[editovat] Vznik a vývoj planety
Předpokládá se, že Saturn vznikl stejným procesem jako Jupiter z�protoplanetárního disku před 4,6 až 4,7 miliardami let. Existují dvě hlavní teorie, jak mohly velké plynné planety vzniknout a zformovat se do současné podoby. Jedná se o�teorii akrece a teorii gravitačního kolapsu. Teorie akrece předpokládá, že se v�protoplanetárním disku postupně slepovaly drobné prachové částice, čímž začaly vznikat větší částice až posléze balvany. Neustálé srážky těles vedly k�jejich narůstání, až vznikla tělesa o�velikosti několik tisíc kilometrů. Tato velká železokamenitá tělesa se stala zárodky terestrických planet. Předpokládá se, že podobná tělesa mohla vzniknout i�ve vzdálenějších oblastech sluneční soustavy, kde vlivem velké gravitace začala strhávat do svého okolí plyn a prach, který se postupně začal nabalovat na pevné jádro, až planeta dorostla do dnešní velikosti. Protože úniková rychlost na povrchu Saturnu dosahuje 35,49�km/s, což daleko převyšuje tepelnou rychlost molekul, zůstalo na něm nejspíše původní složení atmosféry, kterou nabalil už během vzniku z�protoplanetárního disku.
Teorie gravitačního kolapsu na druhou stranu předpokládá, že velké planety nevznikaly postupným slepováním drobných částic, ale poměrně rychlým smrštěním z�nahuštěného shluku v�zárodečném disku podobným způsobem, který je znám při vzniku hvězd. Podle teorie několika gravitačních kolapsů, jejímž autorem je Alan Boss z�Carnegie Institution of Washington, byl vznik plynných obrů krátký a v�případě Saturnu trval jen několik století.
Vznik velkých Saturnových měsíců proběhl pravděpodobně stejným způsobem jako vznikaly kamenné planety. Jelikož je však Saturn velmi vzdálen od Slunce, v�žádné z�fází vzniku měsíců nevystoupila teplota na vysoké hodnoty jako v�případě okolí Jupitera. Vlivem nízkých teplot tak nedošlo k�úniku lehce tavitelných látek z�původního disku okolo vznikající planety. Předpokládá se, že proto je v�Saturnově měsíční soustavě tak vysoké zastoupení vodního ledu. Menší a zpětně obíhající měsíce jsou nejspíše jako v�jiných případech zachycené planetky pocházející z�jiných oblastí sluneční soustavy.
[editovat] Fyzikální a chemické vlastnosti
Saturn je nejvíce zploštělá planeta ve sluneční soustavě. Její rovníkový průměr je přibližně o�10�% větší než polární průměr (rovníkový průměr je 120�536�km, polární průměr je 98�000�km). Možným vysvětlením tohoto jevu je rychlá rotace a spíše tekutá než pevná fáze vodíku v�jádře planety, která se působením vnitřního tlaku nevypařuje až do teploty 7000�K. Podobně jako Jupiter i�Saturn vyzařuje více energie (např. v�podobě tepla 1,78 krát více tepla než dostává od Slunce), což je způsobeno nejspíše klesáním hélia do spodnějších vrstev v�atmosféře Saturnu.
[editovat] Složení
Saturn se podobně jako Jupiter celkově skládá ze 75�% vodíku�a 25�% hélia se stopami metanu, vody a�amoniaku. Toto složení odpovídá složení původní mlhoviny, ze které se zformovaly všechny planety sluneční soustavy. Předpokládá se, že jádro planety je tvořeno z�kovového vodíku či hélia (nebo sloučeniny těchto dvou kovů), což je způsobeno obrovským tlakem panujícím uvnitř planety. Teplota v�jádře se odhaduje na 12�000�K. Podle údajů získaných během průletu sondy Voyager 1 je poměr vodíku ku héliu v�atmosféře 9:1.
[editovat] Vnitřní stavba
Se vzrůstající hloubkou teplota a tlak ve vnitřku planety narůstá vlivem nadložních vrstev. Mezi atmosférou, povrchem, pláštěm a jádrem nejsou zřetelné hranice. Už 500�km pod vrcholky mraků vodík přechází do kapalného skupenství a vytváří globální oceán tekutého vodíku. Blíže ke středu planety získává kapalný vodík stále více vlastností kovů. Asi v�hloubce 25�000 až 33�000�km pod vrchními mraky začíná vrstva tekutého kovového vodíku, která má hloubku přibližně 20�000�km. Kovový vodík je tekutá molekulární látka se zvláštními vlastnostmi, mezi které patří velmi dobrá elektrická vodivost.
Jádro planety má přibližně 25�000�km v�průměru a tvoří ho pravděpodobně směs skalnatého materiálu a podle některých údajů i ledu. Teplota ve vnitřním jádře je podle odhadů 12�000�K, tlak se odhaduje na 8 miliónů MPa. Hmotnost jádra je 22 násobek hmotnosti Země.
[editovat] Atmosféra
Atmosféra Saturnu se skládá téměř výhradně z�vodíku a hélia. Největší zastoupení má molekulární vodík (89�%), který je následován héliem (11�%). Malý obsah hélia se vysvětluje tím, že těžší hélium klesá přes vodíkovou vrstvu blíže k�jádru, kde se hromadí. V�horních vrstvách atmosféry se vyskytuje také krystalický amoniak. Vyjma těchto látek obsahuje atmosféra také malé množství metanu�a dalších uhlovodíků. Atmosféra Saturnu je vlivem vzdálenosti od Slunce chladnější než atmosféra Jupiteru, ale nacházejí se v�ní komplexnější molekuly, například ethan a jiné deriváty metanu.
Ionosféra, extrémně řídká ionizovaná vrstva atmosféry Saturnu, sahá až po prstenec C. Nejvrchnější vrstva atmosféry absorbuje ultrafialové záření, což vede ke vzniku mlžného oparu. Mlha vzniká na polokouli, která je právě nakloněna ke Slunci. V�horních mracích dosahuje teplota přibližně –140�°C. S�mocností atmosféry směrem k�nitru planety postupně roste teplota, což ovlivňuje skupenství různých chemických sloučenin v�atmosféře a�má za následek vznik mraků různého složení v�různých výškových hladinách. Nejvyšší vrstvu tvoří krystalky čpavkového ledu. Pod nimi se nachází vrstva mraků ze siřičitanu amonného. Předpokládá se, že nejnižší vrstvu tvoří mraky tvořené z�vodního ledu. K�jádru planety padají kapky heliového deště. Přeměna jejich pohybové energie na tepelnou způsobuje, že Saturn vyzařuje přibližně 1,78krát větší množství energie než dostává od Slunce. Vyzařování energie do okolí pravděpodobně pomáhá ještě další mechanismus, gravitační kolaps (tzv. Kelvinova-Helmholtzova nestabilita) podobně jako v�případě Jupiteru.
Nejchladnější částí atmosféry jsou póly, ale americké sondy Voyager 1 a Voyager 2 překvapivě naměřily nízké teploty i�ve středu rovníkového pásu.
Žlutá barva planety je způsobena odrazem slunečního světla od horních mraků. Na podrobných záběrech ze sondy Cassini se však atmosféra jeví jako modrá. Bob West z�Jet Propulsion Laboratory, člen zobrazovacího týmu Cassini, prohlásil: „Byli jsme velmi překvapeni. Saturn by měl být žlutý.“ Při pozorování z�nižších vrstev atmosféry by se obloha Saturnu jevila modrá. Modrá barva je pravděpodobně způsobena rozptylem slunečního světla vlivem tzv. Rayleighova rozptylu na molekulách atmosféry podobně jako tomu je v�atmosféře Země. Zatímco světlo na Zemi se rozptyluje na molekulárním dusíku a�kyslíku, v�atmosféře Saturnu se rozptyluje na molekulárním vodíku. Stále však není jasné, proč je severnější polokoule mnohem výrazněji modrá než jižní. Podle jedné hypotézy je to způsobeno tím, že jižní polokoule obsahuje mnohem více mraků, které se podílejí na žluté barvě planety.
[editovat] Počasí a atmosférické útvary
V�Saturnově atmosféře vanou větry, které dosahují rychlosti až 400�m/s�v�oblasti pólů, v�rovníkové oblasti dosahují rychlosti až 1�800�km/s, což je pětkrát více než nejrychlejší větry na Jupiteru. Převážná část větrů směřuje východním směrem a předbíhá rotaci planety. Západním směrem vanou pouze slabší větry v�severních šířkách. Větry se projevují pohybem mraků a�vytvářením tmavších pásem oblaků rovnoběžných s�rovníkem a světlejších pásem mezi nimi. V�důsledku metanového zákalu ve velkých výškách však tyto oblačné pásy nejsou tak kontrastní jako v�případě Jupiteru.
Polární zploštění působí střídání světlejších a tmavších pruhů v�atmosféře, které obíhají rovnoběžně s�rovníkem. Různé zbarvení pruhů je způsobeno rozdílným chemickým složením a různě silnou oblačností. Atmosférické pásy jsou méně výrazné než u�Jupitera a v�oblasti rovníku jsou i�širší. Podle jiného zdroje jsou pásy naopak tenčí a mají složitější, i�když méně výraznou strukturu než pásy Jupitera.
Výraznými atmosférickými útvary jsou světlé skvrny podobné tlakovým nížím na Zemi, ale mnohonásobně větší. Jsou vytvářeny konvektivními proudy v�atmosféře. Je pro ně typické, že rychle mění tvar a po čase zmizí. Bílé skvrny jsou pravděpodobně velké výbuchy plynů z�vnitřních oblastí planety. Dalšími projevy konvekce jsou vlnové řetězce.
V�prosinci roku 1994 objevil Hubbleův dalekohled bílé bouřkové víry ve tvaru klínu, jeden z�největších pozorovaných bouřkových útvarů v�atmosféře Saturnu. Bouře se nacházela těsně nad jeho rovníkem a způsoboval ji proud přehřátých plynů stoupajících z�nejnižších vrstev atmosféry. Novější snímky zobrazily její pohyb a detailně zachytily změny její struktury. Bílé bouřkové mraky byly tvořeny krystalky amoniaku.
V�červnu až září roku 2004 bylo možno pozorovat intenzivní rádiové emise, které dostaly jméno Dračí bouře. Generátorem radiového záření byly silné výboje statické energie. Tento gigantický hurikán byl poháněn energií, kterou produkovaly dynamické procesy v�hlubších částech atmosféry. Dračí bouře se nachází v�páse zvaném „Alej bouřek“.
[editovat] Polární útvary
4. února 2004 objevil Glenn S. Orton a Padma Yanamandra-Fisherová pomocí přístroje Long Wavelength Spectrometer na Keckově observatoři relativně teplý polární vír, první případ teplé polární čepičky ve sluneční soustavě. Během měření byl pozorován nárůst teploty z�88�K na 89�K�a později až na 91�K�v�oblasti pólů. Jde o�nejteplejší místo na planetě. Polární víry na Zemi, Jupiteru, Marsu a Venuši jsou chladnější než jejich okolí, polární vír v�jižních šířkách Saturnu je však teplejší než okolí. Neobvyklá je celá teplejší kompaktní oblast na póle planety. Na Zemi je tento efekt pouze krátkodobý, avšak na Saturnu se jedná o�dlouhodobý jev. Z�pozorování se zjistilo, že teplota výrazně stoupá na 70° jižní šířky a opět na 87°. Toto náhlé zvýšení teploty pravděpodobně způsobuje koncentrace částic v�okolí jižního pólu, které absorbují sluneční světlo a teplo.
Okolo severního pólu planety obíhá záhadná struktura ve tvaru šestiúhelníku�(anglicky hexagonal cloud). První snímky tohoto útvaru pocházejí již od sondy Voyager�1 a 2, podrobnější snímky útvaru pak přinesla sonda Cassini. Z�pozorování za dlouhý čas vyplývá, že šestiúhelník s�průměrem 25�000�km je stabilní a nejedná se o�krátkodobý jev. Jeho strany a úhly jsou pravidelné. Tento útvar do určité míry připomíná atmosférické víry nad zemskými póly, planetology však zaráží, že nemá zaoblený tvar. Šestiúhelník je vnořený 100�km do atmosféry a zachovává si svůj tvar minimálně do 75�km hloubky. V�současnosti je tento útvar zahalený do tmy polární noci, proto ho sonda Cassini může pozorovat jen pomocí infračerveného mapovacího spektrometru.
[editovat] Roční období
Na Saturnu se střídají dvě roční období a to léto a zima. Léto nastává, když je Saturn nakloněný ke Slunci tak, že je Slunce v�rovině s�prstenci Saturnu a sluneční paprsky dopadají na povrch pod menším úhlem než v�zimě, a tedy se jich méně odráží do okolního prostředí. Tato dvě roční období se na planetě střídají přibližně každých 15 let. Na planetě se však roční období nijak neprojevují, což je způsobeno vlivem atmosféry a vnitřními procesy v�Saturnu. Ve výskytu mohutných bouřkových útvarů se však projevuje jistá periodicita. Mezi výskytem třech největších dosud pozorovaných útvarů uplynulo vždy přibližně 57 let, což jsou 2 oběhy Saturnu kolem Slunce. Pozorování je však zatím příliš málo na to, aby mohli vědci tvrdit, že výskyt velkých bouřek je pravidelný a souvisí s�příchodem léta na severní polokouli planety.
[editovat] Magnetosféra
Magnetické pole Saturnu objevila sonda Pioneer 11 v�roce 1979. Má mnohem menší intenzitu než magnetické pole Jupitera a jde o�nejslabší magnetické pole mezi všemi plynnými obry. Na rovníku dosahuje hodnoty 21�μT, a je tedy jen o�málo silnější než magnetické pole Země. Ve srovnání s�pozemským magnetickým polem však Saturnovo pole vykazuje silnější dipólový charakter a současně je magnetické osa téměř rovnoběžná s�rotační osou planety. Orientace magnetického pólu je stejná jako u�Jupiteru. Magnetické pole je nejspíše generováno hydromagnetickým dynamem, které je o�něco hlouběji než v�případě Jupitera. Magnetosféra sahá daleko do prostoru, ale vlivem slunečního větru není podobně jako u�ostatních planet stejně rozsáhlá na obě strany. Na přivrácené straně ke Slunci je pole vlivem tlaku proudících částic deformováno směrem k�planetě tvořící plazmový torus, který je největší v�celé sluneční soustavě. Pole sahá do vzdálenosti asi 1,1 miliónu�km, na odvrácené straně bude protaženo do chvostu, který se táhne za planetou, ale jeho délka není v�současnosti známá. V�magnetosféře Saturnu se nacházejí všechny jeho prstence a měsíce. Oproti jiným magnetosférám však Saturnova vykazuje odchylky v�poli, které nejspíše souvisejí s�přítomností prstenců kolem planety.
Nabité částice v�magnetosféře obíhají planetu stejnou rychlostí jakou ona rotuje kolem své osy. V�oblasti dráhy Titánu dosahuje rychlost pohybu částic až 193�km/s, takže částice měsíc při jeho oběhu dokonce předbíhají, jelikož ten obíhá pomaleji. Atomy vodíku v�prstenci však nejsou ionizované, a proto se nezúčastňují pohybu částic magnetosféry.
Vlivem existence magnetosféry se v�oblasti pólů příležitostně vyskytují polární záře, které jsou viditelné v�ultrafialové části spektra. Ve viditelném spektru nebyly polární záře zatím pozorovány, což může souviset s�tím, že jsou slabší než na Jupiteru a jejich pozorování je rušeno odrazy a rozptýleným světlem na prstencích planety. Pozorované polární záře sahají až 1�600�km nad oblačnou vrstvu planety. Sledováním zmenšování a zvětšování se polární záře mohou astronomové na dálku sledovat atmosféru planety a současně i�její magnetické pole. Novější studie polární záře založené na pozorování sondy Cassini a Hubbleova dalekohledu ukázaly, že polární záře Saturnu se liší od polárních září jiných planet. Pozorovaný polární prstenec často není spojitý a�má tvar neúplného kruhu, oproti pozemské polární záři se v�průměru na obloze vyskytuje i�po delší čas.
Z�přítomnosti magnetosféry vyplývá i�přítomnost radiačních pásů planety, tedy oblastí kolem rovníku, ve kterých se zachytávají částice slunečního větru. Záření z�radiačních pásů je tak slabé, že na rozdíl od záření Jupiterových pásů není měřitelné soudobými přístroji ze Země. V�blízkosti prstenců a�měsíců nejsou radiační pásy spojité, protože jejich částice pohlcují elektricky nabité částice slunečního větru. Nejmenší částice prstence však po srážce s�nabitými částicemi radiačního pásu opouští prstenec a přidávají se ke stacionárně rotujícím částicím magnetosféry.
[editovat] Dráha a rotace
Saturn obíhá Slunce ve střední vzdálenosti 1426,9 miliónu km, což je přibližně dvojnásobek vzdálenosti Jupitera od Slunce a téměř desetinásobek vzdálenosti Země od Slunce. Oběžná dráha je eliptická, blízká kruhové. Odklon osy od kolmice na ekliptiku je 26,7°, zhruba o�4 stupně více, než je skloněna rotační osa Země. Sklon osy rotace planety vůči oběžné dráze Země má velký význam z�hlediska viditelnosti Saturnových prstenců ze Země, kdy jsou vidět lépe či hůře, v�závislosti na jejich sklonu vůči pozemskému pozorovateli a množství odráženého slunečního světla směrem k�pozorovateli. Oběžná rychlost dosahuje 9,66�km/s, což odpovídá 34�703�km/h.
Jedna otočka planety kolem vlastní osy trvá 10,66 hodiny. Saturn se tak řadí mezi planety s�nejkratším dnem. Rychlejší rotaci má již pouze Jupiter. Rotace je diferenciální, což znamená, že rychlost není ve všech částech planety stejná. Klesá od rovníku směrem k�pólu. Na rovníku vykoná jednu otočku za 10 h a 14 min, kdežto například na 57° šířky trvá jedna otočka již 11 hodin a 7,5 minuty.
[editovat] Prstence a měsíce
Saturnovy prstence mají celkový průměr 420�000�km, ale tlusté jsou maximálně jen několik set metrů. Jsou tvořeny ledovými úlomky, prachem, kamením a balvany, které nemají průměr větší než několik metrů. Mezi prstenci leží dráhy nejvnitřnějších měsíců. Měsíc Pan obíhá v�mezeře nazývané Enckeho dělení ve vnější části prstence A. Jiný měsíc Atlas obíhá na okraji prstence A, zatímco Prometheus a Pandora obíhají každý z�jedné strany prstence F. Některé měsíce nalezneme na shodných drahách.
[editovat] Prstence
Saturn má nejvýraznější a nejjasnější soustavu prstenců ze všech planet sluneční soustavy. Původně byly známé jedině Saturnovy prstence a planeta Saturn byla těmito prstenci ojedinělá. Až v�roce 1977 byly objeveny nevýrazné prstence okolo planety Uran a poté i�okolo Jupitera a Neptunu.
Prstence jsou tvořeny velkým množstvím drobných částeček různé velikosti od prachových zrnek až po objekty velké desítky metrů. Pravděpodobně se jedná o�kousky hornin obohacené kousky vodního ledu. Každá částice obíhá planetu samostatně okolo rovníku a při oběhu se řídí Keplerovými zákony. Znamená to, že nejbližší částice obíhají Saturn nejrychleji (jednou za 4,9 hodiny) a nejvzdálenější pomaleji (jednou za 2 dny). Přelety sond ukázaly, že hlavní prstence jsou tvořeny množstvím malých jemných prstenců. Původ prstenců není do dneška zcela jasně vysvětlen. Jedna teorie předpokládá, že se zformovaly přirozeně z�původního materiálu protoplanetárního disku, dle jiné teorie se jedná o�měsíc rozpadlý vlivem slapových sil.
Zvláštností je poslední prstenec Saturnu, který je velmi řídký a nachází se ve vzdálenosti téměř 100× větší než „klasické“ prstence. Byl objeven v roce 2009 Spitzerovým vesmírným dalekohledem při pozorování v infračervené oblasti spektra. Předpokládá se, že je složen pouze z jemných prachových částic, které jen málo odrážejí viditelné světlo. To spolu s jeho extrémně nízkou hustotou způsobuje, že není v klasických dalekohledech pozorovatelný.
Celkově se „klasické“ prstence dělí směrem od planety na D, C, B, A, F, G a E. Jednotlivé prstence jsou od sebe odděleny mezerou. Nejvzdálenější část systému Saturnových prstenců viditelných ze Země tvoří prstenec A. Prstenec A�je od nejširšího a nejjasnějšího prstence B oddělen tmavou mezerou širokou 4500�km zvanou Cassiniho dělení, která je viditelná v�dalekohledu o�průměru alespoň 7,5�cm. Následuje částečně průhledný prstenec C. Slabší prstence D a F leží uvnitř a vně viditelných prstenců. Jiné dva prstence G a E leží za prstencem F. V�roce 2004 objevila sonda Cassini náznaky dalších prstenců, které dostaly předběžná označení R/2004 S1 a R/2004 S2. Ani v�mezerách mezi prstenci však není úplně prázdný prostor, jelikož jsou vyplněny řadou slabých prstenců.
Celkově komplex prstenců zabírá přibližně 250�000�km a má tloušťku jen okolo stovek�m, ale většinou jsou prstence tenčí. Výjimkou je nově objevený řídký prstenec, který se rozprostírá ve vzdálenosti 6 až 12 miliónů km od Saturnu a jehož tloušťka je přibližně 20× větší než je průměr Saturnu.
Odhaduje se, že celková hmotnost prstenců dosahuje pouze 1�% hmotnosti pozemského Měsíce.
[editovat] Měsíce
Doposud je k podzimu roku 2009 známo 62 měsíců Saturnu, z�čehož 53 měsíců je pojmenováno a 9 měsíců má provizorní označení. Nejbližší objevený měsíc Pan obíhá ve vzdálenosti 133�583�km, nejvzdálenější pojmenovaný měsíc je Ymir ve vzdálenosti 23�100�000�km. Pouze 4 nebo 6 největších měsíců má kulatý tvar, ostatní jsou nepravidelné. Vlivem zlepšování pozorovacích metod a techniky neustále přibývají nalezené měsíce. Před lety sond Voyager bylo známo pouze 9 měsíců, ale za posledních 20 let se jejich počet více než zdvojnásobil.
Největším měsícem Saturnu je Titan o�průměru 5�150�km, který byl objeven jako první. Titan je větší než planeta Merkur a je obklopen vlastní hustou atmosférou složenou hlavně z�molekulárního dusíku a metanu. Po Ganymedovi je druhým největším měsícem sluneční soustavy a je jediným měsícem s�hustou atmosférou. Jeho povrch je pevný, ale na jeho povrchu je už potvrzeno minimálně jedno jezero tekutých uhlovodíků. Povrchové teploty na Titanu dosahují asi –178�°C a tlak 160�kPa. . Titan se stal po Měsíci druhým měsícem, na kterém přistála evropsko-americká sonda — Huygens.
Druhý největší měsíc Saturnu je Rhea, největší známý měsíc ve sluneční soustavě bez atmosféry. Skládá se ze směsi vodního ledu a křemičitanů. Je možné, že má malé kamenité jádro. Spolu s�měsícem Japetem je viditelný i�pomocí malých dalekohledů. Japetus je zvláštní tím, že jedna polokoule je světlá a druhá tmavá a kolem rovníku se táhne vysoký hřeben. Podobný zvláštní jev vykazuje i�další velký měsíc Dione, u�kterého je odrazivost polokoule ve směru jeho pohybu o�30 až 40�% větší než odrazivost druhé polokoule. Na povrchu měsíce Mimas se nachází obrovský kráter Herschel, které se řadí k�největším impaktním kráterům v�poměru k�velikosti těles.
Měsíc Enceladus s�průměrem 512�km má největší albedo ze všech měsíců sluneční soustavy. Vykazuje vulkanickou aktivitu, přičemž sopky namísto roztaveného magmatu chrlí vodu, která se okamžitě přeměňuje vlivem nízkých teplot na led. Teplo způsobující vulkanismus vzniká vlivem silných slapových jevů okolních měsíců a mateřské planety. Okolo Enceladu je velmi řídká atmosféra. Pozoruhodný měsíc je též Tethys, který sdílí dráhu s�dalšími dvěma malými měsíci Telesto a Calypso. Tyto malé měsíce obíhají v�libračních bodech Tethysu. Podobně i�měsíce Helene a Dione mají společnou oběžnou dráhu. Dvojice měsíců Prometheus a Pandora obíhá z�opačných stran prstence F a jejich gravitační působení udržuje částice v�prstenci.
[editovat] Pozorování
[editovat] Historie pozorování
Saturn je snadno pozorovatelný pouhým okem. Lidé jej proto znali již od pravěku. První historicky doložené pozorování této planety pochází do období okolo roku 650 př. n. l. z�oblasti Mezopotámie. V�dochovaném textu je zmínka o�zákrytu planety Měsícem. V�nejstarších modelech nebeské sféry, které byly geocentrické, byl nejvzdálenější planetou od Země a obíhal ji mezi oběžnou dráhou Jupiteru a nejvzdálenější sférou hvězd.
V�roce 1610 se pozorováním Saturnu zabýval Galileo Galilei. Kvůli nedokonalé optice použitých dalekohledů, která umožňovala pouze 32násobné zvětšení, neodhalil podstatu Saturnových prstenců a pokládal je za dvě samostatná tělesa, doprovázející vlastní planetu, a považoval tedy Saturna za trojplanetu. Dalšími pozorováními však zjistil, že tyto oběžnice po stranách planety pravidelně mizí, což bylo způsobeno měnícím se sklonem prstenců vůči Slunci a Zemi. Toto zjištění ale nebyl Galileo do své smrti schopen vysvětlit. Teprve v�roce 1656 přinesl správné vysvětlení pozorovaných jevů holandský astronom, matematik a fyzik Christiaan Huygens, který jako první prohlásil, že Saturn je obklopen kruhovým prstencem. Jeho závěr byl založen na nových pozorování planety započatých v�roce 1655 pomocí dalekohledu s�50násobným zvětšením. V�dubnu téhož roku pak objevil také největší Saturnův měsíc Titan a určil poměrně přesně jeho oběžnou dobu.
V�70. a 80. letech 17. století byly objeveny další čtyři měsíce Saturnu, a to Japetus, Rhea, Tethys a Dione. Skutečnost, že Saturnův prstenec se ve skutečnosti skládá z�více vzájemně oddělených prstenců, zjistil jako první francouzský astronom Giovanni Domenico Cassini v�roce 1675. Jím objevená mezera mezi prstenci se dodnes označuje termínem Cassiniho dělení na jeho počest.
V�roce 1789 změřil William Herschel zploštění planety. Poměr rovníkového průměru k�polárnímu odhadl na 11:10. Od konce 18. století již technika umožňovala rozeznávat bílé skvrny v�atmosféře planety, kterých si poprvé v�roce 1796 všimli Johann Hieronymus Schröter a jeho asistent Karl Ludwig Harding na observatoři v�blízkosti Brém. Skvrny byly později příležitostně pozorovány i�v�19. a 20. století (a to v�letech 1876, 1903, 1930, 1960 a 1990). Z�novějších pozorování vyplývá, že se objevují přibližně každých 27 až 30 let, což koresponduje s�oběžnou dráhou Saturnu kolem Slunce, která je přibližně 29,5 roku.
V�19. století také prokázal J. E. Keeler, že jednotlivé prstence nejsou jednolité, ale skládají se z�nesmírného počtu malých částic.
[editovat] Současné pozorování
Saturn bývá na noční obloze velmi dobře pozorovatelný i�pouhým okem, jelikož je téměř tak jasný jako Jupiter a má výraznou žlutou barvu. Jeho zdánlivá hvězdná velikost se pohybuje v�závislosti na konstelaci od 1,4 do –0,4 magnitudy, což jsou hodnoty, kterých dosahují nejjasnější hvězdy. Na rozdíl od hvězd ale Saturn jako jiné planety nebliká, jeho světlo je klidné. Jeho jasnost vůči pozorovateli na Zemi ovlivňuje také okamžitý sklon prstenců vůči Zemi. Saturn se od ekliptiky nikdy nevzdaluje více než o�2,5°, z�čehož vyplývá, že na 50. rovnoběžce při horní kulminaci nikdy nemůže vystoupat výše než na 66° a klesnout méně než 14° pod obzor. Považuje se za nejvzdálenější planetu, kterou lze pozorovat pouhým okem. Jasnost Uranu se však pohybuje na hranici pozorovatelnosti a za ideálních podmínek je vidět i�on, ačkoli je dále než Saturn. Prstence Saturnu nejsou volným okem viditelné, zobrazí se však již při pozorování menším dalekohledem, pokud jsou příhodně orientované vůči Zemi. Společně se Saturnem je možné dalekohledem pozorovat i�jeho největší měsíc Titan. Dobře viditelný je při vhodném sklonu i�stín prstenců na planetě. Na samotném povrchu Saturnu je možno pozorovat atmosférické pásy a vzácně bílé jasné skvrny, které byly pozorovatelné naposledy v�roce 1990.
Planeta se pohybuje po obloze nejpomaleji ze všech planet viditelných pouhým okem, což je důsledek třetího Keplerova zákona. Jako všechny ostatní planety tak i�Saturn někdy při svém pohybu na hvězdném pozadí „zpomaluje“, „zastaví“ a případně se pohybuje i�nazpět. Tyto nerovnoměrnosti v�pohybu jsou způsobeny sčítáním pohybu Země a Saturnova téměř rovnoměrného oběhu okolo Slunce. V�roce 2008 se planeta nacházela v�souhvězdí Lva a začátkem září 2009 se přesune do souhvězdí Panny. Průměrně se v�jednom souhvězdí zvěrokruhu zdržuje více než 2 roky. Pozorovatelný je každý rok vždy v�tom období, ve kterém je viditelná i�oblast souhvězdí, ve kterém se nachází.
Vyjma amatérských a profesionálních pozorování ze Země je Saturn také předmětem výzkumu Hubbleova vesmírného dalekohledu z�oběžné dráhy Země. Ten pozoruje hlavně atmosférické změny, ale i�polární záře v�oblasti pólů. Dalekohled objevil také několik nových malých měsíců a pomohl určit maximální tloušťku Saturnových prstenců. Při zákrytu hvězdy GSCC5249-01240 během 20. až 21. listopadu 1995 se mu podařilo určit podrobnější strukturu prstenců. Při maximálním sklonu prstenců v�roce 2003 pořídila kamera Wide Field Planetary Camera 2 s�použitím 30 snímků v�širokém pásmu vlnových délek snímky Saturnu, čímž dosáhla doposud nejlepšího spektrálního pokrytí planety v�historii jejího pozorování. Tyto snímky umožnily vědcům lépe studovat dynamické procesy odehrávající se v�atmosféře a vytvořit modely sezónního chování atmosféry.
Z�pozemských observatoří pozorují Saturn například Evropská jižní observatoř a observatoř na Mauna Kea, které v�letech 2000 a 2003 objevily několik malých nepravidelných měsíců.
[editovat] Kosmické sondy
Současná astronomie čerpá většinu detailních znalostí o�Saturnu ze snímků, pořízených kosmickými sondami. První z�nich byl Pioneer 11, který prolétl v�blízkosti Saturnu roku 1979. K�planetě dorazil po čtyř a půl roční cestě meziplanetárním prostorem. Studium planety a jejího okolí začalo 2. srpna 1979, poté sonda provedla riskantní, ale úspěšný manévr, během něhož prolétla 1. září 1979 rovinou Saturnových prstenců. Během průletu hrozila srážka sondy a hmoty prstenců. Nejvíce se sonda Saturnu přiblížila na 21�400�km nad oblast mraků. Výzkum planety ukončila 15. září a pokračovala v�letu do vnějších oblastí sluneční soustavy.
Dalšími průzkumníky Saturnu byly sondy Voyager 1 a Voyager 2, které snímkovaly Saturn v�letech 1980 a 1981. Největšího přiblížení Voyager 1 dosáhl 13. listopadu 1980, ale jeho přístroje zkoumaly planetu již tři měsíce před tím. Během přeletu bylo pořízeno množství fotografií, které přinesly řadu nových poznatků o�planetě. Podařilo se rovněž získat snímky měsíců Mimas, Tethys, Dione, Enceladus, Rhea a Titan. Okolo Titanu pak sonda 12. listopadu 1980 proletěla ve vzdálenosti pouhých 6500�km, což umožnilo nasbírat základní údaje o�atmosféře měsíce a jeho teplotě.
O�rok později se k�Saturnu přiblížila sonda Voyager�2, které se nejblíže dostala 25. srpna 1981. Během průletu začala sonda zkoumat horní vrstvy atmosféry planety za pomoci radaru. Radarové měření přineslo poznatky o�teplotě a hustotě atmosféry, například se zjistilo, že v�nejvyšších oblastech atmosféry Saturnu je tlak okolo 7�kPa a teplota –203�°C, zatímco v�nejnižších zkoumaných oblastech byl tlaku až 120�kPa a teplota –130�°C. Severní pól byl o�10�°C chladnější než jižní, což bylo vysvětleno jako výsledek sezónních jevů. Během průletu sondy se podařilo na Zemi odeslat okolo 16�000 fotografií.
V�roce 1997 odstartovala z�kosmodromu na mysu Canaveral raketa Titan, nesoucí na palubě planetární sondu Cassini-Huygens, která jako první sonda v�historii měla za úkol být navedena na oběžnou dráhu kolem Saturnu. K�tomu došlo 1. července 2004 a 25. prosince se od sondy oddělil přistávací modul Huygens, který byl navržen a vyroben Evropskou kosmickou agenturou pro přistání na měsíci Titan. Po oddělení začal modul samostatnou třítýdenní cestu a 14. ledna 2005 úspěšně přistál na povrchu Titanu. Během přistání sonda Cassini sloužila jako translační stanice pro signál vysílaný z�přistávacího modulu na Zemi. Modul přistál na zmrzlém povrchu tvořeném směsí křemičitanových hornin a tuhého metanu. Nad očekávání dobře přežil přistávací manévr a na povrchu fungoval více než 4 hodiny. Spojení se sondou Cassini bylo ale ztraceno už po dvou hodinách, protože sonda zmizela za horizontem. Sonda Cassini pokračuje z�oběžné dráhy ve výzkumu Saturnu a jeho měsíců.
[editovat] Možnost života
Saturn patří mezi plynné obry, takže nemá pevný povrch jako terestrické planety. U�těchto planet se předpokládá, že případný život by mohl teoreticky vznikat pouze v�atmosféře v�oblastech, kde se nacházejí kapičky vody a dostatek slunečního záření. Objevily se spekulace, ve kterých se tvrdilo, že by v�takovém prostředí dokázaly žít i�vícebuněčné organismy. Na Zemi se však zatím nenašly žádné organismy, které by byly schopny žít výhradně v�mracích, dokonce ani na místech, kde jsou mraky přítomny téměř neustále. Analogicky můžeme předpokládat podobnou situaci pro všechny tělesa sluneční soustavy s�atmosférou a tedy i�pro Saturn. Naopak za možné kandidáty na mimozemský život v�Saturnově rodině se považují měsíce Titan a Enceladus. Složení atmosféry Titanu připomíná složení atmosféry Země v�raném stádiu vzniku. Uvažuje se též o�možnosti výskytu jednobuněčných organismů, které by zde mohly přežívat. Po přistání sondy Huygens však Fransois Raulin, jeden z�expertů projektu prohlásil, že život na Titanu je velmi nepravděpodobný z�důvodu nepřítomnosti vody na povrchu měsíce.
Měsíc Enceladus vědce překvapil přítomností vody v�kapalném skupenství, kterou chrlí gejzíry na jeho povrchu. Tyto podmínky by mohly dovolovat existenci primitivního života.
[editovat] Saturn v�kultuře
[editovat] Jméno planety
Saturnus, po kterém je planeta pojmenována, byl starý římský bůh rolnictví, který se později ztotožňoval s�řeckým Kronem, bohem času. Na rozdíl od Krona, který pro požírání vlastních dětí nebyl u�starověkých Řeků příliš oblíben, měl Saturnus u�Římanů velkou vážnost a úctu. Podle mýtu naučil lidi obdělávat půdu, pěstovat rostliny a stavět obydlí. O�době jeho údajného panování se hovořilo jako o�„zlatém věku lidstva“ a na památku jeho vlády se konaly slavnosti zvané saturnálie. V�době těchto slavností dostávali otroci na krátký čas svobodu, protože ve zlatém věku nebylo pánů a ani otroků. Saturnovi se po ztotožnění s�Kronem začali připisovat Kronovy děti, mezi nimi například i�Zeus, Římany nazývaný Jupiter, který ho nakonec svrhl z�trůnu. V indické mytologii Saturn ztělesňuje bůh Šani.
[editovat] Astrologie
V�astrologii je Saturn pokládán za nepříznivou planetu kvůli tomu, že jeho pohyb je nejpomalejší ze všech planet tradiční astrologie. Symbolizuje formování a�jistotu, zákony času a prostoru, strukturu, pořádek, pravidla, hranice, starobu, nepřízeň a smrt. Jako kladné vlastnosti se mu připisuje stálost, praktičnost, hospodárnost, vytrvalost a systematičnost, k�nepříznivým patří chlad, izolace, nedůvěra, pesimismus, frustrace a deprese. Klasická astrologie se na něho dívá jako na „otce času“, protože lidský život je údajně po třech obězích této planety zvěrokruhem naplněn. Současně je považován za životního učitele a symbol otce, proto je též symbolem zkušenosti a zodpovědnosti.
[editovat] Sci-fi
Saturn se stal podobně jako další planety sluneční soustavy námětem některých sci-fi knížek. Často se vyjma Saturnu objevuje děj situovaný na jeho měsíc Titan, který má hustou atmosféru a jeho povrch je tvořený uhlovodíky. Z tohoto důvodu se často měsíc popisuje jako „čerpací stanice“ pro budoucí kosmické lety či jako surovinová základna pro dobývání vzdálených částí sluneční soustavy. Saturn se do literatury zapisuje například v díle bratrů Strugackých v roce 1962, kteří publikovali svoji knihu Tachmasib letí k Saturnu. Další knihou, ve které je oblast okolo Saturna hlavním motivem, je román Arthura C. Clarka 2001: Vesmírná odysea. Příběh vypráví o lidské výpravě k Saturnově měsíci Japetusu, u kterého by se měl nacházet tajemný černý monolit. Měsíc Titan je například zmiňován v knize českého autora Jiřího Kulhánka Stroncium.
Vyjma literárního zpracování se Saturn stává i námětem filmu Saturn 3, který vypráví příběh o malé vědecké stanici na povrchu měsíce Titan, kde dvojice vědců se dostává do kontaktu s další osobou a jeho robotem.

Summary:
Saturn je šestá, po Jupiteru druhá největší planeta sluneční soustavy. Planeta byla pozorována již starověkými astronomy a byla pojmenována po římském bohu Saturnovi, který byl obdobou řeckého boha Krona. Astronomický symbol pro Saturn je�♄.
Saturn patří mezi velké plynné obry, pro které je typické, že nemají pevný povrch, ale pouze hustou atmosféru, která postupně přechází do pláště. Atmosféra je tvořena převážně lehkými plyny, a to hlavně vodíkem, který tvoří 96,3�% jejího objemu. Při pozorování Saturnu z�dálky je planeta světle žlutá, což způsobuje vrstva mraků s�nejasnými pásy různých barevných odstínů, které jsou přibližně rovnoběžné s�rovníkem planety. Teplota v�horní oblačné vrstvě atmosféry dosahuje -140�°C. Objem planety je 764krát větší než objem Země, má však ze všech planet nejmenší hustotu, která dosahuje pouze 0,6873�g/cm3. Jedná se o�jedinou planetu ve sluneční soustavě, která má menší střední hustotu než voda. Saturn je znám svou mohutnou soustavou planetárních prstenců, které jsou viditelné ze Země i malým dalekohledem. Vedle prstenců, které se značí velkými písmeny latinské abecedy, obíhá kolem planety také početná rodina měsíců, jichž je k roku 2009 potvrzeno 62. Největší z�nich je Titan, který má jako jediný měsíc ve sluneční soustavě hustou atmosféru.
Jeden oběh okolo Slunce vykoná Saturn za 29,46 pozemského roku. Na noční obloze je snadno pozorovatelný pouhým okem jako nažloutlý neblikavý objekt, jasností srovnatelný s�nejjasnějšími hvězdami. Od ekliptiky se nikdy nevzdálí na větší úhlovou vzdálenost než 2,5°. Přechod jedním znamením zvěrokruhu�trvá více než 2 roky.


[editovat] Pozadí události
V�lednu 1961 byl Kennedy jmenován Nejvyšším státním zástupcem a v�této funkci zůstal až do své rezignace dne 3.�září 1964, kdy se rozhodl kandidovat na funkci senátora. Kandidatura byla úspěšná a 3.�ledna 1965 usedl do senátorského křesla. S�blížícími se prezidentskými volbami v�roce 1968 se prezident Lyndon Johnson potýkal se značnými sociálními nepokoji v�řadách obyvatelstva. Ve velkých městech probíhaly pouliční nepokoje vyjadřující nespokojenost s�Johnsonovými pokusy o�prosazení zákonů proti diskriminaci a chudobě. Existoval též silný odpor vůči nadcházejícím plánům na vojenskou intervenci ve Vietnamu. Atentát na Martina Luthera Kinga, který byl spáchán v�dubnu 1968, tyto nepokoje ještě více umocnil. Kennedy započal svůj boj o�nominaci Demokratické strany na post prezidenta Spojených států 16.�března 1968 – čtyři dny poté, co senátor Eugene McCarthy, Kennedyho protikandidát v�Demokratické straně, získal během primárek v�New Hampshiru značnou procentuální podporu hlasů proti stávajícímu prezidentovi (42�% oproti 49�% Johnsona). O�dva týdny později zklamaný Johnson oznámil své rozhodnutí o�ukončení své kandidatury na znovuzvolení do funkce prezidenta. O�měsíc později viceprezident Hubert Humphrey oznámil svůj úmysl kandidovat na prezidentský post. Humphrey se sice primárek nikdy předtím neúčastnil, avšak v�rámci Demokratické strany mohl očekávat značnou podporu demokratických delegátů. Po Kennedyho vítězství v�primárkách v�Kalifornii a Jižní Dakotě z�osudového 5.�června 1968, ve kterých porazil stranického protikandidáta Eugena McCartheyho, by se v�případě nominace za Demokratickou stranu utkal o�prezidentský post s�Humphreym. V�případě, že by Kennedy nebyl zavražděn, umístil by se se svými 393 hlasy na druhém místě právě za Humphreym. Ten během neúspěšného souboje o�prezidentský post s�republikánem Richardem Nixonem získal celkem 561 hlasů.
[editovat] Atentát
Čtyři hodiny po skončení sčítání hlasů v�Kalifornii Kennedy ohlásil své vítězství v�primárkách za Demokratickou stranu. Přibližně v�00.15 v noci (5. června), se Kennedy vydal do hotelu Ambassador v�losangeleském okrsku Mid-Wilshire, aby se zde setkal s�lidmi, kteří jej podporovali v�kampani. Toho času byla ochrana tajné služby poskytována pouze prezidentovi, nikoli kandidátům na tento post. Kennedyho tělesná stráž byla zajišťována pouze jedním bývalým agentem FBI Williamem Barrym a dvěma neoficiálními bodyguardy, bývalými profesionálními atlety. Během kampaně se Kennedy často dostával do blízkého kontaktu s�lidmi, přičemž bylo běžné, že jej lidé v�zápalu emocí objímali nebo se ho snažili dotknout. Jakmile Kennedy skončil svou řeč ke stranickým kolegům, měl v�plánu projít konferenční místností a v�jiné části hotelu se setkat s�dalšími kolegy z�kampaně. Jelikož se však kvapem blížily tiskové uzávěrky novin, vyžádali si novináři tiskovou konferenci. Kennedyho pobočník Fred Dutton mu navrhl, aby vynechal další setkání a rovnou prošel přes kuchyni a spižírnu do místnosti pro tisk. Po skončení tiskové konference se Kennedy vydal k�východu, načež jej však William Barry zastavil a řekl mu: „Ne, došlo ke změně, půjdeme tudy.“ Barry se společně s�Duttonem snažili Kennedymu zajistit volný průchod přes levé létací kuchyňské dveře. Ovšem Kennedy, který byl okamžitě obklopen davem přihlížejících, mylně následoval hotelového portýra Karla Ueckera přes zadní východ.
Uecker držel Kennedyho za pravou ruku a vedl jej přes kuchyň, přičemž mu ji často pustil ve chvíli, kdy si chtěl Kennedy s�někým potřást rukou. Uecker a Kennedy procházeli mezi chladicími boxy a plotnami, poté se Kennedy otočil doleva, aby pozdravil řidiče autobusu�Juana Romera. V�tu chvíli vyskočil zpoza stolku s�podnosy útočník Sirhan Sirhan, odstrčil Ueckera a opakovaně na Kennedyho vystřelil z�revolveru.
Poté, co zraněný Kennedy upadl na podlahu, udeřil pracovník ostrahy Bill Barry Sirhana dvakrát do obličeje a kolemstojící svědkové narazili Sirhana na plotnu, což umožnilo jeho zneškodnění a odzbrojení. Sirhanovi se ještě podařilo uvolnit ze sevření, znovu popadl revolver a chtěl znovu vystřelit. Posléze však zjistil, že komora revolveru je prázdná, neboť všechny náboje vystřílel předtím. Barry okamžitě přistoupil ke Kennedymu a jeho hlavu podložil svým kabátem. Později o�tomto uvedl: „Okamžitě jsem poznal, že Sirhan střílel z�revolveru .22 slabé ráže a tak jsem si pomyslel, že to zranění snad nebude moc vážné, ovšem jakmile jsem uviděl díru v�senátorově hlavě, bylo mi všechno jasné.“ K�místu se okamžitě začali ze všech směrů prodírat různí reportéři a přispívali tak k�ještě většímu chaosu. Když Kennedy ležel zraněný na zemi, začal Romero v�šoku kolébat Kennedyho hlavou a do ruky mu položil růženec.
Kennedy se zeptal Romera: „Je všechno v�pořádku, OK?“ a Romero odpověděl: „Ano, ano, všechno bude v�pohodě“. Tento okamžik byl zachycen reportéry časopisu Life Billem Epridgem a Los Angeles Times Borisem Yaroem a pořízená fotografie se stala ikonou celé této události. Kennedyho manželka Ethel stála mimo dav okolo stojících lidí a snažila se přivolat nějakou pomoc. Za chvíli byla přivedena ke svému manželovi a klekla si k�němu. Otočil svou hlavu a snažil se na svou ženu pohlédnout. Za několik minut dorazila záchranná služba, naložila Kennedyho na nosítka, chvíli poté upadl Kennedy do bezvědomí. Byl přijat v�nedaleké nemocnici Central Receiving Hospital, kam již dorazil takřka ve stavu klinické smrti. Jeden z�doktorů poplácal Kennedyho po tváři a volal: „Bobe, Bobe“, zatímco druhý prováděl masáž srdce. Jakmile došlo k�obnovení srdeční činnosti, půjčili doktoři šokované manželce stetoskop, aby si mohla poslechnout, že srdce jejího manžela opět bije. O�30 minut později byl Kennedy převezen do nemocnice Good Samaritane Hospital, kde byl operován.
Operace začala ve 3.12 v�noci a trvala tři hodiny a čtyřicet minut. O�deset a půl hodiny později, ve středu v�17.30, oznámil tiskový mluvčí Frank Mankiewicz, že lékaři „dělají, co je v�jejich silách, aby zabránili celkovému selhání organismu“; Kennedyho zdravotní stav však zůstal kritický.
Kennedy byl zasažen celkem třemi střelami. Jedna z�kulek, vystřelená ze vzdálenosti cca 2,54 cm, prošla jeho pravým uchem a rozmetala úlomky lebeční kosti do mozku. Další dvě střely prošly pravým ramenem, přičemž jedna vyletěla ven hrudí a druhá se zasekla mezi krčními obratli. I�přes velkou snahu odstranit úlomky lebky z�mozku a vyjmout uvízlou kulku, zemřel Kennedy ve čtvrtek v�01.44, tedy téměř 26 hodin po střelbě. Zanedlouho po útoku, ačkoliv fyzicky nezraněna, se psychicky zhroutila Kennedyho velká obdivovatelka, zpěvačka Rosemary Clooneyová.
[editovat] Útočník
Sirhan Sirhan byl silně antisionisticky zaměřeným člověkem, jehož diář, nalezený během vyšetřování, obsahoval mimo jiné větu: „Moje touha odstranit Kennedyho se postupně stává neochvějnou posedlostí. RFK musí zemřít, RFK musí být zabit. RFK musí být zavražděn…RFK musí být zavražděn před 8.�červnem 1968.“ Předpokládalo se, že toto datum nebylo zvoleno náhodou, neboť na tento den vycházelo první výročí začátku Šestidenní války mezi Izraelem a jeho arabskými sousedy. Během osobní prohlídky policie našla v�Sirhanově peněžence novinový výstřižek s�článkem týkajícím se Kennedyho podpory Izraele. Sirhan později uvedl, že poté, co se dozvěděl o�této podpoře, začal Kennedyho přímo nenávidět. Později však byla tato teorie o�motivu kritizována a označena za příliš zjednodušenou a opomíjející Sirhanovy hlubší pohnutky.
Během soudního procesu se Sirhanovi advokáti snažili poukazovat na jeho sníženou příčetnost, zatímco se jejich klient k�činu neustále přiznával a při několika příležitostech na sebe svaloval vinu. Sirhan uvedl, že „Kennedyho zabil s�dvacet let se hromadící zlobou,“ ačkoli po svém odsouzení tvrdil, že si na svůj čin vůbec nepamatuje. Soudce však obhajobu na nepříčetnost nepřijal a právníky byla později stažena. Sirhan byl 17.�dubna 1969 odsouzen k�trestu smrti. Roku 1972 byl tento rozsudek Nejvyšším soudem Spojených států zmírněn na doživotí na základě precedentu California vs. Anderson, který zpochybnil všechny rozsudky smrti vynesené před rokem 1972. V�roce 2006 byla Sirhanovi již potřinácté zamítnuta žádost o�podmínečné propuštění a v�současnosti je uvězněn v�Kalifornské státní věznici v�Corcoranu.
[editovat] Přítomnost médiií na místě činu
V�době střelby vysílal kanál ABC News své volební zprávy, zatímco vysílání stanice CBS již v�tu dobu skončilo. Nejčerstvější dění bylo zachyceno až 21 minut po střelbě. Reportéři, kteří se nacházeli poblíž místa činu, měli u�sebe pouze diktafony a fotoaparáty, a bezprostřední dění bylo tedy zachycenou pouze na audiopásku a film, bez možnosti zajistit živé vysílání. ABC byla schopna pouze odvysílat strohý fotozáznam události v�hotelové kuchyni a na rozdíl od NBC a CBS vysílala veškerý záznam v�černobílém obraze. CBS a NBC přibližně dvě hodiny po atentátu odvysílaly barevné záběry z�místa činu v�kuchyni; tato prodleva byla způsobena nutností čekat na vyvolání filmů v�laboratoři.
Reportér Andrew West ze stanice KRKD zachytil na audiopásku dění bezprostředně po střelbě, samotnou střelbu se mu však zachytit nepodařilo. S�použitím magnetofonového záznamníku s�přídavným mikrofonem též zachytil boj svědků se Sirhanem v�hotelové kuchyni, přičemž je na pásce i�zřetelně slyšet reportérův výkřik na Rafera Johnsona „Seber tu zbraň, Rafere, seber tu zbraň!“ a též „Chytni mu (Sirhanovi) prsty a klidně mu je zlom, když budeš muset, chytni mu je!“
Během celého následujícího týdne odvysílala NBC celkem 55 hodin záznamu a společně s�ABC a CBS zaplnily tyto tři stanice téměř celý svůj vysílací čas informováním o�atentátu a dění po něm.
[editovat] Teorie o�atentátu
Stejně jako tomu bylo u�atentátu na Johna Fitzgeralda Kennedyho, i smrt Roberta Kennedyho se stala předmětem rozsáhlých analýz. Několik účastníků oficiálního vyšetřování a jednotlivců vyslovili odlišné mínění na průběh atentátu nebo i�zásadní nesouhlas s�některými závěry vyšetřovatelů.
[editovat] Zapojení CIA
V�listopadu byl na televizní stanici BBC odvysílán během programu Newsnight film režiséra Shana O'Sullivana, ve kterém byla vyslovena domněnka, že se několik agentů CIA pohybovalo v�době atentátu poblíž místa činu. Tři muži, kteří byli zachyceni na fotografiích a filmovém materiálu, byli později svými bývalými kolegy identifikování jako agenti CIA – jednalo se o�starší důstojníky, kteří pracovali v�hlavní proticastrovské centrále v�Miami. Prvním z�nich byl velitel operací David Morales, dále pak velitel námořních operací Gordon Campbell a velitel oddělení pro psychologický boj George Joannides.
Film navíc obsahoval interwiev s�Moralesovým bývalým tajemníkem Robertem Waltonem, který jej prý slyšel říkat větu: „Byl jsem zrovna v�Dallasu, když se nám podařilo dostat toho zkurvysyna a taky jsem byl v�Los Angeles, když jsme dostali toho malýho bastarda“. O'Sullivan též uvedl, že CIA odmítla podat jakékoliv vyjádření týkající se výše uvedených agentů. V�pořadu bylo též řečeno, že Morales byl znám svou hlubokou zlostí vůči Kennedyům kvůli fiasku během invaze v�Zátoce Sviní.
Na základě dalších výzkumů O'Sullivan později natočil další dokument RFK musí zemřít. Film zpochybňuje některé dřívější závěry, například osoba Gordona Cambpella měla být ve skutečnosti Michaelem D. Romanem, již zesnulým zaměstnancem Bulova Watch Company, který se v�době atentátu pohyboval v�hotelu Ambassador.
[editovat] Druhý střelec
Charakter zranění na Robertově těle napovídá, že útočník stál při střelbě za ním, někteří svědci ovšem uvedli, že Sirhan stál čelem k�němu. Vzniklo tedy podezření, že fatální zásah hlavy byl způsoben jiným střelcem, tato teorie byla navíc podpořena patologem Thomasem Noguchim. Někteří další svědci si vzpomněli, že jak se Sirhan blížil, otočil se právě Kennedy doleva, aby si s�někým potřásl rukou a Sirhanovi tak nastavil svůj pravý bok. V�roce 2008 bylo zveřejněno svědectví Johna Pilgera, který je také přesvědčen, že na Kennedyho musel střílet další střelec. Během nového prošetřování případu v�roce 1975 nařídil Nejvyšší soud Spojených států, aby byla provedena speciální rekonstrukce útoku, která by měla prověřit možnost útoku druhého střelce. Odborníci pověření tímto úkolem však ve svém závěru vyslovili názor, že žádný ze svědků neposkytl žádný dostatečně důvěryhodný důkaz potvrzující tuto teorii.
V�roce 2008 byly audiozáznamy opětovně prozkoumány novinářem Stanislawem Pruszynskim, který se ve svých závěrech opírá o�názor forenzního detektiva Philipa van Praaga. Van Praag tvrdí, že na audiozáznamech je slyšet celkem třináct výstřelů, Sirhanův revolver však měl zásobník pouze na osm nábojů. Ačkoliv tento závěr silně podporuje hypotézu o�druhém střelci, jiný průzkum potvrdil, že bylo vystřeleno skutečně jen osm ran.
[editovat] Dozvuky události a odkaz
Po provedené pitvě bylo Kennedyho tělo převezeno do katedrály svatého Patrika v�New Yorku, přičemž se s�ním až do pohřbu 8.�června přišly naposledy rozloučit tisíce lidí. Jeho bratr Ted Kennedy se s�ním rozloučil slovy:
Ihned po zádušní mši byly Kennedyho ostatky převezeny zvláštním vlakem do Washingtonu D.C., přičemž velkou část trati a nádraží lemovaly davy lidí, kteří mu během průjezdu naposledy vyjadřovali úctu. Robert Kennedy byl pochován poblíž hrobu bratra Johna na Arlingtonském národním hřbitově.
Po tomto atentátu vydal Kongres Spojených států amerických nařízení, že všichni prezidentští kandidáti musí být napříště chráněni tajnou službou. Ostatním kandidátům na prezidenta (v�roce 1968) byli na přímý příkaz prezidenta Johnsona přiděleni agenti tajných služeb.
[editovat] Volby v�roce 1968
Ve chvíli své smrti byl Kennedy, co se týče podpory delegátů, za svým rivalem Humphreym, což ovšem mnohé neodradilo od domněnky, že by Kennedyho vítězství v�kalifornských primárkách znamenalo i�jeho celkové vítězství. Primárky se totiž toho roku konaly pouze ve třinácti státech a mnozí delegáti by se tedy mohli dle svého uvážení rozhodnout pro Kennedyho. Někteří historikové se domnívají, že Kennedyho všestrannost a charisma by mu téměř jistě zajistily jeho nominaci Demokratickou stranou. Historik Michael Beschloss a dopisovatel deníku The New York Times Tom Wicker se však domnívají, že by souhrn těchto vlastností Kennedymu k�nominaci nestačil. Viceprezident Humphrey, který byl nakonec za Demokratickou stranu nominován, prohrál velmi těsným rozdílem s�republikánem Richardem Nixonem.
[editovat] Odraz události v kultuře
Atentátem na Roberta Kennedyho bylo inspirováno několik knih a celovečerních filmů. Jedním z�nich je film od režiséra Emilia Esteveze z�roku 2006, který se v České republice objevil pod názvem Bobby (atentát v Ambassadoru). Tento film zachycuje fiktivním způsobem poslední hodiny před atentátem a rozebírá osudy i�starosti jednotlivých postav, které se v�osudný okamžik staly svědky atentátu v�hotelu Ambassador. Je v�něm rovněž využita řada autentických archivních záběrů, které zachycují Kennedyho předvolební kampaň, některé vybrané veřejné projevy a taktéž bezprostřední dění v�době atentátu.
Dalším známým celovečerním filmem je RFK z�roku 2002 od režiséra Roberta Dornhelma, který mapuje posledních pět let Robertova života. Děj filmu začíná roku 1963 v�okamžiku smrti jeho bratra, Johna Kennedyho a končí Robertovou smrtí v�hotelu Ambassador roku 1968. Film vypráví o�Robertově traumatu z�bratrovy smrti, o�úspěšné snaze vystoupit z�jeho stínu a o�jeho úspěšné kampani pro primárky za Demokratickou stranu.
Roku 2003 byl ve společné koprodukci Francie, Austrálie, Dánska a Švédska natočen dokumentární film s�názvem Bob Kennedy - muž, který chtěl změnit Ameriku. Film byl režírován Patrickem Jeudym a zaobírá se otázkou „co udělali John a Robert Kennedyovi tak špatného, že museli být oba v rozmezí pěti let nemilosrdně zavražděni?!“ Dokument též hovoří o�naději, se kterou Američané po smrti JFK vzhlíželi k�Robertu Kennedymu, přičemž tyto naděje spolu s�jeho násilnou smrtí vyhasly.
Ke knihám v českém jazyce, z nichž lze získat podrobnější informace o atentátu a osobě Roberta Kennedyho, patří např. Dynastie Kennedyů od Stanislava Budína nebo kniha s názvem Kennedyové od Jindřicha Volka (viz sekce Literatura).

Summary:
Atentát na Roberta Francise Kennedyho, senátora Spojených států amerických, byl spáchán 5.�června 1968 v�kalifornském Los Angeles. Robert Kennedy byl vážně postřelen třemi ranami z�revolveru během oslav svého vítězství v�kalifornských primárkách; i�přes veškerou lékařskou péči následkům svých zranění dne 6.�června podlehl. Zraněno bylo i�dalších pět členů z�Demokratické strany a také reportér ABC News. Útočníkem byl čtyřiadvacetiletý palestinský imigrant Sirhan Sirhan, který si za tento čin stále odpykává trest odnětí svobody (2009). Jelikož se v�době atentátu�na místě nacházelo mnoho reportérů, byl tento čin zachycen na audiopásku a dění poté i�na film.
Kennedyho tělo bylo na dva dny uloženo do katedrály svatého Patrika v�New Yorku, pohřeb se konal 8.�června. Jeho ostatky byly pochovány nedaleko hrobu jeho bratra Johna F. Kennedyho na Arlingtonském národním hřbitově. Jeho smrt zapříčinila, že od této chvíle byla ochrana všech prezidentských kandidátů zajišťována americkou tajnou službou. Po smrti Roberta Kennedyho byl do prezidentských voleb 1968 za Demokratickou stranu nominován Hubert Humphrey, ten však ve�volebním duelu s�Richardem Nixonem prohrál.
Stejně jako tomu bylo u�atentátu na Johna F. Kennedyho, byla i�Robertova smrt okamžitě opředena různými konspiračními teoriemi, především domněnkou, že se na scéně nacházel další skrytý střelec.


[editovat] Klasifikace
Haumea je plutoid, což je označení pro trpasličí planety obíhající za drahou Neptunu. Dle definice trpasličí planety je takové těleso dostatečně hmotné na to, aby vlivem vlastní gravitace získalo kulový tvar, ovšem nevyčistilo své sousedství od jiných, podobných objektů. Ačkoliv Haumea zdaleka nepřipomíná kouli, její elipsoidní tvar je pravděpodobně výsledkem rychlé rotace a�nikoliv nedostatečné gravitace. Haumea byla také původně zařazena mezi tzv.�„klasické objekty Kuiperova pásu“, též označované jako kubewana, které patří mezi nejpočetnější skupinu známých transneptunických těles. Trajektorie, po níž Haumea obíhá kolem Slunce, však naznačuje, že rezonuje s�Neptunem v�poměru�12:7, což ji řadí mezi tzv.�rezonanční transneptunická tělesa.
[editovat] Jméno
Kalifornský tým původně těleso nazýval familiárně „Santa“ kvůli době objevu 28.�prosince 2004, tj. krátce po Vánocích. 29.�července 2005 dostalo oficiální předběžné označení 2003�EL61, které se však vztahovalo k�datu španělského objevového snímku, pořízeného roku 2003. 7.�září 2005 pak těleso obdrželo katalogové číslo a�bylo zařazeno do katalogu Minor Planet Center jako (136108)�2003�EL61. Pravidla Komise pro nomenklaturu malých těles stanovují, že klasická tělesa Kuiperova pásu mají být pojmenovávána podle mytologických bytostí souvisejících se stvořením, a�v�souladu s�touto konvencí David Rabinowitz z�kalifornského týmu v�září 2006 navrhl pro těleso i�jeho měsíce jména z�havajské mytologie s�odůvodněním, že tak bude vzdána pocta místu, kde byly tyto měsíce objeveny.
Bohyně Haumea je patronkou ostrova Havaj, na němž leží Observatoř Mauna Kea. Navíc bývá ztotožňována s�Pāpā, bohyní země reprezentující element kamene, což současně podporuje vhodnost tohoto jména. O�tělesu se soudí, že se skládá téměř výhradně z�pevného kamene, který je na rozdíl od jiných známých objektů Kuiperova pásu pokryt jen tenkým ledovým pláštěm. Dalším důvodem návrhu jména bylo, že Haumea je také bohyní plodnosti a�zrození, která má mnoho dětí. Ty vyrašily z�různých částí jejího těla, což odpovídá shluku ledových těles, který se pravděpodobně od mateřského tělesa odtrhl při nějaké dávné kolizi. Astronomové se domnívají, že i�oba známé měsíce se zrodily právě touto cestou, a�proto byly pojmenovány podle dvou z�mýtických dcer Haumey, Hiʻiaka a�Namaka.
[editovat] Spory kolem objevu
K�objevu Haumey se hlásí dva týmy. Kalifornský tým pod vedením Michaela Browna těleso objevil v�prosinci 2004 na fotografiích pořízených 6.�května téhož roku. 20.�července 2005 publikovali na internetu abstrakt své zprávy pro konferenci konanou v�září, na níž zamýšleli objev oficiálně oznámit. Přibližně v�téže době Haumeu nalezl také José-Luis Ortiz Moreno se svým týmem v�Instituto de Astrofísica de Andalucía ve Španělsku, a�to na snímcích pořízených již 7.–10.�března 2003. Ortiz o�tom 27.�července 2005 zaslal zprávu e-mailem do Minor Planet Center s�tím, že objev byl učiněn 7.�března 2003.
Michael Brown se však brzy poté dozvěděl, že si někdo ze španělské observatoře přes internet prohlížel soubory obsahující údaje o�tom, kam byly namířeny jejich teleskopy. Tyto soubory obsahovaly dost informací k�tomu, aby umožnily nalézt těleso na předobjevových snímcích z�roku 2003. Soubory někdo prohlížel právě den před Ortizovým oznámením objevu a�o�dva dny později znovu. Ortiz později připustil, že to byl on, ovšem popřel jakýkoliv zlý úmysl. Argumentoval, že si pouze ověřoval, zda objevili nový objekt.
Podle pravidel Mezinárodní astronomické unie je objevitelem planetky vždy ten, kdo první podá do Minor Planet Center zprávu s�dostatkem pozičních údajů, které umožní určit její oběžnou dráhu. Při jejím pojmenovávání pak má přednost návrh objevitele. Ovšem v�oznámení ze 17.�září 2008, že Haumea byla uznána jako trpasličí planeta, není žádný objevitel zmíněn. Jako místo objevu je uvedena Observatoř Sierra Nevada, ovšem španělský návrh pojmenovat těleso po iberské bohyni Ataecina nebyl přijat a�těleso dostalo jméno podle návrhu kalifornského týmu.
[editovat] Oběžná dráha
Haumea má oběžnou dráhu typickou pro klasické objekty Kuiperova pásu, s�oběžnou dobou 282�pozemských let a�sklonem oběžné dráhy k�rovině ekliptiky 28°. Perihéliem ve vzdálenosti 34,5�astronomických jednotek projde v�září 2132. Aféliem ve vzdálenosti 51,5�astronomických jednotek naposledy prošla začátkem roku 1992 a znovu se tak stane až v�roce 2277. V�současné době se tedy opět pomalu přibližuje ke Slunci a�její vzdálenost od něj je přibližně 51�astronomických jednotek.

Oběžná dráha Haumey má o�něco výstřednější charakter než dráhy ostatních členů její rodiny. Důvodem je zřejmě slabá dráhová rezonance�12:7 s�Neptunem, jejímž vlivem se mohla oběžná dráha Haumey v�průběhu poslední miliardy let mírně pozměnit. Může za to tzv.�Kozaiův efekt, který způsobuje zvětšování výstřednosti oběžné dráhy na úkor jejího sklonu.
Oběžná dráha Haumey je poměrně nestabilní a�zejména v�perihelu se dostává pod vliv Neptunu, takže je možné, že těleso v�daleké budoucnosti (až miliarda let) zamíří směrem do vnitřních částí sluneční soustavy. Vzhledem k�tomu, že jeho povrch je pokryt tenkou vrstvou ledu, změnilo by se v�kometu desettisíckrát jasnější, než byla kometa Hale-Bopp.
Haumea dosahuje zdánlivé hvězdné velikosti�17,5, a�je tedy snadno pozorovatelná i�velkým amatérským dalekohledem. Je třetím nejjasnějším objektem Kuiperova pásu po Plutu a�Makemake. Všechny planety a�většina planetek se již od svého vzniku v�protoplanetárním disku sluneční soustavy pohybují po dráhách ve společné rovině, a�proto se i�většina raných pokusů o�nalezení vzdálených objektů soustředila na tu část oblohy, kam se tato společná rovina promítá, tj. ekliptiku. Později však začali astronomové hledat i�tělesa, která byla odkloněna na dráhy s�větším sklonem, a�také vzdálená tělesa s�pomalejším středním denním pohybem. Výsledkem těchto průzkumů oblohy byl nakonec i�objev Haumey.
[editovat] Fyzikální charakteristika
Měsíce obíhající kolem Haumey umožňují astronomům pomocí 3.�Keplerova zákona vypočítat hmotnost celého systému. Výsledek výpočtu, 4,006�±�0,04×1021�kg, dosahuje 28�% hmotnosti systému Pluto–Charon a�5�% hmotnosti Měsíce. Prakticky veškerá tato hmotnost je soustředěna přímo v�mateřském tělese.
Jasnost Haumey vykazuje velké fluktuace v�průběhu 4-hodinových period, což lze vysvětlit jedině stejně dlouhou dobou rotace tělesa. Jde nejen o�nejrychlejší rotaci ze všech známých hydrostaticky rovnovážných těles ve sluneční soustavě, ale také o�nejrychlejší rotaci ze všech známých těles s�průměrem větším než 100�km. Tato rychlá rotace tělesa je pravděpodobně důsledkem srážky s�jiným tělesem, při níž vznikly měsíce Haumey a�další tělesa její rodiny.
[editovat] Rozměry, tvar a�složení
Velikost jakéhokoliv tělesa sluneční soustavy může být odvozena z�jeho zdánlivé jasnosti, vzdálenosti a�albeda. Tělesa se mohou pozemským pozorovatelům zdát jasná, buď protože jsou velká, nebo protože mají velmi odrazivý povrch. Pokud astronomové znají míru jejich odrazivosti (albedo), potom mohou zhruba odhadnout i�jejich velikost. U�většiny vzdálených těles není albedo známé, ovšem Haumea je dostatečně velká a�jasná na to, aby bylo možné změřit její tepelné vyzařování, z�čehož astronomové odvodili i�hodnotu jejího albeda, a�tedy i�velikost.
Tvar Haumey byl zjištěn z�fotometrie (sledování jasnosti a�jejích změn) po podrobné interpretaci světelné křivky. Výpočty přesných rozměrů však komplikuje její rychlá rotace. Fyzikální zákony platné pro rotaci tvárných těles předpovídají, že tělesu jako Haumea stačí při této rychlosti otáčení k�nabytí rovnovážného tvaru trojosého elipsoidu méně než 100�dní. Většina změn jasnosti Haumey pravděpodobně není způsobena místními rozdíly v�albedu, ale tím, že pozorovatelům na Zemi se toto rotující těleso nastavuje k�pohledu střídavě zboku a�shora.
Rotace a�amplituda světelné křivky Haumey umožňují odvodit její složení. Pokud by Haumea měla nízkou hustotu (jako Pluto) se silným ledovým pláštěm pokrývajícím malé kamenné jádro, potom by ji rychlá rotace protáhla mnohem více, než jak naznačují změny v�její jasnosti. Astronomové tedy došli k�závěru, že hustota tělesa se pohybuje v�rozmezí 2,6–3,3�g/cm³. To by znamenalo, že Haumea se skládá (podobně jako mnoho jiných těles sluneční soustavy) z�křemičitých minerálů jako olivín či pyroxen. Tato hornina je pokryta relativně tenkou vrstvou ledu. Silný ledový plášť, který je typičtější pro objekty Kuiperova pásu, mohl být odmrštěn při impaktu, který vytvořil všechna tělesa její rodiny.
Čím je těleso nacházející se v�hydrostatické rovnováze hustší, tím kulovější tvar musí mít s�ohledem na danou periodu rotace, což rovněž umožňuje vymezit rozměry Haumey. Vzhledem k�její přesně známé hmotnosti a�rotaci a�k�odvozené hustotě lze dojít k�závěru, že Haumea má podél své nejdelší osy průměr přibližně stejný jako Pluto, a�mezi póly pak asi poloviční. Protože však zatím u�tohoto tělesa nebyly pozorovány žádné zákryty, ať již hvězd nebo jeho vlastních měsíců, neexistují zatím (na rozdíl od Pluta) ani žádná přímá měření těchto rozměrů.
Astronomové sestavili několik modelů, z�nichž vyplývají různé rozměry. První model, sestavený Rabinowitzem et al. krátce po objevu Haumey v�roce 2005, vychází z�pozorování světelné křivky viditelného spektra pozemními teleskopy. Výsledek měření závisí na tom, pod jakým úhlem vidíme osu rotace. Při úhlu�90° a�uvažovaném albedu 0,73 by rozměry tělesa byly 1960x1518x996�km, přičemž nejkratší osa je současně osou rotace. Autoři studie pokládají za pravděpodobné, že osa rotace se kryje s�rovinou oběžné dráhy satelitu Hiʻiaka, což by znamenalo, že tento úhel činí 86°, a�skutečné rozměry Haumey jsou tedy velmi blízké uvedeným údajům. Pokud by však pól osy rotace byl orientován více směrem k�Zemi, potom by tvar tělesa byl ještě protaženější. Kdyby současně bylo o�něco nižší i�albedo (0,6), pak při úhlu 47° by rozměry Haumey byly 2500x1080x860�km.
Z�jiné analýzy světelné křivky, kterou koncem roku 2006 zveřejnili Pedro Lacerda a�David C.�Hewitt z�havajského Institute for Astronomy, vyšel průměr ekvivalentního kulatého tělesa 1450�km. Na základě fotometrických pozorování infračerveného světla o�vlnové délce 70�mikrometrů, provedených pomocí Spitzerova vesmírného dalekohledu, byl zase určen průměr 1150+250-100�km a�albedo�0,84+0,1-0,2.
Tyto nezávislé odhady rozměrů se tedy pohybují kolem středního geometrického průměru 1400�km. To by znamenalo, že se jedná o�třetí či čtvrté největší transneptunické těleso, jaké bylo dosud objeveno, hned po Eris, Plutu a�snad také Makemake, větší než Sedna, Orcus či Quaoar.
[editovat] Povrch
Kolísání světelné křivky Haumey zapříčiněné jejím tvarem ovlivňuje stejným způsobem všechny její barevné složky, ovšem Pedro Lacerda zaznamenal také jisté barevné odlišnosti, a�to ve viditelném spektru i�v�oblasti blízké infračervenému spektru. Zdá se, že na povrchu tělesa je oblast, která se svou barvou a�albedem liší od jeho zbytku. Haumea tedy může mít skvrnitý povrch podobně jako Pluto, i�když ne tak znatelně.
Roku 2005 dalekohledy Keck a�Gemini získaly světelná spektra Haumey, která svědčila o�přítomnosti krystalického ledu podobného tomu na povrchu Plutova měsíce Charon. To je velmi překvapivé, neboť krystalický led se tvoří při teplotách převyšujících 110�K (-160°C), zatímco povrchová teplota Haumey je nižší než 50�K (-220�°C), při níž se tvoří amorfní led. Navíc struktura krystalického ledu je při neustálém bombardování kosmickým zářením a�slunečním větrem, kterému jsou povrchy transneptunických těles vystaveny, nestabilní. Za těchto podmínek by se krystalický led měl přeměnit v�amorfní do deseti milionů let, ovšem transneptunické objekty se nalézají na svých drahách v�chladných oblastech sluneční soustavy už miliardy let. Na transneptunických tělesech, kde led obsahuje organické sloučeniny jako tholin (například Pluto), radiace také způsobí, že povrch zčervená a�ztmavne. Proto lze ze spektra a�barvy Haumey usoudit, že ona i�ostatní členové její skupiny prošly událostí, která změnila jejich povrch a�vytvořila na něm čerstvý led.
Haumea je podobně jasná jako sníh a�její albedo je v�rozmezí 0,6–0,8, což odpovídá krystalickému ledu. Jiná velká transneptunická tělesa, jako např.�Eris, mají albedo zřejmě také tak vysoké nebo i�vyšší. Zdá se, že 66�až 80�% povrchu Haumey je z�čistého krystalického vodního ledu, k jehož vysokému albedu snad přispívá také kyanovodík nebo jíly s�obsahem fylosilikátů. Přítomné mohou být také anorganické soli kyanovodíku, jako například kyanid měďnato-draselný. Na rozdíl např.�od tělesa Makemake se ve spektru Haumey nenalézá žádné měřitelné množství methanu, což znamená, že methanový led zde netvoří více než 10�%. To by odpovídalo dočasnému oteplení způsobenému kolizí, které by podobné těkavé látky z�povrchu odstranilo.
[editovat] Měsíce
Roku 2005 Brownův tým na Keckově observatoři objevil, že kolem Haumey obíhají dva měsíce, (136108)�Haumea�I Hiʻiaka a�(136108)�Haumea�II Namaka.
Satelit Hiʻiaka, který tým původně neoficiálně přezdíval Rudolph (podle jednoho ze sobů Santa Clause ) byl objeven 26.�ledna 2005. Z�obou měsíců je to ten větší, jasnější a�od mateřského tělesa vzdálenější. Má průměr asi 310�km a�Haumeu oběhne ve vzdálenosti 50�tisíc�km po téměř kruhové dráze jednou za 49�dní. Absorpční čáry v�infračerveném spektru na vlnových délkách 1,5�a�2�mikrometry naznačují, že většina povrchu je pokryta téměř čistým krystalickým vodním ledem. Neobvyklé spektrum spolu s�podobnými absorpčními čarami ve spektru Haumey vedlo Browna s�kolegy k�závěru, že tento systém zřejmě nevznikl gravitačním zachycením menších těles, ale že měsíce jsou spíše fragmenty samotné Haumey.
Namaka, menší a�blíže obíhající satelit, byl objeven 30.�června 2005 a�zpočátku byl neoficiálně nazýván po dalším sobu Blitzen. Jeho hmotnost činí jednu desetinu hmotnosti satelitu Hiʻiaka a�Haumeu oběhne po velmi eliptické dráze jednou za 18�dní ve vzdálenosti 39�tisíc�km. Jeho oběh je větším měsícem gravitačně rušen. Podle údajů z�roku 2008 je jeho sklon vůči dráze většího měsíce�13°. Je překvapivé, že relativně velké výstřednosti drah obou měsíců a jejich vzájemný sklon nebyly zmenšeny jejich vzájemným slapovým působením. Zdá se, že vysvětlením by mohly být složité rezonanční vztahy jejich oběžných drah.
V�současné době jsou oběžné dráhy obou měsíců vůči Zemi orientovány téměř bočně, takže občas může dojít k�zákrytu. Pozorování takových přechodů by mohlo upřesnit informaci o�rozměrech a�tvaru Haumey i�těchto satelitů, podobně jako se to podařilo koncem 80.�let 20.�století při pozorování Pluta a�Charonu. Změny jasnosti systému během zákrytů budou nepatrné, což klade poměrně vysoké nároky na kvalitu pozorovacího zařízení. K�zákrytu Hiʻiaky došlo naposledy roku 1999, tj.�jen několik let před objevem Haumey, a�další nastane až za přibližně 130�let. Jiná situace je však u�Namaky. Zatímco u�pravidelně obíhajících měsíců jsou zákryty vzácné, díky vlivu, jaký má na oběh Namaky Hiʻiaka, bude nyní její dráha v�příznivém úhlu po několik let.
[editovat] Rodina Haumey
Haumea je největším členem rodiny těles, která se zřejmě vytvořila poté, co byl jejich větší předchůdce zničen srážkou s�jiným tělesem. Odhaduje se, že prvotní těleso bylo velké přibližně jako Pluto. Jde o�první skupinu těles identifikovanou mezi transneptunickými objekty a�kromě Haumey a�jejích měsíců zahrnuje následující planetky:
Tato tělesa mají podobný charakter spektra blízko infračervené oblasti. Z�podobného spektra vyplývá podobné složení a�z�něj je zase možné usuzovat na stejný původ těchto těles.
Existence této skupiny naznačuje, že Haumea i�její potomci mají původ v�rozptýleném disku. I�kdyby byla vzata v�úvahu celá doba existence sluneční soustavy, byla by v�dnešním velmi řídkém Kuiperově pásu pravděpodobnost podobné kolize 0,1�procenta. Skupina se nemohla vytvořit v�Kuiperově pásu ani v�dobách, kdy byl mnohem hustší, protože by ji zase svou gravitací roztrhal Neptun v�průběhu své migrace na dnešní oběžnou dráhu. Tato dávná migrace Neptunu je zřejmě také důvodem, proč je dnes v�Kuiperově pásu tak málo těles. Proto se zdá pravděpodobné, že skupina pochází z�dynamického rozptýleného disku, kde je možnost podobné srážky daleko vyšší.
Skupina je dnes již poměrně rozptýlená, a�dojít k tomuto stavu muselo trvat miliardy let. Kolize, která ji vytvořila, se tedy odehrála již někdy v�rané historii sluneční soustavy. Impakt však nemusel být příliš silný, protože v�této oblasti sluneční soustavy i�mírná kolize vede k�velkým změnám drah těles.

Summary:
Haumea, oficiální označení (136108)�Haumea, je plutoid v�Kuiperově pásu, který dosahuje asi jedné třetiny hmotnosti Pluta a�0,07�% hmotnosti Země. Objeven byl roku 2004 týmem vedeným Michaelem Brownem z�Kalifornského technologického institutu na fotografiích pořízených na observatoři Palomar ve Spojených státech amerických a�roku 2005 týmem vedeným José Ortizem na Observatoři Sierra Nevada ve Španělsku. Objev provázely spory o�prvenství mezi oběma týmy. Roku 2008 Mezinárodní astronomická unie (IAU) tělesu přiznala status trpasličí planety a�pojmenovala ho po havajské bohyni zrození Haumea.
Extrémně protáhlý tvar této trpasličí planety je mezi transneptunickými tělesy (TNO) jedinečný. Ačkoliv její tvar nebyl pozorován přímo, výpočty z�její světelné křivky naznačují, že se jedná o�elipsoid, jehož nejdelší osa je oproti nejkratší ose dvojnásobná. Astronomové se přesto domnívají, že gravitace tělesa je dostatečná na to, aby spočinulo v�hydrostatické rovnováze, takže splňuje podmínky definice trpasličí planety. Prodloužený tvar, vysoká rychlost rotace, vysoká hustota i�velké albedo (způsobené přítomností krystalického vodního ledu na povrchu) jsou zřejmě výsledkem mohutné kolize, po níž navíc vznikla celá skupina příbuzných těles, zahrnující také dva známé měsíce Haumey a�několik dalších TNO.