[modifier] Contexte historique
Au début des années 1960, l’Union soviétique était très en avance sur les États-Unis dans la course à l’espace. En effet, en 1957, les soviétiques lançaient Spoutnik 1, le premier satellite artificiel, et le 12 avril 1961, le Russe Youri Gagarine devenait le premier homme envoyé en orbite autour de la Terre.
Le 25 mai 1961, le président John Fitzgerald Kennedy annonça que les États-Unis se donnaient comme objectif d’envoyer un homme sur la Lune avant la fin de la décennie («�We choose to go to the Moon�»). À cette époque, la seule expérience qu’avaient les États-Unis des vols habités se résumait aux 15 minutes de vol suborbital d’Alan Shepard, lors de la mission Mercury-Redstone 3 à bord de la capsule Freedom 7. Aucune fusée d’un seul étage au monde n’aurait pu envoyer une capsule habitée sur la Lune. La fusée Saturn I était en développement, mais n’avait encore jamais décollé, et avec sa petite taille, il aurait fallu plusieurs lancements pour placer en orbite tous les composants d’un module lunaire.
Au début du projet, la NASA étudia trois concepts différents pour la réalisation de la mission lunaire�: le concept dit du «�rendez-vous en orbite terrestre�» (EOR), celui de l’«�ascension directe�» (ou mode direct), et celui du «�rendez-vous en orbite lunaire�» (LOR - Lunar orbit rendez-vous). Bien qu'au début la NASA ait écarté l’idée du LOR, considérant qu’un rendez-vous orbital était déjà bien assez compliqué à réaliser en orbite terrestre, c’est finalement ce plan qui fut retenu aux motifs de sa simplicité globale et de la vitesse avec laquelle il pouvait être exécuté, dans l’optique d’atteindre l’objectif fixé par Kennedy .
Un des avantages notables du «�concept LOR�» était que, contrairement au concept de l’ascension directe, il ne nécessitait pas l’emploi d’une fusée de taille démesurée, comme l’était le lanceur Nova qui était envisagé à l’époque .
La réalisation de la mission lunaire LOR nécessitait tout de même le développement d’un lanceur beaucoup plus puissant que ceux disponibles au début des années 1960, comme par exemple le lanceur Saturn I qui était étudié par les équipes de Wernher von Braun.
[modifier] Le développement de Saturn 5
Saturn V est le dernier né de la famille des lanceurs Saturn, développée au début des années 1960 au Centre de vol spatial Marshall (MSFC).
[modifier] C-1 à C-4
La fusée C-1, ou Saturn I, était issue de travaux démarrés par les équipes de Wernher von Braun dès avril 1957 pour développer des lanceurs en vue de diverses applications, militaires ou civiles. Ces programmes avaient pour nom «�Super Jupiter�», puis «�Juno�» avant d’être rebaptisés «�Saturn�» par Von Braun en février 1959.
Ensuite vint le projet C-2, qui fut rapidement abandonné au profit de la C-3, qui devait utiliser deux moteurs F-1 pour le premier étage, quatre moteurs J-2 pour le second, et un étage final S-IV utilisant dix moteurs RL-10. Avant que ne soit fait le choix définitif de la stratégie à employer pour exécuter la mission lunaire, la NASA prévit d’utiliser la C-3 comme composante du concept de mission «�rendez-vous en orbite terrestre�», avec au moins quatre ou cinq lancements pour réaliser une seule mission.
Mais le MSFC prévoyait déjà une fusée encore plus grande, la C-4, qui devait utiliser quatre moteurs F-1 pour le premier étage, un second étage type C-3 élargi et le S-IVB, un étage avec un unique moteur J-2, comme troisième étage. Avec la C-4, seuls deux lancements étaient nécessaires pour réaliser la mission «�rendez-vous en orbite terrestre�».
[modifier] C-5
Le 10 janvier 1962, la NASA annonça un programme de construction de la fusée C-5. Celle-ci était prévue avec cinq moteurs F-1 pour le premier étage, cinq moteurs J-2 pour le second et un troisième étage S-IVB. À l’origine, les quatre premiers vols devaient être des essais, les trois premiers pour tester successivement le bon fonctionnement des trois étages, puis le dernier en tant que mission non habitée en orbite lunaire. Un vol habité devait suivre en 1969.
Au milieu de l’année 1962, la NASA décida d’utiliser un plan d’essai «�tout en un�», avec les trois étages testés en même temps lors du tout premier vol, ce qui devait raccourcir drastiquement le planning d’essai et de développement, et réduire le nombre de fusées nécessaires pour le programme complet de vingt-cinq à quinze. Mais tout dépendait du bon fonctionnement de chacun des trois étages dès le premier lancement.
En 1963, la C-5 fut renommée Saturn V, et la société Rocketdyne produisit les premiers moteurs.
En 1966, le moteur F-1 passa l’inspection de la NASA et obtint le 6 septembre une qualification complète pour des missions habitées.
Le premier lancement de Saturn V eut lieu le 9 novembre 1967 avec à son bord le vaisseau spatial inhabité Apollo 4.
Le premier lancement habité eut lieu en décembre 1968, pour la mission Apollo 8 circumlunaire.
[modifier] Technologie
Saturn V est, sans aucun doute, une des machines les plus impressionnantes de l’histoire de l’humanité.
Haute de 110,6 mètres et large de 10 mètres, avec une masse totale supérieure à 3�000�tonnes et une capacité de mise en orbite en LEO (Low Earth Orbit) de 118 tonnes, Saturn V surpassait toutes les autres fusées ayant précédemment volé. À titre de comparaison, Saturn V a à peu près la même hauteur que la grande Arche de la Défense à Paris.
Saturn V fut principalement conçu par le Centre de vol spatial Marshall à Huntsville, en Alabama, sans oublier que de nombreux composants majeurs, comme la propulsion, ont été conçus par des sous-traitants.
Les moteurs utilisés par ce lanceur étaient notamment les nouveaux et puissants moteurs F-1 et moteurs J-2. Lorsqu’ils étaient testés, ces moteurs créaient des vibrations dans le sol qui pouvaient être ressenties à 80 kilomètres à la ronde. L'ensemble des stations sismographiques des États-Unis étaient capables de percevoir les vibrations lors du décollage d'une Saturn V.
Les concepteurs décidèrent très tôt d’utiliser pour Saturn V le maximum des technologies déjà éprouvées pour le programme Saturn 1. Ainsi, le troisième étage S-IVB de Saturn V était basé sur le second étage S-IV de Saturn 1. De la même façon, les instruments de bord qui contrôlaient Saturn V partageaient certaines caractéristiques avec ceux de Saturn 1.
[modifier] Les différents étages
Excepté sur un seul de ses vols, la fusée Saturn V a toujours été constituée de trois étages (le S-IC, le S-II et le S-IVB) et d’une case à équipements. Les trois étages utilisaient de l’oxygène liquide (LOX) comme oxydant. Le premier étage utilisait du kérosène (RP-1) comme réducteur tandis que les second et troisième étages utilisaient de l’hydrogène liquide (LH2). Les trois étages étaient également équipés de petits moteurs à poudre dits de «�ouillage�». Ces moteurs, qui peuvent donner une petite accélération supplémentaire au lanceur pendant quelques secondes, ont pour fonction d’aider à la séparation des étages pendant le lancement, et d’assurer que les ergols liquides sont bien plaqués au fond des réservoirs pour le bon fonctionnement des pompes aspirantes.
[modifier] Étage S-IC
L’étage S-IC était construit par la société Boeing au centre d’assemblage Michoud, à la Nouvelle-Orléans, où sont aujourd’hui construits les réservoirs extérieurs de la navette spatiale américaine. Comme pour la plupart des étages d’une fusée spatiale, la presque totalité de la masse de 2 000 tonnes au décollage du S-IC provenait du carburant, en l’occurrence du RP-1 et de l’oxygène liquide.
Cet étage faisait 42 mètres de haut et 10 mètres de diamètre, et fournissait une poussée de 3�500 tonnes propulsant la fusée pendant les 61 premiers kilomètres d’ascension .
Les cinq moteurs F-1 étaient disposés en croix. Le moteur central était fixe, tandis que les quatre extérieurs, assistés de vérins hydrauliques, pouvaient pivoter pour orienter la fusée.
[modifier] Étage S-II
Le S-II était construit par North American Aviation à Sea Beach en Californie. Utilisant de l’oxygène et de l’hydrogène liquides, ses cinq moteurs J-2 présentaient une disposition similaire au S-IC. Le deuxième étage accélérait Saturn V à travers les hautes couches de l’atmosphère grâce à une poussée de 5 MN. Complètement chargé, 97�% de la masse de l’étage provenait des ergols .
Au lieu d’avoir une structure inter-réservoirs entre les deux réservoirs d’ergols, comme sur le S-IC, le S-II avait une structure à fond commun, le fond du réservoir LH2 étant le sommet du réservoir LOX. Ce fond était constitué de deux feuilles d’aluminium séparées par une structure en nid d’abeilles en phénol. Elle devait assurer une isolation thermique entre les deux réservoirs, ces derniers ayant une différence de température de 70�°C. L’utilisation de réservoirs à fond commun permit de réduire la masse de l’étage de 3,6 tonnes.
[modifier] Étage S-IVB
L’étage S-IVB était fabriqué par la compagnie Douglas Aircraft à Huntington Beach en Californie. Il avait un moteur J-2 et utilisait les mêmes ergols que le S-II. Le S-IVB avait également une structure à fond commun pour séparer les deux réservoirs. Cet étage était utilisé deux fois au cours d’une mission lunaire, une première fois pour la mise en orbite après l’extinction du deuxième étage, et une deuxième fois pour la manœuvre de l’injection «�translunaire�» («�Translunar injection�» - TLI).
Deux systèmes de propulsion auxiliaires à carburant liquide, montés sur la jupe arrière de l’étage, étaient utilisés pour le contrôle d’altitude pendant la phase de passage en orbite «�parking�» et pendant les phases translunaires de la mission. Les deux systèmes auxiliaires étaient également utilisés comme moteur de ouillage pour aider à correctement positionner les ergols dans les réservoirs avant l’allumage du moteur pour l’injection translunaire .
Le S-IVB était le seul étage de la fusée Saturn V suffisamment petit pour pouvoir être transporté par avion, en l’occurrence le super Guppy.
Mis à part l’adaptateur inter-étages, cet étage est presque identique au second étage de la fusée Saturn 1B.
[modifier] Case à équipement
La case à équipement, fabriquée par la société IBM, était positionnée en haut du troisième étage. Elle était réalisée au Space System Center à Huntsville. L’ordinateur de bord contrôlait les opérations de la fusée des quelques instants avant le décollage et jusqu’à l'extinction du S-IVB. Il comprenait des systèmes de guidage et de télémétrie. En mesurant l’accélération et l’altitude du lanceur, il pouvait calculer la position et la vitesse de la fusée et corriger les déviations.
[modifier] Sécurité
Dans le cas d’un échec nécessitant la destruction de la fusée, le chef de la sécurité aurait envoyé un signal pour faire détoner les charges explosives placées à l’extérieur de la fusée. Cela aurait créé des incisions dans les réservoirs d’ergols pour permettre au carburant de se disperser rapidement, et de minimiser les mélanges. Après le lancement de la tour de sauvetage, les charges étaient désamorcées.
[modifier] Comparaisons avec d’autres fusées
[modifier] La fusée soviétique N1
L’équivalent soviétique de Saturn V fut la fusée N1. Saturn V était légèrement plus haute, plus lourde, et bien que moins puissante (34�MN contre 46�MN pour la N1) elle avait une plus grande capacité d’emport que la fusée soviétique grâce à l'utilisation d'hydrogène, plus efficace que le kérosène, dans ses étages supérieurs. La N1 dépassait aussi la fusée américaine pour le diamètre du premier étage.
Quatre tirs d’essai de la N1 furent réalisés. Tous se terminèrent en échec catastrophique dès la première phase du lancement et conduisirent à l’abandon du programme par les Soviétiques.
Le premier étage de la Saturn V utilisait cinq moteurs très puissants tandis que la N1 était équipée d’un assemblage complexe de 30 moteurs plus petits, architecture imposée par le fait que Sergueï Korolev (son concepteur) ne disposait pas à cette époque de moteurs de forte puissance et qu'il se refusait à utiliser ceux que lui proposait son adversaire Valentin Glouchko, plus puissants mais utilisant des ergols hypergoliques toxiques.
Les systèmes informatiques embarqués de la fusée soviétique semblaient également moins performants. Au cours des vols Apollo 6 et Apollo 13, Saturn V fut capable de corriger sa trajectoire de vol malgré des incidents de perte de fonctionnement moteur. Au contraire, même si la N1 disposait également d’un système informatique conçu pour corriger les défauts de fonctionnement des moteurs, ce dernier manquait de fiabilité et ne parvint jamais à sauver un lancement de l’échec, étant même à une occasion à l’origine de l’échec en éteignant de manière impromptue tous les moteurs du premier étage, détruisant le lanceur et le pas de tir par la même occasion.
Fondamentalement, la principale cause de l’échec du programme N1 semble être le manque d’essais sur le bon fonctionnement simultané des 30 moteurs de l’étage 1, insuffisance de précautions à son tour causée par des financements trop faibles.
[modifier] La fusée russe Energia
La fusée Saturn V avait une poussée maximale d’au moins 34 MN et une capacité d’emport de 118 tonnes sur orbite LEO. La mission SA-510 (Apollo 15) avait au décollage une poussée de 34,8�MN. La mission SA-513 (Skylab) avait une poussée au décollage légèrement supérieure (35,1�MN). Aucun autre lanceur spatial en opération n’a surpassé Saturn V en hauteur, en poids, ou en charge utile. Hormis la fusée N1 dont les quatre lancements furent des échecs, il n’y a que pour la poussée au décollage que Saturn V a été égalée par une autre fusée (la fusée Energia russe qui avait une poussée de 35,1�MN), si on compte les deux vols d’essais d’Energia comme opérationnels.
[modifier] Les versions améliorées de Energia ou Saturn V
Parmi les projets de fusées qui, si elles avaient vu le jour, auraient dépassé en performance Saturn V , on peut citer les versions évoluées d’Energia qui auraient délivré environ 46�MN et auraient pu envoyer 175�tonnes en orbite LEO dans la configuration «�vulkan�».
Les versions améliorées de Saturn V, utilisant notamment les moteurs F-1A, auraient eu 18�% de poussée supplémentaire et une charge utile de 137�t en LEO. La NASA envisageait aussi de nouveaux membres encore plus performants à la famille Saturn, y compris le lanceur Nova, mais ils ne furent jamais produits.
[modifier] La navette spatiale américaine
La navette spatiale américaine génère une poussée maximale de 30,1�MN, et peut injecter 20,7�tonnes de charge utile (en excluant la navette elle-même) en LEO, soit environ le quart de Saturn V. Si on inclut la navette dans la charge utile, on monte à 112�tonnes. Une comparaison équivalente serait la masse orbitale totale du troisième étage S-IVB de Saturn V, qui était de 140�976�kg pour la mission Apollo 15.
[modifier] La fusée européenne Ariane 5
Autre comparaison, Ariane 5 ECA peut envoyer environ 10�tonnes en orbite GTO, et 20�tonnes en LEO.
[modifier] Les fusées américaines Delta 4 et Atlas V
La fusée américaine Delta 4 Heavy envoie 13,1�tonnes en orbite de transfert géosynchrone.
Enfin, la fusée Atlas V peut envoyer 25�t en orbite LEO ou 13,6�t en orbite GTO.
[modifier] Limites aux comparaisons, théoriques
Cependant, il faut toujours être prudent dans les comparaisons de performance en termes de poussées. Ces dernières sont en effet théoriques, calculées à partir des caractéristiques du moteur mais jamais réellement mesurées en opération.
De plus, elles ne sont absolument pas constantes au cours du lancement et dépendent fortement de l’altitude.
Enfin, les différentes données disponibles font état de poussées maximales ou, dans certains cas, moyennes, parfois pour une pression atmosphérique du niveau de la mer ou parfois dans des conditions de vide.
[modifier] Logistique industrielle et assemblage
Après qu’un étage ait été fini, il était transporté par bateau jusqu’au centre spatial Kennedy. Les deux premiers étages étaient si grands qu’ils ne pouvaient être transportés que par barge. Le S-IC construit à la Nouvelle-Orléans descendit le fleuve Mississippi jusqu’au golfe du Mexique. Après avoir fait le tour de la Floride, il était alors transporté par l’Intracoastal Waterway jusqu’au bâtiment d’assemblage vertical (aujourd’hui dit le bâtiment d’assemblage véhicule ou VAB , Vehicle Assembly Building). L’étage S-II, construit en Californie, voyageait par le canal de Panama. Le 3e étage et la case à équipements étaient transportés par les Aero Spacelines Pregnant Guppy et les super Guppys.
À l’arrivée au bâtiment d’assemblage vertical, chaque étage était contrôlé en position horizontale avant d’être basculé à la verticale. La NASA construisit aussi de larges structures cylindriques qui pouvaient être mises à la place des étages si l’un d’entre eux était retardé. Ces structures avaient la même hauteur et la même masse et contenaient les mêmes connexions électriques que les vrais étages.
La fusée assemblée était montée sur sa plateforme de lancement dans le bâtiment d’assemblage vertical, puis la structure complète était déplacée vers le pas de tir à 5�km de là par un engin spécialement conçu pour cela, le transporteur "crawler". Le crawler est un engin gigantesque de 2�700�t monté sur quatre bogies à deux chenilles chacun, qui a été fabriquée par Marion Power Shovel dans l’Ohio. Il est aujourd’hui toujours utilisé par le programme de la navette spatiale américaine.
[modifier] Séquences de lancement pour les missions lunaires
La fusée Saturn V transporta les astronautes du programme Apollo jusqu’à la Lune. Tous les lancements eurent lieu depuis le complexe de lancement 39 au centre Spatial John F. Kennedy. Après que la fusée avait traversé les rampes de lancement, le contrôle de mission était transféré au centre de contrôle Johnson à Houston au Texas.
Une mission type utilisait la fusée pour un total d’environ vingt minutes. Bien qu’Apollo 6 et Apollo 13 connurent des pannes moteurs, les ordinateurs de bord furent capables de compenser en laissant fonctionner les moteurs restants plus longtemps, et aucun des lancements Apollo ne se termina par une perte de la charge utile.
[modifier] Séquence du S-IC
Le premier étage fonctionnait pendant 2 minutes et 30 secondes, hissant la fusée à une altitude de 61�km avec une vitesse de 8�600�km/h après avoir brûlé 2�000�t d’ergols.
À 8,9 s avant le lancement, la séquence d’allumage du 1er étage démarrait. Le moteur central s’allumait en premier, suivi par les deux paires de moteurs symétriques avec un décalage de 300 ms pour réduire les efforts mécaniques sur la fusée. Une fois que l’atteinte de la poussée maximale était confirmée par les ordinateurs de bord, la fusée était «�relâchée en douceur�» en deux étapes�: les bras qui maintenaient la fusée se déverrouillaient pour la libérer puis, alors que le lanceur commençait à accélérer verticalement, des fixations métalliques accrochées à travers des fentes dans la fusée se déformaient progressivement jusqu’à relâcher complètement le lanceur . Cette dernière opération durait une demi-seconde. À partir de ce moment, aucun retour en arrière n’était possible�; si un moteur avait un fonctionnement défectueux, la fusée ne pouvait plus être récupérée sur le pas de tir.
Il fallait environ 12 secondes à la fusée pour s’éloigner de la tour de lancement. Une fois qu’elle l’avait dépassée, elle réalisait un mouvement de pivotement pour s’éloigner convenablement de la zone de tir, pour prévenir les cas de vents contraires ou de panne moteur.
À une altitude de 130 mètres, la fusée commençait à prendre du roulis et à basculer pour avoir le bon azimut. Du lancement jusqu’à la seconde 38 après l’allumage du second étage, Saturn V utilisait un programme préenregistré pour la consigne de l’angle d’assiette. La consigne tenait compte des vents dominants généralement mesurés pendant le mois correspondant au lancement.
Par précaution, les quatre moteurs périphériques étaient inclinés vers l’extérieur, de façon à ce que si un moteur vînt à s’arrêter, la poussée des moteurs restants fût dirigée vers le centre de gravité de la fusée. Saturn V accélérait rapidement, atteignant la vitesse de 500�m/s à 2�km d’altitude. La priorité de la phase préliminaire du vol était de prendre de l’altitude, le critère de vitesse venant plus tard.
Après environ 80 secondes, la fusée atteignait le point de pression dynamique maximale, connue sous le nom de Max Q. La pression dynamique sur une fusée est proportionnelle à la densité de l’air autour de la fusée et au carré de la vitesse. Bien que la vitesse de la fusée augmente avec l’altitude, la densité de l’air, elle, décroît.
À 135,5 secondes, le moteur central s’éteignait pour réduire les contraintes structurelles sur la fusée dues à l’accélération. Cette opération était imposée par le fait que la fusée s’allégeait au fur et à mesure de la consommation des ergols. Il n’y avait pas de moyens plus simples d’arriver à ce résultat, étant donné que la poussée du moteur F-1 n’était pas contrôlable. 600 millisecondes après l’extinction du moteur, le premier étage se séparait avec l’aide de huit petits moteurs à poudre. Juste avant que ne soit largué le premier étage, l’équipage subissait sa plus forte accélération, 4�g (soit 39�m/s²). Ceci se passait à une altitude d’environ 62�km.
Après séparation, le premier étage continuait sa trajectoire jusqu’à une altitude de 110�km. En effet, les moteurs périphériques continuaient à fonctionner jusqu’à ce que les capteurs dans les systèmes d’aspirations ne mesurent l’épuisement d’un des deux ergols. Puis le premier étage retombait dans l’océan Atlantique à environ 560�km du pas de tir.
[modifier] Séquence du S-II
Après la séquence de fonctionnement du S-IC, l’étage S-II prenait le relais et, en 6 minutes, propulsait la fusée à une altitude de 185�km et à une vitesse de 24�600�km/h, valeur proche de la vitesse orbitale.
Le second étage suivait une procédure d’allumage en deux temps, qui a varié pendant les différents lancements de Saturn V. Pour les deux premières missions inhabitées de la fusée, le premier temps consistait en l’allumage pendant 4 secondes de huit moteurs d'appoint à poudre, de façon à réaccélérer le lanceur. Puis les cinq moteurs J-2 rentraient en fonctionnement. Pour les sept premières missions Apollo habitées, seuls quatre moteurs d'appoint étaient utilisés. Pour les quatre derniers lancements de Saturn, les quatre moteurs inutilisés furent même retirés.
Le deuxième temps de la procédure consistait en la séparation de la jupe inter-étage, environ 30 secondes après le largage du premier étage. Cette manœuvre de séparation demandait une grande précision, car il ne fallait pas que l’inter-étage touche les moteurs, sachant qu’il passait à seulement un mètre d’eux. Au même moment que l’inter-étage se séparait, le système de sauvetage était largué. Ce système était prévu en cas de défaillance de la fusée pendant la phase de lancement.
Environ 38 secondes après l’allumage du second étage, le système de guidage de Saturn V passait d’une consigne préenregistrée pour l’assiette de vol à un système de guidage en boucle, contrôlé par les instruments de la case à équipement, tels qu’accéléromètres et instrument de mesure de l’altitude. Si les ordinateurs de bord emmenaient la fusée hors des limites des trajectoires acceptables, l’équipage pouvait soit annuler la mission soit prendre le contrôle du lanceur en utilisant un des manches rotatifs de pilotage situés dans la capsule.
Environ 90 secondes avant la séparation du deuxième étage, le moteur central s’éteignait pour réduire les oscillations longitudinales connues sous le nom de «�effet pogo�». Un système d’élimination de l’effet pogo fut mis en place à partir d’Apollo 14, mais le moteur central était toujours éteint en avance. À peu près au même moment, le débit de LOX diminuait, modifiant le ratio de mélange des deux ergols, et assurant qu’il restait aussi peu d’ergols que possible dans les réservoirs à la fin de la séquence de vol du second étage. Cette opération était réalisée pour une certaine valeur de ΔV.
Il y avait cinq capteurs au fond de chaque réservoir du S-II. Une fois que deux d’entre eux étaient découverts, les systèmes de contrôle de Saturn V initiaient la séquence de changement d’étage. Une seconde après l’extinction du deuxième étage, ce dernier se séparait et un dixième de seconde plus tard le troisième étage s’allumait. Des rétrofusées à poudre montées sur l’inter-étage au sommet du deuxième étage se mettaient en marche pour aider le second étage vide à s’éloigner du reste du lanceur. L’étage S-II retombait environ à 4 200 km du site de lancement.
[modifier] Séquence du S-IVB
Le troisième étage fonctionnait pendant les 2,5 minutes suivantes.
Contrairement à la précédente séparation d’étages, il n’y avait pas d’opération spécifique de séparation pour l’inter-étage. L’inter-étage entre les second et troisième étages restait attaché au second étage (bien qu’il fût construit comme une composante du troisième étage).
10 minutes et 30 secondes après le décollage, Saturn V était à 164�km d’altitude et à 1�700�km de distance au sol du site de lancement. Quelques instants plus tard, après des manœuvres de mise en orbite, le lanceur était sur une orbite terrestre de 180�km sur 165�km. C’était assez bas pour une orbite terrestre et la trajectoire ne serait pas restée stable à cause des frottements avec les hautes couches de l’atmosphère. Pour les deux missions de mise en orbite terrestre, Apollo 9 et Skylab, l’orbite d’injection était plus élevée.
Une fois sur cette orbite dite «�parking�», le S-IVB et le vaisseau spatial, restés attachés, réalisaient deux tours et demi autour de la Terre pendant que les astronautes examinaient le vaisseau et le reste de la fusée pour s’assurer que tout était en parfait état de marche et préparer le vaisseau pour la manœuvre d’injection «�translunaire�» (TLI).
La manœuvre TLI intervenait environ 2 heures et demie après le lancement, quand le troisième étage se rallumait pour propulser le vaisseau spatial vers la Lune. Le deuxième fonctionnement du S-IVB durait 6 minutes amenant le vaisseau à une vitesse supérieure à 10�km/s, suffisante pour s’échapper de l’attraction de la Terre.
Quelques heures après la manœuvre TLI, le module de commande et de service Apollo (CSM) se séparait du troisième étage, pivotait de 180 degrés, puis s’arrimait au module lunaire (LEM) qui était situé sous le CSM pendant la phase de lancement. Pour finir, le CSM et le LEM se détachaient du troisième étage.
S’il était resté sur la même trajectoire que le vaisseau Apollo, le troisième étage aurait pu présenter un danger pour la suite de la mission. Pour éviter cela, les ergols restants dans les réservoirs étaient évacués du moteur, ce qui changeait sa trajectoire. À partir d’Apollo 13, les contrôleurs dirigeaient le troisième étage vers la Lune. Des sismographes déposés sur la Lune par de précédentes missions détectaient les impacts, et les données enregistrées ont contribué à étudier la composition intérieure de la Lune. Avant Apollo 13 (sauf Apollo 9 et Apollo 12), les troisièmes étages étaient placés sur une trajectoire passant à proximité de la Lune qui les renvoyaient vers une orbite solaire. Apollo 9 quant à lui fut dirigé directement vers une orbite solaire.
L’étage S-IVB d’Apollo 12 connut un destin tout différent. Le 3 septembre 2002, Bill Yeung découvrit un astéroïde suspect à qui il donna le nom provisoire de J002E3. Il se révéla être en orbite autour de la Terre, et il fut rapidement découvert par analyse spectrale qu’il était couvert d’une peinture blanche de dioxyde de titane, la même que celle utilisée pour Saturn V. Les contrôleurs de mission avaient prévus d’envoyer le S-IVB d’Apollo 12 en orbite solaire mais l’allumage moteur après la séparation du vaisseau Apollo dura trop longtemps et le troisième étage passa trop près de la Lune et finit sur une orbite à peine stable autour de la Terre et de la Lune. On pense qu’en 1971, suite à une série de perturbations gravitationnelles, le S-IVB se plaça sur une orbite solaire puis revint sur une orbite terrestre 31 ans plus tard. En juin 2003, ce troisième étage quitta l’orbite terrestre.
[modifier] Mission Skylab
En 1968, le programme d’application Apollo fut créé afin d’étudier les missions scientifiques qui pouvaient être réalisés avec le surplus d’équipements du programme Apollo. La plus grande partie des réflexions tournait autour de l’idée d’une station spatiale, qui donna finalement naissance au programme Skylab. Le lancement de Skylab, faisant appel à Saturn INT-21, un lanceur à deux étages dérivés de Saturn V, fut le seul lancement de Saturn V non directement lié au programme Apollo de premier homme sur la Lune.
À l’origine, il était prévu de suivre le concept dit de l’atelier «�humide�», avec un étage de fusée utilisé pour le lancement en orbite, puis, une fois vide, reconverti en station spatiale par des aménagements réalisés en orbite. Mais ce concept fut abandonné au profit du concept de l’atelier «�sec�»�; un étage S-IVB du lanceur Saturn 1B transformé au sol en la station spatiale Skylab puis lancé par une Saturn V. Un système de rechange, qui fut construit à partir d’un troisième étage de Saturn V, est aujourd’hui exposé au National Air and Space Museum.
Trois équipages ont occupé Skylab du 25 mai 1973 jusqu’au 8 février 1974. Skylab resta en orbite jusqu'en mai 1979.
On espérait à l’origine que Skylab resterait suffisamment longtemps en orbite pour être visité par la navette spatiale américaine pendant ses tous premiers vols. La navette aurait pu remonter l’orbite de Skylab, et lui permettre d’être utilisée comme une base pour de futures stations spatiales. Cependant, la navette ne vola pas avant 1981 et, rétrospectivement, on a pris conscience que Skylab n’aurait de toute façon pas été d’une grande utilité, n’étant pas conçue pour être réapprovisionnée ou ravitaillée.
[modifier] Les développements proposés pour l’«�après Apollo�»
La deuxième campagne de production de Saturn V, qui a été annulée, aurait très certainement utilisé des moteurs F-1A sur le premier étage, fournissant un surplus de poussée substantiel. D’autres changements probables auraient été la suppression des ailettes (qui s’avérèrent apporter peu de bénéfice eu égard à leur poids)�; un premier étage S-IC étiré pour supporter les moteurs F-1A plus puissants; et des moteurs J-2 améliorés pour les étages supérieurs.
Un certain nombre d’alternatives de lanceurs Saturn basées sur Saturn V furent proposées, allant de la Saturn INT-20 avec un étage S-IVB et un inter-étage monté directement sur l’étage S-IC, à la Saturn V-23 (L) qui aurait non seulement eu cinq moteurs F-1 sur le premier étage, mais également quatre boosters ajoutés avec chacun deux moteurs F-1, portant le nombre total de moteurs F-1 en fonctionnement au lancement à treize.
La navette spatiale américaine fut initialement conçue comme un système de transport à utiliser de concert avec Saturn V, au point que fut imaginée une «�Navette Saturn�» qui, utilisant les orbiteurs et réservoirs extérieurs actuels, mais avec ces réservoirs montés sur une version modifié du S-IC et volant sur son dos, aurait été utilisée pour propulser la navette durant les deux premières minutes de vol, après lesquelles le S-IC aurait été largué et serait retourné vers le Centre spatial Kennedy pour réapprovisionnement, et les moteurs principaux de la navette spatiale se seraient mis en marche pour placer l’orbiteur en orbite. La navette devait s’occuper de la logistique de la station spatiale, tandis que Saturn V devait s’occuper du lancement des différents composants. L’absence de la deuxième série de production de Saturn V ruina ce plan et laissa les États-Unis sans lanceur super-lourd. Certains au sein de la communauté spatiale américaine ont fortement regretté cette situation, sachant que la poursuite de la production aurait permis la réalisation de la Station spatiale internationale, en configuration Skylab ou Mir avec les ports d’ancrages russes et américains, avec une poignée seulement de lancements. Certains considèrent également que le concept de «�navette Saturn�» aurait permis d’éviter les conditions qui ont amené au désastre de Challenger en 1986.
Saturn V aurait été le lanceur des sondes spatiales Voyager vers Mars qui ont été annulées, et aurait du être le lanceur utilisé pour le programme RIFT de test d’étage à propulsion nucléaire et pour le programme NERVA.
[modifier] Les successeurs à Saturn V
Aux États-Unis, les propositions pour une fusée plus grande que Saturn V étudiées de la fin des années 1950 jusqu’au début des années 1980 ont toutes porté le nom général de Nova. On compte ainsi plus de trente propositions différentes de grande fusée avec ce nom.
Wernher von Braun et d’autres avaient aussi des plans pour une fusée qui aurait eu huit moteur F-1 sur son premier étage lui permettant d’envoyer un vaisseau spatial habité directement vers la Lune. D’autres variantes pour Saturn V suggéraient d’utiliser un Centaur comme étage supérieur ou d’ajouter des boosters d’appoint. Ces améliorations auraient augmenté sa capacité à envoyer de grands vaisseaux inhabités explorer les autres planètes ou des vaisseaux habités vers Mars.
Actuellement, en 2007, la NASA prévoit de construire le lanceur super-lourd Ares V, un dérivé de la navette spatiale. Ares V aura à peu près la même hauteur et la même masse que Saturn V. Ce nouveau lanceur a été baptisé en l’honneur de Saturn V. Il est destiné à être un véhicule inhabité, à forte capacité de lancement, prévu pour les futures missions habitées vers la Lune et éventuellement plus tard vers Mars.
Contrairement à Saturn V qui possède trois étages, Ares V sera à deux étages, avec un étage principal de 10 mètres de diamètre (le même que sur les étages S-IC et S-II) propulsé par de l’hydrogène et de l’oxygène liquide et assisté pendant ses deux premières minutes de vol par une paire de boosters à poudre dérivés de ceux de la navette spatiale américaine, avec cinq segments de poudre au lieu de quatre actuellement. L’étage principal sera équipé de cinq moteurs-fusée RS-68 avec la même disposition que celle utilisée sur les étages S-IC et S-II. À l’origine Ares V devait utiliser cinq moteurs SSME (moteurs principaux de la navette spatiale américaine), mais le basculement vers les RS-68 a été motivé par un aspect coût, et par le fait que ces moteurs ont fonctionné avec succès sur le système de lancement inhabité Delta IV EELV. De plus, les RS-68 sont plus puissants et plus faciles à fabriquer que les SSME.
Les moteurs RS-68, construits par la division Rocketdyne de Pratt & Whitney (auparavant propriété de Boeing et de Rockwell international) sont plus efficaces que les moteurs F-1 de Saturn V. Par contre, les moteurs J-2 utilisés sur le S-II et le S-IVB vont être modifiés et devenir les moteurs améliorés J-2X pour être montés sur l’«�étage de départ de la Terre�» (Earth Departure Stage - EDS), le deuxième étage d’Ares V dérivé du S-IVB, et sur le second étage de la fusée en proposition Ares 1. L’étage EDS et le deuxième étage d’Ares 1 devraient utiliser un seul moteur J-2X, bien qu’initialement l’EDS ait été prévu avec deux moteurs jusqu’au changement de conception remplaçant les cinq SSME par cinq RS-68.
[modifier] Coût
De 1964 à 1973, un total de 6,5 milliards de dollars a été dépensé pour Saturn V. C’est en 1966 que l’effort financier annuel a été le plus important avec une somme de 1,2 milliard de dollars . En tenant compte de l'inflation, cela équivaut à une somme entre 32 et 45 milliards de dollars de 2009 .
Une des principales raisons à l’arrêt du programme Apollo a été son coût. En 1966, la NASA reçut son budget le plus important, 4,5 milliards de dollars, à peu près 0,5�% du PIB des États-Unis à l’époque. La même année, le Département de la Défense des États-Unis recevait 63,5 milliards de dollars.
[modifier] Les différents lancements
[modifier] Aujourd'hui
En 2009, trois Saturn V sont exposées aux États-Unis, toutes à l’horizontale�:
Sur ces trois Saturn V, seule celle du centre spatial Johnson est composée entièrement d’étages prévus pour un lancement réel. Le centre américain de l’espace et des fusées à Huntsville dispose également en exposition d’une réplique à l’échelle de Saturn V érigée à la verticale. Le premier étage du SA-515 se trouve au centre d’assemblage Michoud en Louisiane. Le troisième étage du SA-515 quant à lui fut converti pour servir de rechange pour Skylab. Ce dernier est aujourd’hui visible au musée national américain de l’air et de l’espace.
Une rumeur répandue depuis 1996, prétend que la NASA a perdu ou détruit les plans de Saturn V. En fait, les plans existent toujours au Centre de vol spatial Marshall, conservés sur microfilms.

Summary:
Saturn V est la fusée spatiale qui a été utilisée par la NASA pour les programmes Apollo et Skylab entre 1967 et 1973, en pleine course à l’espace entre Américains et Soviétiques.
Il s’agissait d’un lanceur à plusieurs étages, à ergols liquides, dernier né de la famille de lanceurs Saturn conçue sous la direction de Wernher von Braun au Centre de vol spatial Marshall (MSFC) à Huntsville en Alabama, en collaboration avec les sociétés Boeing, North American Aviation, Douglas Aircraft Company ou IBM comme principaux entrepreneurs.
Saturn V reste, encore en 2010, le lanceur spatial le plus imposant qui ait été utilisé en opération, que ce soit du point de vue de la hauteur, de la masse au décollage ou de la masse de la charge utile injectée en orbite. Seule la fusée russe Energia, qui ne vola que pour deux missions de test, la dépassa légèrement au niveau de la poussée au décollage.
Saturn V, qui a été conçue pour lancer le vaisseau spatial habité Apollo permettant les premiers pas de l’homme sur la Lune, a continué son service en envoyant en orbite la station spatiale Skylab.
En tout, la NASA lança treize fusées Saturn V, sans avoir à déplorer la moindre perte de charge utile.
Les trois étages qui composaient Saturn V ont été développés par de nombreuses entreprises sous-traitantes sous pilotage de la NASA. Ces sociétés, suite à de multiples fusions et rachats, font aujourd’hui toutes parties du groupe Boeing.


[modifier] Historique
Le parasite est décrit pour la première fois en 1908 à l’Institut Pasteur de Tunis par deux médecins français, Charles Nicolle et Louis Herbert Manceaux, après une épidémie de laboratoire sur un rongeur sauvage d’Afrique du Nord, le Ctenodactylus gundi. Ils isolent un protozoaire de forme arquée qu’ils nomment Toxoplasma Gondii, toxoplasma venant des mots grecs toxon (arc) et plasma (forme) . Au même moment, l’italien Alfonso Splendore trouve ce même parasite après la mort des lapins de son laboratoire à Sao Paulo au Brésil . Nicolle et Manceaux présentent le genre Toxoplasma et T. gondii devient l’espèce type du genre. Par la suite, ce parasite sera isolé chez de nombreuses autres espèces animales, et à chaque fois une nouvelle espèce est proposée, nommée d’après l’espèce hôte chez qui elle avait été détectée. Ce n’est qu’en 1939 que Sabin apporte la preuve que ces différentes espèces n’en sont en fait qu’une seule, T. gondii . La classification reste cependant incertaine et seuls les stades asexués, merozoïtes et kystes tissulaires, sont alors connus. C’est dans les années soixante que les preuves de la nature coccidienne de T.gondii arrivent, et dans les années 1970 que l’on décrit le cycle parasitaire de type coccidien de T. gondii , et l’existence de stades sexués dans l’intestin grêle de chats.
En 1923, l’ophtalmologiste tchèque Josef Jankù décrit la maladie humaine, un cas de toxoplasmose congénitale chez un enfant atteint d’une choriorétinite.
Ce n’est qu’en 1939 que la toxoplasmose est reconnue comme une maladie congénitale par Wolf et al. chez un enfant atteint d’encéphalite.
En 1948, Sabin et Feldman mettent au point un test immunologique, le Dye test, qui permet le diagnostic sérologique de la maladie .
[modifier] Cycle du toxoplasme et pathogénie
[modifier] Les trois formes parasitaires
T. gondii ne peut se multiplier de manière sexuée que chez les Félidés, qui constituent ainsi ses hôtes définitifs, bien qu’il puisse infecter tous les animaux homéothermes, dénommés hôtes intermédiaires. Le toxoplasme a un cycle complexe qui implique la transmission entre hôtes par des stades spécialisés pour l’invasion (voir Figure)�:
Les stades sporozoïte et bradyzoïte correspondent à des formes de résistance et de dissémination du parasite car les kystes et les oocystes protègent dans une certaine mesure, les parasites qu’ils contiennent des variations de température, de pH, etc. T. gondii peut alterner entre ces stades en fonction de son hôte et de son contexte, par un processus de différenciation.
[modifier] Le cycle de reproduction du parasite
Le cycle peut être direct, c’est-à-dire sans hôte intermédiaire (cycle monoxène ou court) ou indirect en passant par un ou plusieurs hôtes intermédiaires (cycle hétéroxène ou long).
L’hôte définitif du parasite est principalement le chat, mais les autres félidés sont aussi concernés.
Les hôtes intermédiaires sont tous les animaux à sang chaud�: mammifères et oiseaux (le chat, hôte définitif se contamine en dévorant des oiseaux ou des souris, petits animaux qu’il chasse avec assiduité, lorsqu’il peut sortir à l’extérieur).
Les membres de la famille des chats (Felidae) sont les seuls hôtes définitifs connus pour les étapes sexuées de T. gondii et représente le principal réservoir de l'infection. Les chats sont d'abord infectés (étape 1 de la figure) en mangeant de la viande contenant des formes kystiques de T.G ce qui aboutit à la formation, dans son intestin, de gamétocytes dont la fusion donne des oocystes, éliminés dans les selles. Ceux-ci peuvent survivrent dans le milieu extérieur, où ils se transforment en sporocystes puis en sporozoïtes infectants, qui sont ingérés par des animaux tels que des rongeurs, des moutons ou des porcs. Le parasite quitte le tractus digestif et, au stade trophozoïte, gagne divers tissus, se multipliant dans les macrophages et survit dans les muscles, le cœur, le cerveau sous formes de kystes contenant les bradyzoïtes, ce qui entretient l'immunité du sujet infecté. L'humain peut être infecté de différentes façons�: A) ingestion de viandes crues infectées contenant des formes kystiques de T.G (étape 2 de la figure)�; B) ingestion d'oocystes provenant de fèces de chat à partir de mains ou de viandes contaminées (étape 3 de la figure)�; C) transplantation d'organe ou transfusions sanguine�; D) transmission congénitale de la mère au fœtus; E) inoculation accidentelle de tachyzoites .
[modifier] Contamination initiale
Les oocystes sont présents sur les plantes ou la terre souillées par des déjections d’animaux (chats en particulier). De là, ils peuvent contaminer les aliments, les mains ou l’eau de boisson, puis être ingérés.
La présence des kystes dans la viande est fréquente�: 80% des ovins et des caprins adultes sont contaminés, le porc est généralement contaminé dans moins de 40% des cas, les autres espèces animales peuvent toutes être contaminées mais dans des proportions inconnues .
Lorsque la viande est consommée crue ou insuffisamment cuite, les kystes ne sont pas détruits et s’installent dans l’organisme hôte. Les kystes ne passent pas la barrière placentaire, seuls les trophozoïtes ou tachyzoïtes passent, si la maladie se déclenche en cours de grossesse, et des cas de contamination par greffe d’organe ou transfusion sanguine ont été recensés .
[modifier] Reproduction
[modifier] Hôte intermédiaire
Chez l’hôte intermédiaire, les oocystes libèrent les sporozoïtes, lesquels libèrent les tachyzoïtes (ou trophozoïte) au niveau du tube digestif, et vont passer la barrière intestinale. Ils vont se reproduire dans les macrophages, déclenchant une phase sanguine de dissémination ou septicémie�: l’hôte développe la toxoplasmose.
La réponse immunitaire de l’hôte confine ensuite le parasite à l’intérieur des organes dans lesquels la réponse immunitaire est la plus faible�: l’œil, le cerveau, les muscles. Les parasites s’y enkystent, les kystes contiennent de nombreux bradyzoïtes et sont en attente d’une éventuelle réactivation. Cette réactivation se produit lorsque les chairs contenant des kystes sont consommées par un nouvel hôte n’ayant pas encore développé la maladie ou immunodéprimé, ou lors d’une greffe d’organes contenant ces kystes.
[modifier] Hôte définitif
Chez l’hôte définitif, le parasite ingéré (généralement en dévorant un rongeur ou un oiseau infecté) se localise dans le tube digestif, provoquant une coccidiose. Le parasite produit alors des oocystes par reproduction asexuée puis sexuée�; en effet, les trophozoïtes libérés se multiplient au niveau du tube digestif. Il va se produire une reproduction sexuée avec formation de microgamètes mâles et de macrogamètes femelles�; la fécondation conduit aux oocystes. Ces oocystes seront rejetés dans l’environnement de l’hôte avec ses déjections, mais les excréments ne sont généralement pas contaminants pendant les deux premiers jours qui suivent l'excrétion. Les oocystes nécessitent une maturation de 14 jours pour devenir potentiellement pathogènes et résistent environ 1 an dans le milieu extérieur. Chez le chat par exemple, environ 2% d’entre eux disséminent des oocystes, sur des périodes allant de une à trois semaines. Des études montrent qu’ensuite l’élimination ne se reproduit pas, même après de nouvelles expositions au parasite. Ce sont donc, en général, les jeunes chats qui excrètent le parasite. Bien que l'agent pathogène a été détecté sur la fourrure des chats, il n'a pas été retrouvé sous une forme infectieuse, et une infection directe consécutive à la manipulation des chats est généralement considérée comme très rare.
[modifier] Formes de la maladie
Il existe trois formes cliniques de la maladie qui sont �:
[modifier] Toxoplasmose acquise de l’immunocompétent
Lorsque la toxoplasmose se déclenche pour la première fois chez un individu, elle est inapparente dans près de 80% des cas�: il n’y a pas de poussée de fièvre�; des ganglions cervicaux sont perceptibles pendant une semaine environ .
Dans un peu moins de 20% des cas, la maladie prend une forme dite subaiguë�; après une incubation silencieuse de quelques jours apparaissent des adénopathies cervicales, une fièvre prolongée à 38 °C, une fatigue intense (asthénie). Le taux des monocytes augmente et la maladie est très comparable, dans ses manifestations cliniques, à une mononucléose infectieuse. La guérison est relativement lente .
Enfin, dans de rares cas, surtout chez les patients immunodéprimés et les personnes atteintes du sida, la maladie prend une forme dite aiguë, avec de la fièvre. Elle peut alors provoquer divers types de lésions�: oculaires (choriorétinite), cardiaques, pulmonaires, voire entraîner des symptômes neurologiques . La durée de la phase de septicémie est plus longue�; les fluides corporels (l'urine, les larmes, le lait, la salive) contiennent assez de parasites pour qu'un comptage direct puisse être effectué. Selon un article de Science du 15 décembre 2006, ces cas sont dus (chez la souris de laboratoire) à une mutation d'une ou deux protéines kinases produite par le gène ROP18, lesquelles sous cette forme «�anormale�» perturbent la communication dans la cellule et favorise la duplication du parasite, même chez des individus en bonne santé.
Dans tous les cas, les kystes formés persistent et sont indétectables�; l'immunité du sujet à de nouvelles attaques de la maladie est conférée par la présence d'immunoglobuline G (IgG).
[modifier] Toxoplasmose et grossesse
Le risque de contamination du fœtus survient lorsque la femme enceinte est en phase septicémique�: les parasites peuvent alors coloniser le placenta, puis, de là, parvenir au fœtus. Ce type de contamination ne survient que lorsque la mère contracte la maladie en cours de grossesse (on parle alors de toxoplasmose gravidique), bien que très exceptionnellement, la réactivation de kystes puisse conduire à une transmission du parasite vers l'enfant.
Le risque de passage de la barrière placentaire augmente au cours de la grossesse (il est faible au cours du premier trimestre (inférieure à 5%, et croît les mois suivants jusqu'à atteindre 70�% à terme ), mais en parallèle, les conséquences sont d'autant plus graves que le fœtus est jeune, tant qu'il ne dispose pas d'un système immunitaire complet. La contamination vers la fin de la grossesse peut conduire à des formes bénignes ou à des formes latentes.
Il est bon de rappeler que la toxoplasmose congénitale grave est rare et que celle-ci est souvent diagnostiquée en anténatal. Enfin, de nombreuses études sont en cours pour s'assurer de l'efficacité des traitements proposés.
[modifier] Contamination au premier trimestre�: avant 16 semaines
C'est surtout au premier trimestre et avant 10 semaines d'aménorrhée que les risques sont importants. Dans ce cas le risque est faible mais sévère.
Les conséquences d'une telle contamination, dont le risque est faible, sont particulièrement graves�: elles peuvent notamment entraîner la mort in utero ou dans les mois qui suivent la naissance, ou bien provoquer des retards psychomoteurs graves, liés à l'action du parasite sur la formation du système nerveux central (modifications de l'aspect et du volume du crâne, par des calcifications intracrâniennes caractéristiques de la toxoplasmose congénitale, hydrocéphalie, microcéphalie, dilatation ventriculaire). Au niveau neurologique, on peut constater des convulsions, de l'hypertonie ou de l'hypotonie, une modification des réflexes, des troubles végétatifs ou encore des troubles oculaires (dans 80% des cas, une choriorétinite pigmentaire).
[modifier] Contamination au second trimestre�: entre 16 et 28 semaines
Une atteinte cérébrale est toujours possible mais plus rare. On ne retrouve pas au cours de la surveillance échographique des dilatations ventriculaires lorsque la séro conversion survient après 24 semaines.
[modifier] Contamination au dernier trimestre�: après 28 semaines
Le risque est essentiellement ophtalmologique�: choriorétinite pigmentaire (atteinte des pigments de la rétine). Ce risque persiste pendant plusieurs années imposant une surveillance longue de ces enfants. Les lésions oculaires sont généralement faciles à reconnaître mais il existe des formes cliniques qui peuvent égarer le diagnostic. Classiquement, on découvre une lésion jaunâtre qui peut être paramaculaire ou parapapillaire et cette anomalie va évoluer vers une cicatrisation pigmentée.
[modifier] Diagnostic de la toxoplasmose congénitale
Repose sur une démarche en deux temps
[modifier] Faire le diagnostic d'infection toxoplasmique acquise au cours de la grossesse
En l'absence habituelle de signe clinique chez la femme enceinte, le diagnostic repose en premier sur le sérodiagnostic qui doit être pratiqué au cours du premier trimestre.
Dès la séroconversion prouvée, la femme est mise sous spiramycine à la dose de 3 grammes trois fois par jour et jusqu'à la réalisation de l'amniocentèse. En cas de présence d'IGM, au cours du premier prélèvement, on peut mettre la femme sous spiramycine en attendant le deuxième prélèvement.
[modifier] Faire le diagnostic de toxoplasmose congénitale au cours de la grossesse
Repose sur la recherche de toxoplasme dans le liquide amniotique par amniocentèse et la recherche de signes à l'échographie et éventuellement par IRM.
[modifier] Amniocentèse
Recherche de toxoplasme par PCR. Cette amniocentèse sera effectué systématiquement pour toute séro conversation avant 22 semaines mais pas avant 18 semaines et après un délai de quatre à six semaines entre l'infection maternelle. La quantification du nombre de copie de P.C.R est un élément pronostic, la présence de plus de 100 copies par millilitre est un facteur de mauvis pronostic. Il n'existe pas de faux positif mais la valeur prédictive négative est de 87% ce qui veut dire qu'une fois sur dix la parasite est présent mais la P.C.R ne le détecte pas. La quantité de liquide amniotique prélevée est très importante, il faut au minimum 20 millilitres.
[modifier] Aspect échographique�: dépendant du terme de l'infection
[modifier] Aspects par I.R.M
Pas d 'I.R.M avant 28 semaines soit pas avant le début de l'apparition de la scissure de Rolando ++ ou mieux 32 semaines.
[modifier] Traitement et surveillance de la toxoplasmose au cours de la grossesse
[modifier] Si la P.C.R est négative
On continue la spiramycine jusqu'à l'accouchement et on réalise une échographie une fois par mois. La recherche d'une toxoplasmose congénitale sera fait sur le nouveau né par le dosage des IgG et des IgM du nouveau-né.
[modifier] Si la P.C.R est positive
La spiramycine est remplacée par la pyriméthanine 50 mg par jour (Malocide©) et du sulfadiazine (Adiazine ©) 1,5 grammes deux fois par jour associée avec de l'acide folinique (Lederfoline©) 50 mg une fois par semaine. La surveillance échographique se fara tout les deux semaines et une surveillance de la toxicité des médicaments assurée par une numération formule une fois par semaine; la pyrimethamine entraine une carence en acide folique avec anémie mégaloblastique, et parfois granulopénie et thrombopénie. La sulfadiazine qui s'accompagne d’un risque grave d'allergie cutanée et de thrombopénie, anémie hémolytique immuno-allergique, aplasie médullaire
[modifier] A la naissance: faire le diagnostic de toxoplasmose congénitale chez le nouveau né
Le diagnostic de la toxoplasmose congénitale se fait chez les enfants avec une PCR négative au cours de l'amniocentèse ou dans les séroconversions du troisième trimestre n'ayant pas subi une amniocentèse.
Le nouveau né bénéficiera d'une échographie transfontanellaire et d'un examen ophtalmologique.
[modifier] Traitement de la toxoplasmose congénitale chez le nouveau né
C'est l'association de pyriméthanine 1 mg/kg/j pendant 2 mois puis 0,5 mg/kg/j pendant 10 mois (Malocide©) avec de la sulfadiazine (Adiazine ©) 100 mg/kg/j pendant un an associé avec de l'acide folinique (Folinoral 25 ©) 25 mg fois par semaine. La recherche d'une toxicité sanguine du traitement sera faite. La surveillance ophtalmologique devra durer plusieurs années.
[modifier] Pronostic
Les deux critères de pronostics les plus surs sont la charge en toxoplasme dans le liquide amniotique et le terme de l'infection toxoplasmique�: avant 20 semaines et surtout avant 10 semaines. La probabilité de retrouver des signes échographiques après une séro conversion supérieure à 24 semaines est inférieure à 5�%. Si une infection survient avant 10 semaines, il est possible d'avoir un bon pronostic avec le traitement (Pyriméthanine 50 mg par jour (Malocide©) + Sulfadiazine (Adiazine ©) 1,5 grammes deux fois par jour ) mais il faut bien avertir les parents sur l'incertitude du pronostic neurologique et oculaire. L'I.M.G est acceptée à la demande des parents. Le risque de choriorétinite serait augmenté si il y a plus de 8 semaines entre la séroconversion et le début du traitement et par la présence de zone hyperdense cérébrale à l'échographie. Bien entendu devant tout signe de dilatation ventriculaire l'échographie, l'I.M.G est acceptée à la demande des parents.
[modifier] Prophylaxie pour la femme enceinte
La vaccination n'existant pas, la prévention est le meilleur traitement�:
Les précautions suivantes ont une efficacité incertaine sur la destruction des toxoplasmes�:
[modifier] Toxoplasmose de l’immunodéprimé
Deux cas peuvent se présenter, selon que le déficit immunitaire est acquis ou provoqué par des médicaments. Ces cas influent sur la manière dont la contamination survient et sur ses signes cliniques.
[modifier] Déficit immunitaire acquis (cas du SIDA)
La toxoplasmose cérébrale survient en règle générale chez des sujets séropositifs au VIH, ayant moins de 200 lymphocytes T CD4+, avec une sérologie toxoplasmique positive et ne recevant pas de prophylaxie spécifique. C'est alors que les bradyzoïtes libèrent les tachyzoïtes qui essaiment dans tout le corps via le système sanguin.
Les symptômes de début peuvent être insidieux, céphalées d'installation récente ou réactivation de céphalées anciennes, avec ou sans fièvre.
Trois situations sont possibles�:
Traitement curatif�:
Traitement préventif�:
[modifier] Déficit immunitaire provoqué (cas des transplantés et des greffés)
Il peut s'agir ici soit de la réactivation de kystes résultant d'une contamination passée du receveur (par exemple lors d'une greffe de moelle osseuse), soit de l'introduction chez le receveur de kystes contenus dans le greffon (par exemple lors d'une greffe du cœur).
Au plan clinique, les manifestations dans ce cas sont celles d'une toxoplasmose aiguë disséminée.
Dans tous les cas où l'on s'apprête à provoquer un déficit immunitaire, il faut connaître si possible le statut immunitaire du patient vis-à-vis de la toxoplasmose avant la mise en place du traitement immunosuppresseur. De plus, il est indispensable de mettre en place une surveillance du patient ainsi que de suivre des mesures prophylactiques rigoureuses.
[modifier] Professions à risque
Les professionnels en contact avec de la viande crue, les animaux ou les selles de félins contaminés, voire des objets portant le germe sont les plus exposés. Le risque est donc présent pour�:
[modifier] Précautions à prendre
[modifier] Gardiens, éleveurs d'animaux
Il convient d'éliminer systématiquement les excréments des félins, de jeter la litière sèche sans la secouer. La destruction peut se faire par dépôt en décharge, incinération, ou en les enterrant à une bonne profondeur.
Les bacs ou plateaux de litière doivent être désinfectés (par étuvage à 70°C pendant 10 minutes au moins) chaque jour, de même que les pelles, balais et autre articles de nettoyage. Les accessoires de nettoyage doivent être conservés dans la même zone que les animaux. Le port de gants de protection jetables est recommandé pour manier la litière et pour travailler dans un sol où il peut y avoir des excréments de félins. Les mains doivent être lavées après avoir enlevé les gants.
Les félins doivent être tenus à l'écart des autres animaux pour éviter les risques de contamination. Il ne faut pas donner de viande crue aux félins, sauf si elle a été congelée plus de 24h.
[modifier] Personnes en contact avec de la viande crue
Les mains doivent être abondamment lavées avec de l'eau et du savon, en utilisant des lavabos ou des éviers à commande fémorale. Il ne faut pas se toucher la bouche ou les yeux après avoir manipulé de la viande crue. Les surfaces et les outils utilisés (comptoirs, couteaux, machines...) doivent être nettoyées à l'eau savonneuse.
Ne pas laisser les insectes (blattes notamment) entrer en contact avec les aliments et les zones de préparation car ils pourraient amener des oocystes.
[modifier] Agriculteurs, paysagistes, jardiniers
La terre peut être une source de contamination, en particulier aux endroits fréquentés par les chats (les excréments de chat sont fréquemment présents dans les sols). Il convient donc de bien se laver les mains après avoir travaillé la terre ou touché des animaux, le port de gants étant recommandé. Le port de gants ne doit pas dispenser de se laver les mains ensuite. En cas d'avortement d'une femelle, il ne faut pas toucher l'embryon à mains nues. Il doit être confié à un laboratoire avec des spécimens de sang et de placenta pour connaître son statut vis-à-vis du parasite. Ce qui subsiste doit être enterré à bonne profondeur ou être brûlé, en prenant soin de ne pas laisser d'animaux (chats, chiens, rongeurs) y accéder.
Les chats doivent être tenus à l'écart du fourrage, leurs excréments doivent en être éliminés. Les chats adultes ont plus de chances d'avoir déjà développé une résistance à la toxoplasmose�; on peut les laisser pénétrer dans les granges. Pour réduire le risque de propagation, il vaut mieux éviter les contacts avec les chats errants.
[modifier] Personnels de laboratoire
Il est conseillé aux femmes enceintes de ne pas travailler sur des échantillons soumis pour analyse de Toxoplasma gondii.
L'exposition à des substances contaminées nécessite le port de vêtements de protection adaptés. Un vêtement souillé doit être identifié par un logo de risque biologique�; il doit être lavé selon les méthodes de désinfection requises.
La production et l'exposition à des aérosols de tissus animaux est fortement déconseillée.
[modifier] Professionnels de la santé
Il n'a pas été démontré que la toxoplasmose pouvait être transmise par l'urine ou les selles humaines contaminées. Cependant, il vaut toujours mieux porter des gants jetables pour travailler avec des personnes atteintes d'incontinence. Les mains et les ongles doivent être soigneusement lavés avec de l'eau savonneuse après avoir retiré les gants.
[modifier] Recherche
Lorsque cette zone est contaminée, le rat devient insensible à l'odeur d'urine de chat et, devenu moins peureux, a davantage de risque d’être dévoré. C'est pendant cette digestion dans l’estomac du prédateur que le parasite se reproduit, puis les œufs sont libérés par les excréments, qu'un autre rat peut accidentellement avaler et le cycle biologique du Toxoplasme se poursuit.
[modifier] Controverses
[modifier] Troubles du comportement
Le parasite est capable de modifier le comportement de son hôte�: les rats et les souris infectés ont moins peur des chats, certains des rats infectés n’évitent plus les zones marquées par l’urine des chats, soit parce qu’ils sont insensibles à l’odeur, soit parce qu’ils oublient leur crainte ancestrale du félin. Cet effet constitue un avantage pour le parasite, qui sera en mesure de se reproduire sexuellement si son hôte est mangé par un chat . Le mécanisme de ce changement de comportement n'est pas complètement élucidé, mais il semble que l'infection par la toxoplasmose augmente le niveau de dopamine dans le cerveau des souris infectées.
La découverte de modifications du comportement chez les rats et les souris infectés ont amené certains scientifiques à avancer l’hypothèse que le toxoplasme pourrait avoir des effets similaires chez les humains, même pendant la phase de latence considérée auparavant comme asymptomatique. Le Toxoplasme est l'un de ces nombreux parasites qui risquent de modifier le comportement de leur hôte dans le cadre de leur cycle parasitaire , . Les comportements observés, s’ils sont provoqués par le parasite, sont probablement dus à l'infection et à une discrète encéphalite, qui est liée à la présence de kystes dans le cerveau, ce qui peut provoquer ou induire la production d'un neurotransmetteur, éventuellement, la dopamine . Il s’agirait donc d’un mécanisme d’action similaire à celui inhibiteurs de la recapture de la dopamine, des antidépresseurs et des stimulants.
Des corrélations ont été trouvées entre la Toxoplasmose latente et certains traits de comportements �:
Les preuves d’effets possibles sur le comportement humain, bien que cette hypothèse soit fascinante, restent relativement peu étayées. Il n'y a eu aucun essai clinique randomisé pour étudier les effets du toxoplasme sur le comportement humain. Bien que certains chercheurs aient trouvé des associations importantes de certains troubles du comportement avec l’infection par le toxoplasme, il est possible qu’un biais se soit introduit dans l’analyse statistique et que ces associations se bornent à refléter les facteurs qui prédisposent certains types de personnes à l'infection (les personnes qui présentent des comportements de prise de risques peuvent être plus enclines à prendre le risque de l'ingestion de viande mal cuite).
Des études ont trouvé une association entre la toxoplasmose et une augmentation du taux d'accident de voiture (risque doublé ou triplé par rapport aux personnes non infectées) , .
Cela pourrait être dû à l’augmentation des temps de réaction qui sont associés à l'infection . «�Si nos données sont exactes cela signifie qu’un million de personnes chaque année meurent uniquement parce qu’elles sont infectées par le Toxoplasme�» déclare le chercheur Jaroslav Flegr dans «�The Guardian�» .
Ruth Gilbert, coordonnateur medical de l’étude européenne multicentre sur la Toxoplasmose congénitale déclarait sur BBC News Online�: «�Ces découvertes peuvent être dues au hasard ou à des facteurs sociaux et culturels associés à la toxoplasmose�» . «�However there is also evidence of a delayed effect which increases reaction times�» .
[modifier] Rôle de la Toxoplasmose dans la schizophrénie
La possibilité que la toxoplasmose soit une des causes de la schizophrénie a été étudiée par certains scientifiques, au moins depuis 1953 . Ces études n’ont pas attiré l'attention des chercheurs américains, jusqu'à ce qu'elles soient diffusés dans le cadre des travaux de l'éminent psychiatre et avocat E. Fuller Torrey. En 2003, Torrey a publié une revue de cette littérature, rapportant que presque toutes les études ont révélé que les schizophrènes ont des taux élevés d'infection par le toxoplasme . Un article de 2006 a même suggéré que la prévalence de la toxoplasmose avait des effets à grande échelle sur la culture d’un pays .
Ce type d'études est séduisant, mais leur méthodologie ne permet pas d’affirmer l’existence d’une relation de cause à effet entre l’infection et la maladie en cause (il est possible, par exemple, que ce soit la schizophrénie qui augmente le risque d'infection par le toxoplasme plutôt que l'inverse) .

Summary:
La toxoplasmose est une infection parasitaire dont l'agent est le protozoaire Toxoplasma gondii . Le parasite infecte le plus souvent des animaux à sang chaud, y compris l’être humain, mais son hôte définitif est un félidé (dont le chat fait partie) . Sans gravité dans l’immense majorité des cas pour les sujets immunocompétents, elle ne présente de risque sérieux que pour les femmes enceintes séronégatives et les sujets ayant un système de défense immunitaire affaibli .
La maladie est présente partout dans le monde et on estime qu’un tiers de la population mondiale est infectée par Toxoplasma gondii . Sa prévalence chez l’être humain est variable. Pour les adultes présentant une séropositivité au Toxoplasme (et donc une immunité à une réinfection), la prévalence est faible en Asie ou en Amérique , , elle est inférieure à 30�% dans les pays scandinaves et dans le Royaume-Uni, elle va de 20 à 50�% en Europe du Sud ainsi que dans les régions humides de l’Afrique et elle va de 50 à 70�% en Europe de l’Ouest (80�% en France) .
La toxoplasmose est transmise par la mère à son fœtus. En France en 2003, la séroprévalence chez la femme enceinte était de près de 44�% . Le risque et la gravité que le fœtus soit atteint dépend du stade de la grossesse. Le risque est inférieur à 2�% avant deux mois de grossesse mais dans ce cas l’atteinte fœtale est grave. Il atteint 70�% en fin de grossesse et le fœtus subira alors essentiellement des lésions oculaires .


[עריכה] גאוגרפיה
טריאסטה ממוקמת על מישור קארסו (Carso) הצר, בקצה מפרץ טריאסטה (באיטלקית: Golfo di Trieste, בסלובנית: Tržaški zaliv) שהוא שלוחה של מפרץ ונציה בים האדריאטי. העיר שוכנת בשולי אזור קראס שהעניק את שמו לתופעת הקארסט וסמוך אליה, מצפון, נמצאת המערה התיירותית הגדולה בעולם, גרוטה ג'יגאנטה. הקרקע עשויה בעיקרה מאבן גיר ומטרה רוסה המתאימה לגידול גפנים. היין המקומי, ה"קארסו" (Carso), נמצא תחת פיקוח רשמי (Denominazione di origine controllata) מאז 17 ביולי 1985. היין הלבן, "קארסו מלוואסיה" (Carso Malvasia), מיוצר מענבי מלוואסיה איסטריאנה (Malvasia Istriana), ואילו היין האדום, "קארסו טרנו" (Carso Terrano) - מענבי טרנו.
מבחינה פיזית נמצאת העיר, יחד עם הנפה כולה, על רצועה צרה באורך של 35 ק"מ וברוחב מרבי של כ-7 ק"מ, ששולחת איטליה כאצבע אל תוך סלובניה. סלובניה מקיפה את שטח הנפה מכל צדדיה, למעט מצידה המערבי, שבו היא גובלת בים ולמעט קו התפר בינה לבין איטליה. העיר מוקפת במספר עיירות המהוות חלק מהאזור האורבני שלה, ובהן מוג'ה (Muggia) וסן דורליגו דלה ואלה (San Dorligo della Valle) מדרום, סז'נה (Sežana) שבסלובניה ומונרופינו (Monrupino) מצפון, וזגוניקו (Sgonico) ודואינו-אוריסיניה (Duino-Aurisina) מצפון-מערב. שכונות העיר מקיפות את הנמל בצורת חצי סהר ומטפסות על הגבעות הנמוכות שממזרח לה.
[עריכה] אקלים
טריאסטה נהנית מאקלים ים תיכוני מתון ועשיר במשקעים - יותר מ-1,100 מ"מ בממוצע בשנה. טמפרטורת המקסימום הממוצעת נעה בין 8°C בחורף ל-29°C בקיץ. טמפרטורות המינימום הממוצעות הן 1°C- ו-17°C בהתאמה.
טריאסטה מתאפיינת במשטר רוחות אופייני הכולל את המיסטראל, הבורה והשירוקו. רוחות המיסטראל נושבות בעונת הקיץ מכיוון הים אל העיר ומצננות אותה. בחורף נושבות לעתים רוחות בורה קרות ויבשות מכיוון צפון-מזרח, העשויות להגיע למשבים במהירות של עד 100 קמ"ש. רוחות השירוקו מגיעות מכיוון מזרח-דרום-מזרח, והן נושאות עמן אוויר לח וחם המלווה בעננות כבדה ובמשקעים.
נתוני הטמפרטורות, המשקעים והרוחות בשדה התעופה הסמוך לעיר הם כדלקמן :
[עריכה] היסטוריה
[עריכה] מהעת העתיקה עד שלטון בית הבסבורג
האזור שבו שוכנת טריאסטה היה מיושב על ידי שבט הקרנים באלף ה-3 לפנה"ס. שמם של הקרנים, שבט הודו-אירופי, השתמר בשמו של חבל הקראס. לאחריהם התיישבו באזור ההיסטרים, שבט אילירי שהעניק את שמו לחצי האי איסטריה. לקראת תחילת האלף ה-2 לפנה"ס יושב האזור על ידי הונטים האדריאטים (ביוונית: Ενετοί, בלטינית: Veneti), שבט איטלי שדיבר ונטית, שפה הודו-אירופית מבודדת.
בשנת 177 לפנה"ס כבר היה האזור לחלק מהרפובליקה הרומית, ובזמנו של יוליוס קיסר הוענק לעיר, שכונתה טרגסטה (Tergeste), מעמד של קולוניה (כיום נקראת טריאסטה בשם זה רק בלטינית וביוונית - Τεργέστη). יוליוס קיסר הזכיר את שם העיר בחיבורו אודות המלחמות הגאליות (Commentarii de bello Gallico) . העיר השתרעה באותה עת על הגבעה שנקראה לימים על שם יוסטוס הקדוש (Colle di San Giusto). טרגסטה התפתחה לנמל חשוב בתקופת אוגוסטוס, שהורה על הקמת הנמל וחומות העיר בשנת 33 לפנה"ס לערך, ושכנה על צירי מסחר שקשרו בין הים האדריאטי מדרום לאלפים היוליאניים מצפון. עם זאת, במשך תקופה זו היא לא הצליחה להתחרות בחשיבותה של אקוויליה (פורלן Acuilee), כ-45 ק"מ צפונית-מערבית לה.
עם נפילת האימפריה הרומית המערבית בשנת 476, החליפה העיר ידיים ונשלטה על ידי האוסטרוגותים, הלומברדים והביזנטים, עד שב-774 הייתה לחלק מממלכתו של קרל הגדול יחד עם פריולי כולה, והשלטון האזרחי בה הופקד בידיו של בישוף העיר. החל ב-1081 הייתה העיר כפופה לאקוויליה, ולקראת סוף המאה ה-12 הפכה לעיר חופשית. ב-1202 השתלטה הרפובליקה של ונציה על טריאסטה. העיר נאבקה במשך 180 שנה עד שהשתחררה משליטת הוונציאנים. מאבק זה הסתיים בשנת 1382 כאשר העיר מסרה עצמה להגנתו של לאופולד ה-3 פון הבסבורג, דוכס אוסטריה.
[עריכה] תחת בית הבסבורג
טריאסטה נשלטה על ידי בית הבסבורג משנת 1382 עד 1919 כמעט בלא הפסקה, וחסותה של אוסטריה הפכה לשלטון מלא. העיר רכשה מעמד ייחודי ב-1719, כאשר קרל השישי העניק לה ולרייקה מעמד של נמל חופשי, וזה הורחב בידי מריה תרזה והוחל על העיר כולה. בין שתי הערים – רייקה ה"הונגרית" וטריאסטה ה"אוסטרית" – החל מתפתח מאבק על השליטה בסחר בים האדריאטי. בתקופתם של מריה תרזה ויוזף השני התפתחה העיר באופן משמעותי והוקמו בה רבעים על שמם של הקיסרים (Borgo Teresiano ו-Borgo Giuseppino בהתאמה).
נפוליאון בונפרטה כבש את העיר ב-1797 אך היא הושבה לשליטה אוסטרית במסגרת הסכם קמפו פורמיו (Campo Formio) שנחתם ב-17 באוקטובר 1797. ההסכם, שהעביר את השליטה בוונציה לאוסטריה, סימן את קצה של ההגמוניה המסחרית הוונציאנית באזור ואת תחילת פריחתה של טריאסטה כנמל האדריאטי החשוב ביותר. היקף תנועת האוניות השנתית בנמל טריאסטה גדל מ-5,442 בשנת 1802 לפי שניים מאה שנה לאחר מכן, וכמות הסחורה שעברה דרכו צמחה לכ-4.5 מיליון טון בשנה. הסחורות העיקריות שעברו דרך הנמל כללו קפה, סוכר, ופירות טרופיים כמו גם יין, שמן, כותנה, עץ ומכונות.
ב-1805 נכבשה שוב העיר בידי הצרפתים לפרק זמן קצר, ובשנת 1809 כבש אותה נפוליאון בשלישית. הפעם, במסגרת הסכם שנברון מ-14 באוקטובר 1809, הייתה טריאסטה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה עד 1814. תקופה קצרה זו, שבה נשאה העיר בתואר "העיר החופשית הקיסרית טריאסטה" (Reichsunmittelbare Stadt Triest), הותירה את רישומה בעיר בדמות מספר מבנים קלאסיים כדוגמת בניין האופרה "תיאטרון ורדי" שתכנן מתאוס פרטש (ראו להלן).
במחצית הראשונה של המאה ה-19 נוסדו בעיר חברות ביטוח כמו "אסיקורציוני ג'נראלי" (Assicurazioni Generali) ב-26 בדצמבר 1831 ו"לויד אוסטריה" (Austrian Lloyd Trieste) ב-1833 , ומספנות, בהן מספנת "סן מרקו" ב-1839 ומספנת "ג'וזפה טונלוס" ב-1852. עוד נפתחו בעיר סניפי בנקים, וקווי ספנות חיברו אותה ליעדים שונים. בזמן המהפכה באיטליה ב-1848 נשארה העיר נאמנה לאוסטריה, שמרה על התואר Città Fedelissima, והמשיכה להתפתח גם לאחר מכן. ב-1857 נפתחה מספנה נוספת בסנט'אנדראה (Sant'Andrea), ובמוג'ה מדרום לעיר קמה מספנת "המוסד הטכני של טריאסטה" (STT, Stabilimento Tecnico Triestino) שהייתה מסוגלת לבנות ספינות במשקל של עד 20,500 טון. עוד נפתחה בשנה זו מסילת הרכבת הדרום-אוסטרית, שקישרה את העיר לווינה (ראו גם מסילת זמרינג).
ב-1867 הייתה טריאסטה, יחד עם האזור המקיף אותה, ליחידה מדינית נפרדת במסגרת האימפריה, בשם "החוף האדריאטי" (Litorale Adriatico) או "מחוז החוף" (Küstenland) . עם זאת, האוכלוסייה האיטלקית בעיר החלה לקדם את שאיפותיה הבדלניות. המחאה הגיעה לשיאה בניסיון התנקשות בקיסר פרנץ יוזף בעת שביקר בעיר ב-1882 לרגל יובל 500 שנות שלטון אוסטרו-הונגרי במקום. העיר נותרה בחזית המאבק האיטלקי נגד השליטה האוסטרו-הונגרית עד מלחמת העולם הראשונה והייתה לאחת מנקודות התסיסה באימפריה, אך למרות זאת המשיכה בתנופת הפיתוח. הנמל התרחב וגדל, במטרה לתת מענה להיקף המסחר שגדל עם פתיחת תעלת סואץ ב-1869 והוספת יעדי סחר חדשים כמו מצרים, טורקיה וסוריה. התפתחות העיר לא נבלמה גם כשניטל ממנה מעמד האזור החופשי ב-1891 ויוחד לנמל בלבד.
העיר הגיעה לשיא פריחתה בתחילת המאה ה-20, ונודעה כעיר קוסמופוליטית שבה התגורר רוב איטלקי לצד סלובנים ובני עמים אחרים, בעיקר דוברי גרמנית. שפת השלטון הייתה גרמנית ושפות היומיום היו איטלקית וניב ונטי מקומי, שהחליפו את ניב הטרג'סטינו (Tergestino) הפורלני. בדומה לרייקה הסמוכה, הייתה האוכלוסייה מחוץ לעיר סלובנית ברובה. העיר הייתה חלק מ"הריביירה האוסטרית" ופקדו אותה סופרים רבים, בהם איטלו זבבו, אומברטו סאבה וג'יימס ג'ויס.
[עריכה] ממלחמת העולם הראשונה עד לאחר מלחמת העולם השנייה
עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, סופחה טריאסטה יחד עם איסטריה לאיטליה ב-1920, בהתאם להסכמות ברית לונדון הסודית מ-1915. הרוב האיטלקי בעיר חגג את הסיפוח, על אף שהעיר נותקה מהשטחים שסביב לה והפכה לעיר ספר ללא עורף טריטוריאלי. עוד איבדה העיר את מעמדה כנמל היחיד של האימפריה והפכה לעיר נמל איטלקית בסדר גודל בינוני. הסיפוח לווה בהתנכלות למיעוט הסלובני שמנה כרבע מאוכלוסיית העיר, ושיאה בהצתת בניין המרכז התרבותי הסלובני - "הבית הלאומי" (Narodni dom) - ב-13 ביולי 1920. השלטון הפשיסטי באיטליה המשיך במדיניות של איטליזציה ודיכוי המיעוטים הלאומיים, וב-6 בספטמבר 1930 הוצאו להורג בירייה ארבעה מחברי הארגון האנטי-פשיסטי הסלובני TIGR (ראשי תיבות של טריאסטה, איסטריה, גוריציה ורייקה) שהורשעו על ידי בית הדין המיוחד לביטחון המדינה (Tribunale Speciale per la sicurezza dello Stato). גזר הדין בוצע במחנה בסוביצה (Basovizza, סלובנית Bazovska gmajna) הסמוך לטריאסטה והארבעה היו לסמל להתנגדות הסלובנית לפשיזם.
עם כניעת איטליה במלחמת העולם השנייה, ב-8 בספטמבר 1943, והקמת ממשלת הבובות של הרפובליקה של סאלו, הוקם "האזור המבצעי החוף האדריאטי" (Operationszone Adriatisches Küstenland - OZAK) שכלל את צפון-מזרח איטליה וחלקים מסלובניה ומקרואטיה, וטריאסטה הייתה לבירתו. תחת פיקודו של אודילו גלובוצניק, קצין אס אס, הוקם ב-4 באפריל 1944 מחנה ריכוז בריזיירה די סן סאבה (Risiera di San Sabba, בסלובנית: Rižarna) הסמוכה לטריאסטה. במחנה, ששימש גם כמחנה השמדה, הוקמה משרפה, ונשלחו ממנו להשמדה יהודים, פרטיזנים ומתנגדי השלטון. כ-25,000 איש עברו דרך המחנה וכ-5,000 איש נרצחו בו באמצעות חבטה באלה בבסיס הגולגולת, בירי או בהרעלה באמצעות גז בכלי רכב סגורים שיועדו לכך . עם כיבוש העיר על ידי צבא הפרטיזנים היוגוסלבי של טיטו, פוצצו קציני אס אס את המחנה כדי לטשטש את עקבות מעשי הזוועה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש המחנה לשיכון פליטים איטלקים שנמלטו מיוגוסלביה וכיום זהו מוזיאון ואתר לאומי.
ב-30 באפריל 1945 הרימו 3,500 לוחמי המחתרת האנטי-פשיסטית האיטלקית "התנועה לשחרור לאומי" (CLN - Comitato di Liberazione Nazionale) את נס המרד בעיר, והשתלטו על כולה למעט הנמל הישן, בניין בתי המשפט (Palazzo di Giustizia) וטירת יוסטוס הקדוש (Castello di San Giusto), שנותרו בשליטה גרמנית. למחרת, ב-1 במאי 1945, נכנסו היוגוסלבים לעיר, ויום לאחר מכן הגיעה לעיר גם האוגדה השנייה של צבא ניו זילנד. באותו יום נכנעו הגרמנים. היוגוסלבים, שהתכוונו לספח את העיר לארצם, החלו במבצע מאסרים שהופנה גם כנגד חברי ה-CLN, ובמעשי טבח בעיר וברחבי איסטריה כולה, שנודעו כטבח פויבה. השם Foibe, נגזר מפויבה, תצורת בולענים אופיינית לנוף הקארסטי, שאליהם הושלכו גופות הקורבנות. מספר ההרוגים מוערך בין 2,000 ל-15,000. ב-12 ביוני 1945 נסוג הצבא היוגוסלבי מהעיר בלחץ בעלות הברית. תקופת השלטון היוגוסלבי בעיר מכונה "40 הימים של טריאסטה" (i quaranta giorni di Trieste), ועל התנגדותה לכיבוש במשך המלחמה עוטרה העיר ב"עיטור הזהב על גבורה צבאית" (Medaglia d'oro al valor militare), העיטור הצבאי הגבוה ביותר באיטליה.
[עריכה] לאחר מלחמת העולם השנייה
למרות נסיגתה מהעיר, לא ויתרה יוגוסלביה על טענתה לשליטה בה. ב-10 בפברואר 1947 נחתם חוזה פריז שבו הוקמה "הטריטוריה החופשית של טריאסטה" (באיטלקית: " Territorio libero di Trieste", בסלובנית: "Svobodno tržaško ozemlje"; בקרואטית: "Slobodni teritorij Trsta") על שטח של 738 קמ"ר. השטח חולק ל"אזור A" בצפון, בשטח של 222.5 קמ"ר, כולל העיר טריאסטה, שהיה בשלטון צבאי של צבאות בריטים ואמריקאים; ול"אזור B" בדרום, בשטח של 515.5 קמ"ר, שנשלט על ידי הצבא היוגוסלבי. הטריטוריה לא תפקדה מעולם כגוף עצמאי לחלוטין, אך באופן רשמי נשמר מעמדה והיא הנפיקה כסף ובולים משלה. הדיווחים באשר לגודל האוכלוסייה ולשיוכה האתני היו סותרים. הממשל האנגלו-אמריקאי בצפון העריך את אוכלוסיית אזור A בכ-310,000 תושבים ב-1949, מהם 239,000 איטלקים ו-63,000 סלובנים, אך האיטלקים טענו כי מספר הסלובנים נמוך בהרבה. ברוח דומה קבע מפקד יוגוסלבי מ-1945, שאמינותו מוטלת בספק, כי באזור B התגוררו 67,461 תושבים, שמתוכם פחות מ-30,000 היו איטלקים. מקורות איטלקיים העריכו את מספר התושבים האיטלקים ב-36,000 עד 55,000 איש.
ב-1954 נחתם בלונדון הסכם הבנות שהעניק את הניהול האזרחי הזמני באזור A לאיטליה, ובאזור B - ליוגוסלביה, וטריאסטה שבה לאיטליה ב-26 באוקטובר 1954. המחלוקת בין הצדדים הגיעה לכלל סיומה המלא באמנת אוזימו מ-10 בנובמבר 1975, שהנציחה את המצב הקיים והעניקה לשתי המדינות ריבונות מלאה בשטח שניהלו.
[עריכה] אוכלוסייה
אוכלוסיית טריאסטה גדלה במאה ה-19 באופן ניכר, בשל חשיבות העיר באימפריה האוסטרו-הונגרית. במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה ירידה גדולה במספר תושבי העיר בשל בידודה הכלכלי ובשל הגירה אל הפרוורים. מגמה זו נמשכת גם בתחילת המאה ה-21.
לעיר נודע אופי קוסמופוליטי בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1910 דיברו רק מחצית מתושבי העיר איטלקית כשפתם הראשונה, וכשליש דיברו סלובנית וקרואטית. כיום רובם המכריע של תושבי העיר הם איטלקים, אך מתגוררים בה עדיין מיעוטים סלובנים וקרואטים, וכן קבוצות קטנות של אוסטרים ויוונים. בשנים האחרונות נוצרו בעיר גם קהילות של אלבנים וסינים. בשנת 2006 התגוררו בטריאסטה 12,731 זרים, ואלה היוו 8.3% מכלל האוכלוסייה .
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז שנת 1700 :
[עריכה] טריאסטינו וטרג'סטינו
טריאסטינו (Triestino) וטרג'סטינו (Tergestino) הם שני ניבים שונים שאינם קשורים זה לזה ואשר התפתחו בטריאסטה ובסביבתה. הטרג'סטינו הוא ניב של פורלן ועל כן משתייך לענף הרטו-רומאני של משפחת השפות הרומאניות בעוד שהטריאסטינו הוא ניב של ונטית השייכת, כמו איטלקית, לענף האיטלו-רומאני.
רוב אוכלוסיית האזור דיברה בניב הטרג'סטינו עד סוף המאה ה-17. בתחילת המאה ה-18, עם עליית חשיבות העיר והגידול באוכלוסייתה, בעיקר בדרך של הגירה אליה, החלה נסיגה מהירה במעמדו של הטרג'סטינו, שפינה את מקומו לטריאסטינו. ניב זה התפשט מזרחה מוונטו אל פריולי-ונציה ג'וליה, והביא להכחדת הניב המקורי של האזור, אף כי משפחות האצולה בטריאסטה המשיכו לדבר טרג'סטינו עד אמצע המאה ה-18.
כיום דוברים טריאסטינו (Triestin בניב עצמו) 200,000 עד 300,000 איש. הניב הושפע על ידי הטרג'סטינו, ואימץ מילים ממוצא גרמני, סלובני ואפילו יווני.
[עריכה] כלכלה ותחבורה
[עריכה] כלכלה
טריאסטה משמשת כמרכז כלכלי ותעשייתי בצפון-מזרח איטליה. בעיר פעלה בורסה לניירות ערך המשמשת היום כמשכנה של לשכת המסחר העירונית, והעיר היא מרכזן של חברות הביטוח אסיקורציוני ג'נראלי (Assicurazioni Generali) ולויד אדריאטיקו (Lloyd Adriatico). התעשייה בעיר כוללת מפעלי מתכת, מספנות ותעשיית מזון כמו קפה "אילי" (Illy) ו"פסטה זרה" (Pasta Zara), ומדרום לעיר ממוקמים גני התערוכה (Fiera Trieste). בנמל עצמו נמצאים אסמי פולי הקפה הגדולים בעולם ופועלת בו בורסה מיוחדת לפולי קפה ירוקים. בעיר שוכנות רוב חברות הקפה הגדולות באיטליה.
[עריכה] הנמל
נמל טריאסטה הוא אחד הנמלים הגדולים באיטליה ובצפון הים האדריאטי. בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית נודעה לנמל חשיבות ראשונה במעלה, אך במאה ה-20 הלך ואיבד ממעמדו בשל מיקום העיר בקצה הצפון מזרחי של המדינה ובשל תחרות הולכת וגוברת מצד נמלים אחרים באזור, כמו מסטרה ליד ונציה, קופר בסלובניה ורייקה בקרואטיה. לנמל חשיבות רבה לתנועת סחורה אל מדינות אירופה המרכזית כמו צ'כיה, סלובקיה, אוסטריה ודרום גרמניה.
הנמל הוא עמוד תווך בכלכלת העיר. רציפיו משתרעים על שטח של 2.3 קמ"ר לאורך 12.13 ק"מ ומשרתות אותו מסילות רכבת באורך של 70 ק"מ. בנמל שטח אחסנה בגודל של 925,000 מ"ר, רובו מקורה, וכן מכלי דלק בנפח של 145,000 ממ"ק . עומקו המרבי של הנמל הוא 18 מטר, והוא מחולק לחמישה "אזורים חופשיים". שלושה אזורים - הנמל הישן (Porto Vecchio) מהמאה ה-19, הנמל החדש (Porto Nuovo) מהמאה ה-20 ומסוף העץ - מטפלים בתעבורת סחורות. שני האזורים האחרים - אזור השמנים ותעלת זאולה (Canale di Zaule) - מיועדים לתעשייה. דרך הנמל עברה בשנת 2006 סחורה בהיקף של 48.16 מיליון טון. רובה, כ-37.76 מיליון טון, היה דלק המוזרם בצינור דרך האלפים לאוסטריה, צ'כיה וגרמניה . בנמל פועל גם מסוף נוסעים המשרת מעבורות וספינות שיט.
הנמל זכה למעמד של נמל חופשי בשנת 1719 ובתקופתה של הקיסרית מריה תרזה הורחב האזור החופשי לעיר כולה. מעמד זה צומצם ב-1891, ורק הנמל שהופרד מהעיר בחיץ פיזי שמר על מעמדו כאזור חופשי. במאה ה-20 אישרו שוב האיחוד האירופי וממשלת איטליה את מעמדו של נמל טריאסטה כנמל חופשי, ועל כן רוב שטחו של הנמל שוכן מחוץ לשטח השיפוט של האיחוד האירופי . סחורה המגיעה לנמל מתחומי האיחוד האירופי בדרך היבשה נחשבת לסחורה מיובאת, וסחורה המגיעה בדרך זו ממקומות אחרים נחשבת לסחורה זרה במעבר. סחורה המגיעה מחוץ לאיטליה בדרך הים, זכאית למעבר חופשי בדרך ליעדה.
[עריכה] תחבורה יבשתית
חשיבותו של נמל טריאסטה הביאה לחיבור העיר לרשת הרכבות של האימפריה האוסטרו-הונגרית כבר ב-1857. קו הרכבת של דרום אוסטריה חיבר את תחנת הרכבת המרכזית של טריאסטה אל וינה, דרך מעבר זמרינג ליד גראץ, ובשל הצורך להתגבר על הפרש גובה של 300 מטר בין הגבעות שמסביב לעיר לבין מרכזה, נסלל מעקף בן 32 ק"מ מצפון לעיר. עם פתיחת מסילת הרכבת הטראנס-אלפינית בשנת 1906, נפתח קו רכבת נוסף וקצר יותר מתחנת הרכבת "קאמפו מארציו" (Campo Marzio). תחנה זו משמשת כיום כמוזיאון לרכבות. רכבות נוסעים יוצאות מהעיר בעיקר לוונציה או למסטרה, שממנה ניתן להמשיך ליתר חלקי איטליה.
העיר שוכנת בקצה המזרחי של הכביש המהיר A4 (המכונה על שם ונציה La Serenissima). כביש מהיר זה מוביל מהעיר לאורך 517 ק"מ עד לטורינו והוא ציר התנועה העיקרי לאורך עמק הפו . הכביש הארצי SS14 משמש ככביש טבעת לעיר ממזרחה, והיא מחוברת במספר עורקי תנועה אל סלובניה ואל הכבישים המהירים A1 ו-A3 במדינה זו, המשמשים כציר עוקף לעיר.
בתוך העיר פועל שירות אוטובוסים סדיר וקו חשמלית ייחודי (Tranvia di Opicina) המחבר את כיכר אוברדן (Piazza Oberdan) במרכז העיר אל העיירה וילה אופיצ'ינה (Villa Opicina, בסלובנית: Opčine) הסמוכה לה מצפון. קו זה, שהחל לפעול ב-1902, הוא מהאחרונים בעולם המשלבים חשמלית רגילה עם עקרון פעולה של רכבל. לאורך המעלה התלול שבו מטפסת החשמלית, היא נדחפת ונבלמת על ידי שני טרקטורים המקושרים זה לזה באמצעות כבל ופועלים באופן מתואם.
[עריכה] תחבורה אווירית
שדה התעופה "רונקי דיי לג'יונארי" (Ronchi dei Legionari) נמצא סמוך למונטפלקונה (Montfalcone) במרחק של 34 ק"מ מטריאסטה. השדה, שבו מסלול אחד באורך של 3,000 מטר בכיוון 09/27, נפתח לתנועה אווירית מסחרית בסוף 1961, והוא משרת את טריאסטה, את צפון מזרח איטליה ואת מערב סלובניה. בשנת 2006 עברו בשדה 677,106 נוסעים .
[עריכה] חינוך ומחקר
בטריאסטה פועלים מספר מוסדות חינוך ומחקר לאומיים ובינלאומיים, המשתפים פעולה ביניהם ועם ארגונים בינלאומיים ומוסדות מחקר אחרים ברחבי העולם. המקבץ הגדול של מוסדות מחקר וחינוך מתקדם מכונה "רשת טריאסטה" (Sistema Trieste), ובעיר ממספר החוקרים הגבוה ביותר באירופה, שעמד ב-2005 על 3.71% מכלל האוכלוסייה:
[עריכה] תרבות, תקשורת וספורט
[עריכה] תרבות
טריאסטה היא מרכז תרבותי חשוב, כמתחייב מההיסטוריה העשירה שלה ומהיותה בירתו של מחוז פריולי-ונציה ג'וליה והעיר הגדולה בו.
המוסד התרבותי הידוע בעיר הוא התיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי (Teatro Lirico Giuseppe Verdi) שמשמש דווקא כבית האופרה של העיר. המבנה נחנך ב-21 באפריל 1801 וכונה תחילה "התיאטרון החדש" (Teatro Nuovo). הוא שופץ ב-1881 וב-1889 ונקרא על שם ג'וזפה ורדי מיד עם מותו ב-1901. בשנות התשעים של המאה ה-20 שופץ המבנה שוב ומאז שנחנך מחדש ב-1997 יש בו כ-1,300 מקומות ישיבה .
בעיר פועלים מספר מוזיאונים ציבוריים, ביניהם מוזאו רבולטלה (Museo Revoltella) המציג אמנות מודרנית, המוזיאון העירוני להיסטוריה ולאמנות (Civico Museo di Storia ed Arte) שבו מוצגים פרהיסטוריים ומהעת העתיקה, הגלריה הלאומית לאמנות עתיקה (Galleria Nazionale d'Arte Antica), הגנים והטירה במירמרה (ראו להלן) והבזיליקה הנוצרית העתיקה (Basilica paleocristiana) שבה פסיפסים מהמאה ה-4 עד המאה ה-6. מוזיאון זבבו (Museo Sveviano) בספרייה העירונית מוקדש לעבדותו של המשורר איטלו זבבו, ומחנה הריכוז וההשמדה ריזיירה די סן סאבה משמש גם הוא מאז 1975 כמוזיאון עירוני.
עם המוזיאונים הפרטיים נמנים "ארכיון הסלובנים באיטליה" (Archivio degli sloveni in Italia) הכולל אוסף של מסמכים וחפצים הקשורים לתרבות הסלובנית במדינה, הגן הבוטני הקארסטי (Il Giardino Botanico Carsiana) שנוסד ב-1964 ומתמקד בצמחייה הייחודית לאזור, הבית הקארסטי (Casa Carsica) שהוא בית כפרי אופייני לחבל הקראס ומוזיאון יהדות טריאסטה על שם קארלו וּורה ווגנר (Museo della Comunità Ebraica di Trieste Carlo e Vera Wagner).
בעיר נערכת מאז שנת 2002 תחרות בינלאומית לתמיכה במצוינות (ITS, International Talent Support) שמטרתה איתור כישרונות בתחום האופנה.
[עריכה] תקשורת
בטריאסטה יוצאים לאור מספר עיתונים, ובהם היומונים "איל פיקולו" (Il Piccolo) שנוסד ב-29 בדצמבר 1881 ותפוצתו היא כ-40,000 עותקים, ופרימורסקי דנבניק (Primorski dnevnik) המתפרסם בסלובנית מאז 13 במאי 1945. בין רשתות הרדיו בעיר: רדיו טריאסטה (Radio Trieste) ורדיו פראגולה (Radio Fragola - "רדיו תות") המוגדר כתחנת רדיו קהילתית לא מסחרית. בנוסף מפעיל איגוד השידור האיטלקי (RAI Radiotelevisione Italiana) תחנת רדיו מקומית לאוכלוסייה דוברת הסלובנית (Radio Trst).
[עריכה] ספורט
ענף הספורט הפופולרי ביותר באיטליה הוא הכדורגל. קבוצת הכדורגל המקומית "אוניונה ספורטיבה טריאסטינה" (Unione Sportiva Triestina) נוסדה ב-1918 ובשנת 2007 שיחקה הקבוצה בליגה ב' האיטלקית (Serie B). ב-1994 נסגרה הקבוצה בשל קשיים כספיים אך הוקמה מחדש. אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון נראו רוקו (Stadio Nereo Rocco) בטריאסטה המכונה בחיבה "Il Rocco". האצטדיון נחנך ב-18 באוקטובר 1992 והוא יכול להכיל עד 32,454 צופים . מתקן ספורט נוסף שנחנך בעיר ב-1999 הוא אולם "פאלאטריאסטה" (Palatrieste) שכשמו מעיד עליו הוא משמש למשחקי כדורסל. האולם יכול להכיל 7,200 צופים.
מאז 1969 נערכת בכל יום ראשון השני בחודש אוקטובר, ה"ברקולנה" (Barcolana), תחרות שיט סירות מפרש אל מול חופי העיר. באירוע הראשון השתתפו 51 סירות בלבד ואילו בשנת 2006 הגיע מספר הסירות באירוע לכאלפיים .
בטריאסטה מתקיימת מידי שנה ריצת מרתון תחרותית המכונה "מרתון אירופה" (Maratona d’Europa). בשנת 2008 יתקיים מקצה המרתון בפעם התשיעית, חצי המרתון בפעם ה-13 ומקצה אופני יד בפעם הראשונה. בנוסף יערך מקצה ריצה עממית למרחק של 7 ק"מ בפעם ה-15.
[עריכה] העיר ואתריה
[עריכה] כיכר איחוד איטליה (Piazza dell’Unità d’Italia)
כיכר איחוד איטליה היא כיכר בצורת מלבן המהווה את מרכז העיר. הכיכר גובלת מצידה המערבי בחוף הים ומוקפת משלושת עבריה האחרים במבנים נאו קלאסיים, ביניהם העירייה (Palazzo del Municipio) מ-1875, בנין לויד (Palazzo del Lloyd Triestino) מ-1883 ו"ארמון המושל" (Palazzo del Governo) מ-1904. במרכז הכיכר מזרקה שנבנתה ב-1750 ובה ייצוג לארבע היבשות הידועות אז, ועמוד משנת 1728 שעליו פסל קרל השישי.
[עריכה] גבעת יוסטוס הקדוש (Colle di San Giusto)
גבעת יוסטוס הקדוש היא חלקה העתיק ביותר של העיר ועליה שכן הפורום הרומי. מגבעה זו התפתחה העיר מערבה ו"העיר העתיקה" (Città Vecchia) שוכנת למרגלותיה. לרגלי הגבעה שוכן התיאטרון הרומי מהמחצית השנייה של המאה ה-1. התיאטרון צופה אל הים בכיוון צפון-מערב, ונבנה תוך ניצול חלקי של המדרון הטבעי של הגבעה. רוב התיאטרון נבנה מאבן אם כי חלק מהשורות העליונות והבמה היו עשויות ככל הנראה מעץ. הפסלים שעיטרו את התיאטרון ונחשפו בשנות השלושים של המאה ה-20 שמורים במוזיאון העירוני בעיר. כתובות מתקופת טריאנוס מזכירות אדם בשם פטרוניוס מודסטוס (Petronius Modestus), שהיה קשור באופן הדוק לפיתוח המבנה.
סמוך לתיאטרון נמצאת קתדרלת יוסטוס הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר. הכנסייה הוקמה במאה ה-5 ובמאה ה-14 חוברה אל כנסיית מריה הקדושה על ידי בניית האולם המרכזי של הכנסייה הנוכחית, שחיבר בין שני המבנים הקיימים. הכנסייה המאוחדת נקראת מאז קתדרלת יוסטוס הקדוש. סמוך לכנסייה נמצאת טירת יוסטוס הקדוש שנבנתה בין 1470 ל-1630, וקשת ריקארדו (Arco di Riccardo) משנת 33 לפנה"ס שהיא השריד היחיד מהחומה הרומית.
[עריכה] בורגו טרזיאנו (Borgo Teresiano)
רובע בורגו טרזיאנו, הידוע גם בכינוי "העיר החדשה", נבנה במאה ה-18 על אדמה שיובשה, ונקרא על שם הקיסרית מריה תרזה. במרכז הרובע "התעלה הגדולה" (Canale Grande), מעגן עם מוצא לים שנבנה כדי לאפשר לסירות להגיע אל מרכז העיר ולפרוק שם את סחורתן. מעל התעלה שני גשרים. בקצה התעלה ניצבת כנסיית "סן אנטוניו נואובו" (San Antonio Nuovo), ובצידה הדרומי - הכנסייה האורתודוקסית הסרבית "סן ספירידיונה" (San Spiridione). ברובע זה ניצב גם בית הכנסת של טריאסטה, שנבנה בין 1908 ל-1912 ונסגר ב-1942 מכוח חוקי הגזע שחוקקו באיטליה. המבנה וכיפתו נתמכים על ידי ארבעה עמודי שיש והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת החשובים באירופה.
[עריכה] החופים (Le rive)
לאורך חופי מרכז העיר מדרום לנמל הישן, נמתחת טיילת שבמרכזה מזח אודאצ'ה (Mole Audace) הנשלח כאצבע אל מימי מפרץ טריאסטה.
[עריכה] מירמרה (Miramare)
טירת מירמרה (Castello di Miramare) שמשמעות שמה הוא "נוף-ים", נבנתה על החוף מצפון לטריאסטה בין השנים 1856 ו-1860. הטירה נבנתה עבור מקסימיליאן הראשון ממקסיקו ואשתו, שרלוט מבלגיה. הטירה נמצאת על צוק במרכזו של גן גדול בשטח של 220 דונם ובו עצים ממספר זנים טרופיים. כיום משמשת הטירה כמוזיאון. סמוך לטירה שוכנים המרכז הבינלאומי לפיזיקה תאורטית על שם עבדוס סלאם, האקדמיה למדעים של העולם המתפתח ובית הספר הבינלאומי ללימודים מתקדמים (ראו לעיל).
[עריכה] יהדות טריאסטה
ייתכן שיהודים ישבו בעיר כבר לפני סוף האלף הראשון, אך ידיעות מוסמכות על כך קיימות רק מהמאה ה-13. המסמך העתיק ביותר המזכיר את היהודים הוא הסכם בין הבישוף ג'ובני (Vescovo Giovanni) לבין היהודי דניאל דוד (Daniel David), ולפיו שולם לאחרון סך של 500 מארקה (Marche) כדי שימגר את הגנבים שפעלו באזור הקראס הסלובני הסמוך לעיר. בימי הביניים עסקו יהודי העיר במסחר ובפעילות בנקאית, ואחד מהם אף הוכר כ"בנקאי העיר". עם צירוף טריאסטה לאוסטריה ב-1382 הגיעו אל העיר יהודים מגרמניה. הגטו היהודי הוקם ב-1697 ובמקביל הונהגה נשיאת אות קלון. בתקופה זו מנו היהודים בעיר 60 איש בלבד. היהודים הורשו לשוב ולדור מחוץ לגטו ב-1785 ושלוש שנים לאחר מכן מנתה הקהילה 670 איש.
במאה ה-19 נודעה ליהדות טריאסטה חשיבות בתחום הלימודים ההומאניים, ובין היתר בפילוסופיה, בספרות ובאמנות, ובענפי התעשייה והמסחר. מספר רב של יהודים היו גם הראשונים בפיתוח שירותים בנקאיים, מסחריים ועסקי ביטוח. ליהודים נודע מעמד פוליטי נכבד והם הקימו חברות ביטוח ידועות כמו חברת "ראס" (R.A.S) שנוסדה בעיר בשנת 1824, "אסיקורציוני ג'נרלי" שנוסדה בשנת 1831 וחברת "לויד אדריאטיקו" (Lloyd Adriatico) שייסד ג'וזפה לאצארו מורפורגו, בן למשפחה יהודית מוכרת בצפון איטליה. בעיר הוקם בית דפוס עברי באמצע המאה ה-19 ועיתון יהודי יצא לאור עד 1915. הרב צבי פרץ חיות שימש כרבה של העיר מ-1912 וייסד את העיתון il messaggero Israelitico ("מבשר ישראל") .
"שער ציון" היה שמו של נמל טריאסטה בקרב יהודים, ורוב תנועת העלייה מאירופה לארץ ישראל עברה דרכו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. בתקופה קודמת, חלק מהעלייה עברה דרך רוסיה, אולם לאחר המהפכה הרוסית חדל נתיב עלייה זה לפעול.
ערב מלחמת העולם השנייה מנו היהודים בעיר כ-5,500 איש, אך מספרם פחת ל-2,300 בשנת 1943 ול-1,500 בתום המלחמה. במהלך הכיבוש הנאצי, נאספו היהודים שנותרו בעיר ורוכזו במחנה הריכוז ריזיירה די סן סאבה. מהמחנה, ששימש גם כמחנה השמדה, נשלחו היהודים אל מותם. לפי הערכות נרצחו בשואה לפחות 700 מיהודי טריאסטה .
הקהילה היהודית בטריאסטה, המכונה בפי חבריה "ק"ק טריאסטי", היא החמישית בגודלה באיטליה אחרי רומא, מילאנו, פירנצה וטורינו. בשנת 2007 מנתה הקהילה כ-600 חברים . במרכז טריאסטה ניצב בית הכנסת המונומנטלי שנחנך בשנת 1912. בית הכנסת הגדול פתוח כיום בחגים, בהזדמנויות חגיגיות ולביקורים בתשלום. בימי שני וחמישי ובשבתות, מתנהלת תפילה במניין בבית כנסת קטן, במבנה הצמוד לבית הכנסת הגדול. הקהילה מפעילה בית אבות, מקווה טהרה וספרייה, ומאפשרת אספקת מזון כשר. רב הקהילה הוא הרב פרופ' אומברטו פיפרנו (Umberto Piperno) שהוא גם חבר בית הדין הרבני ברומא (אחד משני בתי הדין הרבניים היחידים באיטליה, האחר נמצא במילאנו). הקהילה מקיימת פעילות אינטנסיבית בהפצת התרבות היהודית בעיר ומפעילה שני מוזיאונים ליהדות.

Summary:
טריאסטה (איטלקית Trieste; סלובנית Trst; גרמנית Triest) היא עיר נמל בצפון-מזרח איטליה, על גבול סלובניה, המשמשת כבירת המחוז האוטונומי פריולי-ונציה ג'וליה מאז 1963, וכבירת נפת טריאסטה. אוכלוסיית העיר מנתה בדצמבר 2008 208,599 תושבים .
לטריאסטה עבר מפואר כעיר נמל וכמרכז מסחרי וכלכלי באזורה, והיא שימשה כנמל העיקרי של אוסטריה משך מאות שנים. במהלך מאתיים השנים האחרונות של השלטון האוסטרי, החזיק הנמל במעמד של אזור סחר חופשי, ובחלק מהזמן אף הוחל מעמד זה על העיר כולה. טריאסטה הייתה ונותרה מוקד חשוב של ענף הביטוח האיטלקי והבינלאומי, והתפתחה בה קהילה יהודית עשירה שלמרות גודלה הצנוע הוציאה מקרבה מספר לא מבוטל של אישים מפורסמים.
כיום, טריאסטה היא עיר שוקקת, ומעמדה כנמל חופשי אושר על ידי האיחוד האירופי. מאז שנות השישים של המאה ה-20 היא הפכה למרכז מחקר וחינוך בינלאומי מהשורה הראשונה.