[уреди] Биографија
Од рођења у Ајзенаху 1685, до смрти у Лајпцигу, Бах је живео у 8 немачких градова, што се поклапа са етапама у његовом животу и уметничком развоју.
[уреди] Детињство и ране године: Ајзенах, Ордруф, Линебург
Јохан Себастијан Бах је рођен у Ајзенаху 21. марта 1685, по јулијанском календару који је тада био у употреби. Потиче из породице музичара који су деловали на дворовима, у градовима и црквама широм Тирингије. Његов отац, Јохан Амброзијус Бах, имао је звање градског музикуса које је Баховој породици омогућавало скроман живот. Отац га је учио свирању на виолини и харпсикорду, а стриц Јохан Кристоф Бах га је упознао са оргуљама.
Бахова мајка, Марија Елизабета Лемерхирт, умрла је маја 1694. Отац се поново оженио 27. новембра, али је умро већ фебруара 1695. Тада је бригу о десетогодишњем Баху прузео старији брат Јохан Кристоф, ученик Јохана Пахелбела, и оргуљаш у Ордруфу. Овде је Бах похађао школу и стекао блиског пријатеља, Георга Ердмана. Брат га је подучавао музичким формама и свирању на клавијатурама. Бах је био талентован за музику. Поседовао је апсолутни слух. Био је радознао и брзо се упознао са свим правцима европске музике свога времена. Већ у то време јавља се код Баха једна карактеристична црта — преписивање дела великих мајстора.
Дана 19. јануара 1700, Георг Ердман напушта Ордруф и одлази за Линебург. Бах му се придружује 15. марта препешачивши више од 300 километара. На ово се одлучио да би ослободио братовљеву породицу бриге о себи. Са Георгом је боравио у школи за сиромашне ђаке лепог гласа. Поред музике, тамо је учио реторику, латински, грчки и француски језик. Упознао је Георга Бема , црквеног музичара и ученика великог хамбуршког оргуљаша Јохана Адама Рајнкена. Од Бема је научио музички стил северне Немачке. Међу музичарима на војводском двору у Линебургу среће француске емигранте, попут Тома ла Села, ученика Лилија, чиме се упознао са још једном музичком традицијом. Могуће је и да се дописивао са Франсоа Купреном. После мутирања гласа, посветио се вежбању на инструментима (оргуље, харпсикорд, виолина). Библиотеке и архиви у Линебургу су могли да му буду извор многобројних партитура савремених музичара. Године 1701. отишао је у Хамбург да се сретне са двојицом великих виртуоза на оргуљама: Јоханом Адамом Рајнкеном и Винсентом Либеком.
[уреди] Арнштат
Јануара 1703, тек изашао из школе, Бах је прихватио посао музичара у дворској капели војводе Јохана Ернеста III у Вајмару, великом граду у Тирингији. Није сасвим јасна природа посла који је ту обављао, али изгледа да је обухватала и музичке и послужитељске задатке. За седам месеци боравка у Вајмару изградио је солидну репутацију оргуљаша, тако да је позван да испита инструмент и буде први свирач нових оргуља у цркви Светог Бонифација у Арнштату.
Августа 1703. прихватио је место сталног оргуљаша у овој цркви, што му је омогућило релативно добре приходе и сталан приступ квалитетном инструменту. Али, овај период није био потпуно без проблема. Бах није био задовољан хором, сукобио се са колегом музичарем Гејерзбахом, и неовлашћено је одсуствовао са посла четири месеца 1705—1706. За то време је пешке отишао у далеки Либек (400 километара) да слуша „Музичке вечери“ славног Букстехудеа. Дужина ове посете је индикација да је Бах веома поштовао старог композитора и да је учио од њега. У то време Бах је развио своју вештину компоновања контрапункта.
[уреди] Милхаузен
Од 1707. до 1708, радио је као оргуљаш у Милхаузену. Ту је написао своју прву кантату, увод у монументалну литургију, којом показује дубину своје инспирације и вештине. За живота је написао више од 300 кантата, довољних за пет година литургијског циклуса. Многе кантате из овог периода су изгубљене.
Седамнаестог октобра 1707. оженио се, у Дорнхајму поред Арнштата, својом рођаком Маријом Барбаром , која је била сопран певачица. Заједно су имали седморо деце, од којих је четворо преживело детињство, међу њима Вилхелм Фридман и Карл Филип Емануел.
Бах ради много на компоновању. Организује хор и оркестар, а његова кантата број 71, компонована поводом инаугурације градског већа, доживљава велики успех. Власти у Милхаузену су биле толико задовољне Баховим радом да су уз велике трошкове реновирале оргуље у цркви Светог Блазијуса, а Бах је био надзорник ових радова. Касније је и дириговао извођењем својих дела у овој цркви.
Међутим, конзервативни лутеранци у Милхаузену су били противници пијетизма, док су пуританци потпуно одбацивали уметности. Због тога Бах прихвата сигурнији посао у Вајмару.
[уреди] Вајмар
У периоду 1708—1717, Бах је био оргуљаш и прва виолина у дворској капели војводе Вајмара, а старао се и за војводин инструментални и хорски ансамбл. У овом периоду је створио највећи број својих дела за оргуље, међу њима и најпознатију токату и фугу у де-молу (BWV 565), кантате, и композиције за чембало инспирисане италијанским и француским узорима. Поседовао је техничку компетенцију и самопоуздање да ствара амбициозна дела, синтетизујући европске музичке узоре. Од Италијана, инспирисали су га Вивалди, Корели и Торели, од који је усвојио писање драмских увертира, ритмичке мотиве и хармоније. Учио се тако што је писао транскрипције дела за чембало и оргуље. Италијански утицај је видљив по употреби технике соло-тути (solo-tutti), у којој се соло инструменти смењују у деоницама са музиком целог оркестра. Пример примене ове технике се може чути у енглеској свити број 3 за чембало из 1714.
Кнез Леополд од Анхалт-Кетена, брат вајмарског војводе, био је веома импресиониран Баховом музиком коју је написао за свадбу његове сестре Елеоноре-Вилхелмине. Предложио је Баху да прихвати положај капелмајстора на његовом двору у Кетену, што је био највиши ранг који је музичар могао достићи. Бах је већ одбио једну понуду из Дрездена, јер му је војвода удвостручио плату, али је овај пут оберучке прихватио понуду. Када је чуо за ово, војвода га је послао у затвор на месец дана (6. новембар — 2. децембар 1717).
[уреди] Кетен
Од 1717. до 1723, Јохан Себастијан је био капелмајстор на двору кнеза Леополда од Анхалт-Кетена.
Кнез је био калвинистички протестант и бриљантан музичар (свирао је чембало, виолину и виола да гамбу). Калвинизам није дозвољавао духовну музику, тако да је кнез био посвећен световној. Фридрих Вилхелм I од Пруске није показивао никакво интересовања за музику, па је кнез Леополд привукао дворске музичаре из Берлина у Кетен. Тако је створио оркестар од 18 одличних музичара. За музику је била намењена једна четвртина буџета државе Анхалт-Кетен.
Атмосфера на двору је била неформална. Кнез је третирао своје музичаре као себи равне и често са њима музицирао, чак их водећи са собом када би ишао у бању Карлсбад. Бах је добро зарађивао, имао је плату 400 талира, а војвода је био спонзор и Баховог сина Леополда.
Ово доба материјалног благостања и уметничке зрелости Бах је искористио да напише своја најзначајнија дела музике за флауту, лауту, чело, виолинске сонате и партите, музику за харпсикорд (прва свеска Добро темперованог клавира) и шест Бранденбуршких концерата. Али у Баховом животу догодила се и трагедија када му је 7. јула 1720. умрла супруга Барбара. Поново се оженио 3. децембра 1721. Аном Магдаленом , кћерком дворског певача и музичара.
Баху је у Кетену недостајало компоновање црквене музике. Такође, друга кнежева жена, са којом се венчао 1721, није показивала никакво интересовање за уметност, па је од ње одвукла и кнеза. Кетенска држава је уз то морала више новца да одваја за потребе пруске војске.
Бах је био у потрази са послом. Његов концерт у цркви Светог Јакова у Хамбургу је био запажен, али му је посао измакао. Збирку својих најбољих дела (Бранденбуршке концерте) послао је бранденбуршком војводи, јер је овај раније за њих показао интерес. Коначно, добио је место кантора у Лајпцигу. Кантор је номинално била за једну степеницу нижа позиција од позиције капелмајстора коју је имао на двору у Кетену.
[уреди] Лајпциг
Од 1723. до 1750, више од 25 година Бах је живео у Лајпцигу, где је наследио Јохана Кухнауа на месту главног кантора лутеранске цркве Светог Томе. Ово место су пре тога одбили Георг Филип Телеман, Кристоф Граупнер, Георг Фридрих Кауфман и други.
Члан црквеног савета, доктор Плац, открио је у својој преписци како је дошло до избора Баха: „Ситуација је деликатна, и пошто се не могу добити најбољи, треба изабрати међу осредњима“. Тако је Бах изабран 22. априла 1723.
У Лајпциг се доселио са својом другом женом, Аном Магдаленом, са којом се венчао у Кетену. Предавао је музику, катехизам и латински у две градске црквене школе: Светог Томе (за сиромашне) и цркви светог Николе (за богатије). Поред овог занимања, имао је обавезу да напише кантату за сваку недељу и црквени празник у години. Са овим кантатама је остварио запажене наступе, јер је сарађивао са квалитетном групом трубача и певача (Collegium Musicum) који су могли да савладају партитуре у кратком периоду. Овај ансамбл је 1701. основао Бахов пријатељ Георг Фридрих Телеман. Постао је предмет зависти својих колега, који су, забележено је, потплаћивали Бахове студенте да бојкотују његове лекције.
Занимање кантора је био престижан посао у градској администрацији важног трговачког града Лајпцига. Бах је до тада углавном радио на аристократским дворовима. Радећи у Лајпцигу Бах је био увучен у политику свог послодавца, градског већа. Оно се састојало из две фракције: апсолутисти лојални саксонском кнезу Августу Јаком и грађанске фракције која је представљала трговце и ситну аристократију. Бах је био кандидат апсолутиста, посебно градоначелника Готлиба Лангеа. Као противуслугу за пристанак на Бахово наименовање грађанска фракција је добила контролу над школом Светог Томе. Због тога је Бах морао често да са њима тражи компромисе. Веће није имало симпатија за његов обиман музички рад, јер су сматрали да га одвлачи од других обавеза . Никада се није остварило Лангеово обећање да ће добити плату од 1000 талира годишње, иако је добио мањи приход и добар стан у згради школе.
У изузетно плодном креативном периоду написао је пет годишњих циклуса кантата за својих првих шест година у Лајпцигу (два циклуса су данас изгубљена). Већина ових дела су заснована на библијским стиховима који су недељом читани у лутеранским црквама. Користио је и популарне химне (Wachet auf! Ruft uns die Stimme, Nun komm, der Heiden Heiland) као инспирацију.
Када би наступао у цркви светог Томе Бах би седео за оргуљама, клавсеном или би дириговао хором на доњој галерији. Оргуље су се налазиле на ниши постављеној четири метара више. Десно од оргуља су били дувачи и удараљке, а лево гудачи. Градско веће је обезбедило само осам сталних музичара због чега се Бах стално жалио. Осталих двадесетак музичара је морао да најми из школе, са универзитета или из грађанства. Оргуље и чембало је свирао Бах, црквени оргуљаш или један од Бахових синова (Вилхелм Фридман или Карл Филип Емануел). Црквени хористи, већином студенти црквене школе, певали су још на свадбама и сахранама како би допунили приходе. Бах је компоновао неколико мотета који су служили за ове пригоде.
Водио је радознао живот, сакупљајући библиотеку специјализовану за библиологију, теологију и мистику. Супруга му је у овоме била од велике помоћи. Она је преписивала све његове партитуре. Бах је са оркестром Collegium Musicum два пута недељно наступао на окупљањима аматера љубитеља музике у Кафеу Цимерман. Учествовао је у дебатама на универзитету. Више пута је ишао у оперу у Дрезден где му је син био оргуљаш.
Око 1730. Бах је написао делове „Кирије“ и „Глорија“ своје знамените „Велике мисе у ха-молу“. Године 1733. представио је нотни запис саксонском кнезу, а овај га је поставио за дворског композитора, што је био део Бахове борбе за већи реноме код градског већа. Касније је дописао и остале делове („Кредо“, „Санктус“, „Агнус деи“), при чему је користио мелодије из својих најбољих кантати. Миса вероватно није у целини изведена за композиторовог живота. Данас се сматра једним од најбољих хорских дела свих времена.
Године 1747. Бах је путовао на двор Фридриха II од Пруске у Потсдам, где је његов син Карл Филип Емануел радио као чембалиста. Ту је краљ одсвирао Баху музичку тему и дао му задатак да од ње направи фугу. Бах је импровизовао троделну фугу на краљевом клавиру (то је био иновативан инструмент у то време), и касније му поклонио „Музичку жртву“, збирку канона, фуга и трио заснованих на краљевој теми. Бахово ремек-дело, шестогласна фуга (ричеркар) је заснована на модификованој Фридриховој теми.
У Лајпцигу је Бах написао своја главна клавирска дела, другу свеску „Добро темперованог клавира“, „Музичку жртву“, „Уметност фуге“ (остала недовршена), преко 200 кантата, од којих је сачувано 126, колосални опус дела за оргуље, четири пасије, магнификат, три ораторијума, као и своју „Велику мису у ха-молу“.
Почео је да губи вид 1745. и све теже је путовао. Године 1749. био је лошег здравља, о чему сведочи писмо градским властима у коме се помиње попуна музичких функција које је вршио Бах у случају његове смрти. У зиму 1749—50, два пута му је катаракту оперисао надрилекар Џон Тејлор, али је резултат операција био потпуни губитак вида. Ослабљен овим операцијама није поживео дуже од годину дана. Дана 18. јула повратио му се вид, да би неколико сати касније доживео шлог. Умро је 28. јула 1750. Новине из тог времена су пренеле да је узрок смрти биле „несрећне последице веома неуспеле операције ока“. Неки модерни историчари тврде да је узрок смрти био шлог уз компликације изазване упалом плућа. Бахова заоставштина процењена је на 1159 талира, и састојала се од 5 клавсена, два харпсикорда, три виолине, три виоле, два чела, виоле да гамба, лауте, спинета и 52 књиге о религији. Ана Магдалена га је надживела 10 година зарађујући од прошње испред цркве Светог Томе.
Сахрањен је у цркви Светог Јована у Лајпцигу која је уништена у Другом светском рату. Од 1950. (200 година од смрти) сахрањен је у цркви Светог Томе.
[уреди] Породица
Бах се оженио рођаком Маријом Барбаром Бах 1707. Имали су седморо деце, од којих су четворо преживели детињство:
Марија је умрла 1720, а Бах се оженио Аном Магдаленом Вилке 1721. Имали су тринаесторо деце, од којих је шесторо преживело детињство:
[уреди] Личне особине
Бах је био скроман, педантан, побожан и великодушан човек који је своје ученике лепо третирао. Породица Бах је била позната по гостопримљивости. Бахов биограф, Форкел, помиње: „Његова друштвеност и уметничка слава утицали су да му је кућа ретко када била без гостију“ . С друге стране, умео је бити пргав и љутит, посебно према лошим газдама и лошим музичарима. У својој двадесетој години је у свађи повукао мач на колегу, али су их други музичари раздвојили .
Истински је уважавао своје велике савременике. Није успео да се сретне са Хендлом кад је овај посећивао Немачку и због тога је жалио целог живота. Преписивао је његове кантате, Телеманове такође, као и дела многих савременика и претходника.
Бах није радио ништа за популаризацију својих кантата и пасија, и није његова заслуга што су оне стигле до нас. Сам Бах није био свестан величине и значаја свога дела, и да ће постати симбол музике своје епохе. Када је компоновао, Бах није размишљао о томе да ли су хористи способни да отпевају његова дела, ни да ли ће га паства разумети. Његово дело је дубоко религиозно — стварао је у славу Бога. Неретко је украшавао своје композиције са „Само Господу слава“ (Soli Deo Gloria) или „Исусе, помози“ (Jesu Juva).
[уреди] Ученици
Четири Бахова сина су и сами постали композитори (види галерију). У своје време су били познатији од оца, који је око осамдесет година после смрти био заборављен, мало познат и извођен.
Знаменити ученици Јохана Себастијана су били, поред синова, Јохан Лудвиг Кребс и Јохан Филип Кирнбергер.
[уреди] Музички стил
Бахов музички стил је произилазио из његове вештине стварања оригиналних контрапункта и доследне употребе мотива, затим склоности за импровизацију на инструментима са клавијатуром, и познавања музичких традиција северне и јужне Немачке, Италије и Француске. Незаобилазна је и његова оданост лутеранској литургијској музици. Срећна околност да је у детињству и младости имао приступа партитурама и живим музичарима допринела је да Бах снажно развије свој таленат. Већ је у двадесетим годинама показивао способност да организује своје идеје у делима великог и сложеног формата, што је био напредак у односу на Букстехудеов модел импровизованих прелида и једноставних контрапункта. Прекретница су за Баха биле године 1713—14. када је обимни репертоар италијанске музике постао доступан музичарима на вајмарском двору. Од тада, у Баховој музици је приметна употреба музичких форми и структура преузетих из Италије (драматичне увертире, јединственије третирање музичких мотива, јасне мелодијске контуре).
Музика се у време барока записивала тако што би композитор само назначио основну конструкцију дела, а задатак интерпретатора је био да окити овај музички скелет и да га развије. Међу европским музичким центрима постојале су велике разлике у томе како се ово правило примењивало. Бах се налазио на једном од екстрема, тј. он је записивао скоро све музичке детаље, посебно у брзим ставовима. Ово му је вероватно помагало да контролише богате контрапунктске линије које су му биле омиљене, али које су остављале мање простора за импровизацију. Његове музичке фактуре су гушће од оних код Хендла и других савременика који би, по потреби, из композиција уклањали гласове. Бах је често прибегавао кратким тоникализацијама или суптилним иступањима у друге тоналитете, нарочито оном супертонике, у трајању од свега неколико тактова, како би својим делима дао специфичан карактер.
Са друге стране, Бах је за разлику од савременика често изостављао навођење инструмената потребних за извођење (случај Уметности фуге и Музичке жртве).
Јохан Себастијан је био побожан верник, што је у лутеранској традицији значило да је имао лични однос са Богом. То је допринело да је већи део његовог репертоара посвећен духовној музици, најпре лутеранској хорској химни. Теолошки одјеци видљиви су и у његовим делима; партита Sei Gegrüsset састављена је од теме и 11 варијација, која се може поделити у два дела од по шест делова, што одговара лутеранској проповеди заснованој на понављању, а може се тумачити и као симбол Христа и 11 ученика. Бахове партитуре су у тесној вези с литургијским текстом. Рецимо, скокови октаве симболизују распон између земље и неба, а спори и понављани тонови у кантати 106 симболизују Христов тешки успон на Голготу. Бахова публика се углавном састојала из конзервативних, побожних људи који су свакодневно посећивали цркву. Стога у његовим делима нема драматичних музичких иновација. Он је користио познате музичке форме којима је, додавањем сложених хармонија, удахњивао нови живот.
Бахов првенствени професионални циљ је био да постане врхунски оргуљаш свога времена. Музика за инструменте са клавијатуром је увек имала централно место у његовом опусу. Тежио је да ови инструменти добију значај већи од улоге континуа у оркестру тако што је у својим бројним концертима за чембало, које је вероватно сам свирао, уносио солистичка места. Друга карактеристика Бахове музике је уношење виртуозних пасажа у виолинске и оргуљашке мелодије. На мајсторски начин је комбиновао вокалну и инструменталну музику.
Као педагог, стварао је збирке дела која истражују уметничке и техничке могућности инструмената и музичких жанрова. Најпознатији пример оваквог дела су две свеске Добро темперованог клавира, које садрже прелудијуме и фуге, разрађене коришћењем различитих техника компоновања у сваком дурском и молском тоналитету. Енглеске и Француске свите и партите из кетенског периода систематично се користе разноврсном метриком, као и тоналитетима с повисилицама и снизилицама. Експерименти са интервалима могу се чути у Голдберг варијацијама. У Уметности фуге представљена је збирка техника компоновања фуга.
[уреди] Стилски периоди
Бахов опус се може поделити на три велика стилска периода које су обележили стилови актуелног доба и развој личног стила, где су године 1713. и 1739/1740. биле преломне.
Први период, учење и усавршавање, трајао је од 1700. до 1713. Најзначајније године су биле оне које је Бах провео у Вајмару (1708—1713). Бах се у ово доба концентрисао на оргуље и клавијатуре, као и на црквене кантате. Његова дела из овог периода усвајају узоре из немачке црквене инструменталне и вокалне музике 17. и с почетка 18. века, као и неке елементе музике Фрескобалдија и француских композитора 17. века .
Други период, период мајсторства, почиње 1713, у Вајмару, и траје до 1740. када је Бах у Лајпцигу. У ово доба, пошто је већ савладао и унапредио немачки музички стил претходних епоха, Бах врши синтезу карактеристика италијанске музике с краја 17. и почетка 18. века (мелодијска јасноћа, ритмичка динамика) и немачког стила (трезвеност, комплексна унутрашња структура), чиме је створио оригинални лични стил који је применио на све значајне музичке форме свога времена (осим опере). Осим изградње стила, период који је провео у Кетену и Лајпцигу обележио је врхунац његове техничке виртуозности .
Последњи период Бахове музике обележен је објављивањем Вежбе за клавир бр. 3 (Clavier-Übung III) 1739, и траје до његове смрти 1750, у време када је компоновао Уметност фуге. У овом делу свога опуса Бах се посвећује инструменталној музици, лични стил му постаје још више контрапунктски, а примећују се и назнаке тенденција савременог доба .
[уреди] Бахов допринос музичкој теорији
Ово је листа Бахових доприноса музичкој теорији :
[уреди] Популарност Бахове музике
За време Баховог живота његове композиције нису привлачиле велику пажњу у поређењу са савременицима Георгом Фридрихом Хендлом или Георгом Филипом Телеманом. Широм Европе био је познат као врхунски оргуљаш, чембалиста, и мајстор за импровизације. Осим тога, био је на цени као штимер оргуља. Као и многи музичари свога времена, понекад је дириговао и свирао друге инструменте: виолину, виолу.
Након смрти, његова музика је углавном заборављена. Бахова жена и синови су заслужни да је она записана и сачувана. Професионални музичари и композитори никада нису заборавили на Баха. Његову музику су ценили и њоме се инспирисали Моцарт и Бетовен. Нека Бахова дела (виолинске сонате, Добро темперовани клавир) су кориштена у музичкој педагогији.
Раширено је мишљење да је поновној популаризацији Бахових дела највише допринео Феликс Менделсон Бартолди када је 1829. организовао поновно извођење Бахове „Пасије по Матеју“ . Менделсон и Брамс су и пре тога изводили Бахов клавирски репертоар. Године 1850. основано је „Бахово удружење“ (Bach-Gesellschaft), са мисијом сакупљања и објављивања Бахових дела . Крајем 19. и у 20. веку Бахова музика је постала незаобилазни део програма свих музичких школа.
Баховој данашњој слави доприноси чињеница да је његов опус великим делом сачуван, што је редак случај код барокних композитора (Хендл је још један пример). Ту је, наравно, и техничка и емотивна бриљантност мелодија и хармонија које су инспирисале генерације музичара. Од 19. века Бахова духовна музика је веома цењена у црквеним круговима.
[уреди] Дела
Бах је написао више од 1000 дела, међу њима готово подједнак број вокалних и инструменталних композиција.
[уреди] Вокална музика
Бахове сачуване вокалне композиције састоје се из 525 дела, од којих су 482 сачувана у целини .
Компоновао је :
Готово сва његова вокална дела су духовна — само 24 кантате, 4 песме и 1 кводлибет су профане мелодије. Оваква музика има снажну традицију у немачкој лутеранској цркви.
Велики део својих вокалних дела компоновао је у Лајпцигу, између 1723. и 1741, када је као кантор компоновао кантате, пасије и мотете за службу у пет великих градских цркава, као и за друге прилике, рецимо сахране.
Међу Баховим коралним делима има око 170 коралних прелида за оргуље. Бахова антологија „Мала књига о оргуљама“ (Orgelbüchlein), коју је сакупио у Вајмару и Кетену, садржи кратке коралне прелиде намењене музичкој педагогији. Књижица се бави подуком о писњу корала, и вежбању технике управљања педалама на оргуљама. Сакупљао је и писао кратка дела која су имала дидактичку намену (Инвенција у два гласа, Симфонија у три гласа, прва књига Добро темперованог клавира).
Бах у принципу није разликовао духовну и световну музику, јер је сматрао да обе треба да величају Божију славу. Пример за ово је употреба истог текста за духовну и световну музику, рецимо у Миси у бе молу, коју је раније употребио у кантати у славу Августа II Јаког, саксонског војводе и краља Пољске.
Током боравка у Лајпцигу, саставио је 3 свеске корала за оргуље. Сви каснији Бахови корали су већег обима и мање интимни и субјективни.
[уреди] Инструментална музика
Од Бахових инструменталних дела, сачувано је 227 дела за оргуље, 189 за чембало, 20 за соло инструменте, 16 за камерни оркестар, 30 оркестарских и 18 без одређеног инструмента . Укупно постоји 494 Бахових комплетних инструменталних композиција :
[уреди] Бах и музика за оргуље
Музика за оргуље у Немачкој у Бахово доба имала је снажну традицију захваљујући Баховим претходницима — Пахелбелу, Бему, Букстехудеу и другим композиторима, који су сви утицали на њега. Са многима од њих Бах се лично познавао.
У свом животу Бах је првенствено био познат као првокласни оргуљаш и учитељ музике, па тек онда као композитор музике за овај инструмент. Стварао је и у традиционалним и у „слободним“ жанровима свога доба: прелидима, фантазијама, токатама, и у строжим формама — корални прелиди и фуге. У делима за оргуље Бах је сјединио четири различита музичка стила са којима се сусрео у животу. То је била музика севернонемачких композитора (Георг Бем, с којим се Бах срео у Линебургу, и Дитрих Букстехуде у Либеку). Ту је и музика композитора са југа; Бах је преписивао дела многих француских и италијанских композитора да би упознао њихов музички језик. Касније је прерадио неколико Вивалдијевих виолинских концерата за оргуље. У доба свог најплодотворнијег стваралаштва за оргуље (1708—1714) Јохан Себастијан није написао само много прелида, фуга и токата и фуга, већ је створио и недовршену збирку 46 кратких коралних прелида у којој је демонстрирао различите технике развијања коралних тема. После одласка из Вајмара, Бах је мање писао за оргуље, мада су нека од његових дела изузетног квалитета (6 трио-соната, зборник „Вежбе за клавир“ и 18 Лајпцишких корала). Целог живота Бах није само компоновао за оргуље, већ се бавио и штимовањем, инсталацијом и провером оргуља.
[уреди] Музика за инструменте са клавијатуром
Бах је много компоновао за чембало, а неке од тих композиција су се изводиле и на клавикорду. Многа од ових дела показују страст за илустровањем теорија композиције на енциклопедијски начин.
Међу Бахова мање позната дела за клавијатуре спада седам токата (BWV 910—916), четири дуета (BWV 802—805), сонате за клавијатуре (BWV 963—967), Шест малих прелида (BWV 933—938) и „Арија са варијацијама на италијански начин“ (Aria variata alla maniera italiana, BWV 989).
[уреди] Оркестарска и камерна музика
Бах је писао како музику за индивидуалне инструменте, тако и за ансамбле. Његова дела за соло инструменте су: 6 соната и партита за соло виолину (BWV 1001—1006), 6 свита за виолончело (BWV 1007—1012), и партита за соло флауту (BWV 1013). Ова дела многи сматрају за неке од најбољих Бахових остварења. Поред тога, Бах је написао и неколико композиција за соло лауту. Писао је и трио-сонате, сонате за соло флауте и виолу да гамба уз пратњу континуа, и велики број канона и ричеркара без ознаке инструмента за извођење. Најбољи пример оваквих дела су циклуси Уметност фуге и Музичка жртва.
Најпознатије остварење Бахове музике за оркестар су Бранденбуршки концерти. Они су добили ово име по томе што их је Бах послао грофу Кристијану Лудвигу од Бранденбург-Шведа 1721. године, са намером да добије посао на грофовом двору; што је остао само покушај. То су шест концерата написаних у жанру кончерто гросо. Остала Бахова дела за оркестар укључују два виолинска концерта, концерт за 2 виолине у де-молу (BWV 1043), и концерти за један, два, три и четири чембала. Неки експерти сматрају да су ови концерти само транскрипције старијих Бахових, данас изгубљених, дела. Поред концерата, Бах је написао и 4 оркестарске свите.
[уреди] Категоризација
Бахов опус је организован по BWV бројевима, где је BWV скраћеница од „Bach Werke Verzeichnis“ (ознака Бахових дела). Ову данас уобичајену систематизацију Баховог опуса предложио је Волфганг Шмидер 1950.
[уреди] Одабрана дела и примери
[уреди] Музички примери
[уреди] BWV 565
[уреди] BWV 971 — Италијански концерт у Еф дуру
[уреди] BWV 988 — Голдберг варијације
[уреди] BWV 1049 — Бранденбуршки концерт бр. 4 у Ге дуру
[уреди] Кантата 140
[уреди] Бах као предмет истраживања и културе савременог доба
По Баху је назван астероид 1814 Бах, откривен 1931.
Три Бахове композиције су снимљене на златној фонографској плочи коју је сонда Војаџер однела у свемир 1977. Скупа са другим композицијама са ове плоче, Бахова музика је изабрана да представља културу људске цивилизације.
Његов значајан допринос класичној музици искористио је Даглас Хофштатер за приказивање филозофије у књизи „Гедел, Ешер, Бах — вечна златна плетеница“ из 1979.
Корали BWV 1090—1120, пронађени су 1985. у Халеу.
Још једна Бахова вокална арија је пронађена 2005. и заведена у каталог дела под ознаком BWV 1127.
Године 2008. у Берлину је извршена реконструкција изгледа Баховог лица користећи рачунарско моделовање.

Summary:
Јохан Себастијан Бах (нем. Johann Sebastian Bach, 21. март 1685. Ајзенах — 28. јул 1750. Лајпциг) био је немачки композитор, оргуљаш и чембалиста[a] из доба барока, широко признат као један од највећих композитора и стубова универзалне културе . Његова дела су запажена због интелектуалне дубине, техничког савршенства и уметничке лепоте.
Потиче из једне од најзнаменитијих музичких породица, која је произвела преко 35 значајних композитора и многе музичаре извођаче . За живота је био познат као оргуљаш и чембалиста , док је његово композиторско стваралаштво било сматрано обичним послом професионалног музичара 15—17. века који је стварао музику за пригоде на двору, у цркви или у граду. Са 17 година свирао је оргуље, клавир, виолину, виолу, певао у хору и био помоћник кантора. Касније је радио као оргуљаш, дворски и црквени музичар, диригент и учитељ. Стекао је славу као извођач на оргуљама и чембалу , и као музички импровизатор .
Јохан Себастијан Бах је један од најзначајнијих представника универзалног хуманизма у уметности . Творац је великог броја музичких облика који карактеришу барок као раздобље. Бавио се свим жанровима музике осим опере . Дубоко религиозан и конзервативан, у свом делу је сјединио музичке традиције протестантских хорова са традицијама јужне немачке, италијанске и француске школе . Развио је полифонијски стил касне ренесансе до савршенства .


[уреди] Етимологија
Име „Аустралија“ настало је од латинске речи Australis, што значи „са југа“. Приче о „непознатој јужној земљи“ (лат. terra australis incognita) из доба старог Рима биле су уобичајене у средњовековној географији, иако нису имале упориште у стварном знању о континенту. У енглеском језику, реч Australia први пут је употребљена 1625. у делу Мастера Хаклита „Белешка о Аустралији, земљи посвећеној Светом духу“. Придев Australische користили су холандски званичници у Батавији од 1638, у значењу новооткривеног копна на југу. Име Аустралија коришћено је и 1693, у преводу књиге „Авантуре Жака Садера током истраживања и путовања у јужну земљу“, француског аутора Габријела де Фонија, који је писао под псеудонимом Жак Садер.
Александар Далримпел користио је исти термин у делу „Историјски скуп путовања и открића у јужном Пацифику“ из 1771, у значењу читаве јужнопацифичке области. Џорџ Шо и сер Џејмс Смит објавили су 1793. књигу „Зоологија и ботаника Нове Холандије“, у којој су писали о „огромном острву, или боље — континенту Аустралији, Аустралазији или Новој Холандији“.
Назив „Аустралија“ раширио се под утицајем књиге Матјуа Фландерса, „Путовање у јужну земљу (Аустралију)“, првог човека за кога се зна да је опловио континент. Овом књигом Фландерс је дао тој речи опште значење. Гувернер Новог Јужној Велса, Лаклан Маквари, касније је користио ту реч у званичним извештајима које је слао у Енглеску, да би 1817. предложио да она буде усвојена као званично име. Британска морнарица је 1824. званично назвала овај континент Аустралијом.
[уреди] Историја
Процењује се да су први људи населили Аустралију пре 42.000 до 48.000 година. Ови први Аустралијанци били су преци данашњих аустралијских домородаца; кретали су се дуж обала јужне Азије и преко копнених мостова доспели до данашње Аустралије. Већина ових људи били су ловци-скупљачи, са развијеном говорном културом и веровањем у духове, поштовањем земље и веровањем у тзв. правреме (енгл. Dreamtime). Острвљани Торесовог мореуза, етнички Меланежани, населили су Острва у Торесовом мореузу и делове Квинсленда на крајњем северу; њихови обичаји били су и остали другачији од абориџинских.
Први Европљанин који је несумњиво закорачио на аустралијско тле био је холандски морепловац Вилем Јансон, који се 1606. искрцао на обале полуострва Кејп Јорк. Током седамнаестог века, Холанђани су исцртали карте приобалног појаса на западу и северу острва и назвали га Новом Холандијом, али га нису населили. Године 1770. Џејмс Кук је опловио и уцртао источну обалу Аустралије коју је назвао Новим Јужним Велсом и прогласио поседом Велике Британије. Велика Британија је у Аустралији основала кажњеничку колонију у коју је слала преступнике на одслужење казне.
Британска краљевска колонија Новог Јужног Велса основана је формирањем насеобине у Луци Џексон, 26. јануара 1788. Овај датум је касније постао Дан државности Аустралије. Ван Дименова Земља, данашња Тасманија, насељена је 1803, а 1825. постала је засебна колонија. Уједињено Краљевство је 1829. формално успоставило контролу над западним делом Аустралије. Од делова Новог Јужног Велса формиране су одвојене колоније: Јужна Аустралија 1836, Викторија 1851. и Квинсленд 1859. Северна Територија је основана 1911, издвајањем из провинције Јужна Аустралија. Јужна Аустралија је успостављена као „слободна провинција“ и као таква никада није била кажњеничка колонија. Викторија и Западна Аустралија такође су основане као „слободне“, али су касније прихватале и осуђенике. Довоз осуђеника у колонију Нови Јужни Велс прекинут је 1848, након притисака тамошњих досељеника.
Аустралијски домороци, чији је број у тренутку доласка Европљана процењен на 350.000, смањивала се током наредних 150 година, превасходно због нових болести, присилног расељавања и културне дезинтеграције. Одвајање деце од породица, које неки историчари и аустралијски староседеоци називаји и геноцидом, вероватно је допринело том смањењу. Такве интерпретације абориџинске историје други историчари критикују, сматрајући их претераним или исконструисаним из политичких или идеолошких разлога. Ова дебата је у Аустралији позната под називом Историјски ратови (енгл. History Wars). Након референдума из 1967, федерална влада је била овлашћена да спроводи политику и доноси законе поштујући Абориџине и њихову традицију. Старо власништво над земљом признато је тек 1992, када је у случају Мабо против Квинсленда (бр.2) одбачено тумачење Аустралије као „празне земље“ (лат. terra nullius) у време доласка Европљана.
Златна грозница у Аустралији започела је средином 19. века, а побуна рудара против пореза на дозволе за копање из 1854. била је први рани израз грађанске непослушности и аустралијске демократије. Између 1855. и 1890, у свакој од шест колонија успоставњене су локалне владе које су руководиле највећим делом унутрашњих послова, остајући при том део Британског царства. Колонијална канцеларија у Лондону задржала је овлашћења у неким питањима, као што су спољни послови, одбрана и међународна пловидба. Након десетогодишњих припрема, колоније су 1. јануара 1901. формирале федерацију, која је названа Комонвелт Аустралија и организована је као доминион Британског царства. Аустралијска Престоничка Територија формирана је 1911, од дела територије Новог Јужног Велса, како би био обезбеђен простор за предложени главни град федерације — Канберу (Мелбурн је био престоница од 1901. до 1927). Северна Територија је изопштена из контроле владе Јужне Аустралије и 1911. предата на управу Комонвелту.
Аустралија је добровољно учествовала у Првом светском рату. Многи Аустралијанци сматрају пораз Војних снага Аустралије и Новог Зеланда на Галипољу као догађај у ком је рођена аустралијска нација.
Вестминстерским статутом 1931, који је Аустралија прихватила 1942, формално су прекинуте скоро све уставне везе између Аустралије и Уједињеног Краљевства. Шок изазван поразом Велике Британије у Азији током 1942. и претња од јапанске инвазије, утицали су да се Аустралија окрене Сједињеним Државама као новом савезнику и заштитнику. Од 1951, Аустралија је и формално постала војни савезник САД под окриљем АНЗУС уговора. Након Другог светског рата, Аустралија је подстицала масовну емиграцију из Европе; од седамдесетих и укидања Беле политике Аустралије, оснажена је имиграција из Азије и других неевропских делова света. Као последица тога, аустралијска демографија, култура и општа слика драматично су промењени. Последње уставне везе између Аустралије и Велике Британије покидане су 1986, усвајањем Аустралијског акта 1986, чиме је британска улога у аустралијској власти завршена. Године 1999, Аустралијанци су на референдуму педесетпетопроцентном већином одбацили предлог да Аустралија постане република, са председником кога би бирао парламент. Од избора Витлама Гофа за премијера 1972, Аустралија је усмерена на будућност у оквиру азијско-пацифичког региона.
[уреди] Политика
Аустралија је уставна монархија, са парламентарним системом власти. Краљица Елизабета II је краљица Аустралије, a њена улога се разликује од позиције коју има у осталим Крунским земљама Комонвелта. На федералном нивоу краљицу представља главни гувернер, док се гувернери нижег ранга налазе на челу држава чланица. Иако устав даје широка овлашћења главном гувернеру, он их користи само уз препоруку премијера. Најпознатији случај употребе ових овлашћења мимо сагласности премијера било је распуштање Витламове владе током уставне кризе из 1975.
Систем поделе власти у Аустралији чине:
Дводомни Парламент Комонвелта чине краљица, Сенат (горњи дом) са 76 сенатора, и Представнички дом (доњи дом) са 150 чланова. Чланови доњег дома бирају се на изборима, у оквиру посебних изборних јединица, тзв. електората, који дају по једног представника. Број делегата из сваке државе одређен је на основу броја становника, при чему је свакој држави загарантован минимум од пет представника. У Сенату, сваку државу представља 12 сенатора, а територије (Аустралијску Престоничку и Северну) по два. Избори за оба дома одржавају се на сваке три године; мандат сенатора траје шест година, па се на сваким изборима бира половина горњег дома, осим у случају тзв. двоструког распуштања. Странка са највећим бројем представника и Представничком дому формира владу, а њен лидер постаје премијер.
Три највеће политичке партије су Аустралијска радничка партија, Либерална партија и Национална партија. Неколико малих партија, укључујући и Зелене и аустралијске демократе, имају своје представнике у парламенту, као и неколико независних кандидата. Од избора 2007, Аустралијска радничка партија коју предводи премијер Кевин Рад, налази се на власти у Канбери. Радничка партија је на власти у свакој држави и територији. Гласачко право, на нивоу територија, држава и федерације, имају сви пунолетни грађани (преко 18 година старости), а гласање је обавезно у свим јединицама, изузев у Јужној Аустралији.
[уреди] Државе и територије
Аустралија се састоји од шест држава, три територије на матичном копну и седам мањих прекоморских територија. Државе су Нови Јужни Велс, Квинсленд, Јужна Аустралија, Тасманија, Викторија и Западна Аустралија. Две значајније континенталне територије су Северна Територија и Аустралијска Престоничка Територија. У многим питањима територије функционишу као државе. Једини изузетак је правило да федерални парламент може да поништи законе територијалних парламената. Насупрот томе, акти федерације могу да суспендују државне само у случајевима који су дефинисани Чланом 51. Устава Аустралије; сва остала законодавна овлашћења, укључујући и области здравства, образовања, полиције, правосуђа, саобраћаја, јавног транспорта и локалне самоуправе, искључиво су у надлежности државних парламената.
Свака држава и територија има своје законодавне органе (једнодомне у случају Северне Територије, Престоничке Територије и Квинсленда, односне дводомне у свим осталим државама). Доњи дом је познат под називом Законодавна Скупштина (Скупштински Дом у Јужној Аустралији и Тасманији), а горњи као Законодавни Савет. Шефови влада у свакој држави и територији називају се премијери, односно главни министри. Државни гувернер представља краљицу у свакој држави, администратор у Северној Територији, а главни гувернер (федерални) столује у Аустралијској Престоничкој Територији.
У саставу Аустралије је и неколико мањих територија; федерална влада контролише одвојену област у Новом Јужном Велсу — Територију Џервис-беј, као морнаричку базу и луку за главни град. Уз ову, Асутралија контролише и следеће, насељене територије ван аустралијског континета: острво Норфолк, Божићна острва, Кокосова острва, као и неколико углавном ненасељених прекоморских територија: Острва Ашмор и Картијер, Корална острва, Острво Херд и острва Мекдоналд, и Аустралијску антарктичку територију.
[уреди] Спољна политика и војска
Током последњих деценија, аустралијска спољна политика почива на тесној вези са Сједињеним Државама, кроз АНЗУС пакт, али и сарадњи са државама азијско-пацифичког региона, преко уговора АСЕАН и Форума пацифичких острва. Аустралија је 2005. постала чланица Источноазијског самита, да би потом потписала и Уговор о пријатељству и сарадњи. Аустралија је чланица Комонвелта нација, чији се лидери окупљају на посебним скуповима шефова земаља Комонвелта. Земља се активно залаже за либерализацију у светској трговини. Предводила је формирање Каирнс групе и АПЕК-а, чланица је Организације за економску сарадњу и развој и Светске трговинске организације. Аустралија је иницирала неколико важних билатералних уговора о слободној трговини, међу којима је најновији Аустралијско-амерички уговор о слободној трговини. Једна је од земаља оснивача Уједињених нација, а учествује и у међународном програму помоћи, који делује у више од 60 земаља. У буџету за 2005-2006. предвиђено је 2,5 милијарди аустралијских долара за програме помоћи земљама у развоју, што је, у односу на аустралијски БДП мање него што је земља требало да одвоји по стратегији УН о Миленијумским развојним циљевима.
Аустралијске одбрамбене снаге састоје се од Аустралијске морнарице, Аустралијске копнене војске и Краљевских аустралијских ваздушних снага, и чини их више од 51.000 припадника у редовном, односно 21.000 у резервном саставу. Сви војни сектори ангажовани су у регионалним и светским мировним мисијама Уједињених нација (последње у Источном Тимору, на Соломонским острвима и у Судану), у санирању последица катастрофа, као и у оружаним конфликтима, укључујући и инвазију на Ирак из 2003. Влада поставља шефа одбрамбених снага, бирајући га из редова једног од три сектора; актуелних шеф одбрамбених снага је шеф ваздушних снага маршал Ангус Хјустон. У буџету за 2006/07. за област одбране предвиђена су 22 милиона долара.
[уреди] Географија
Аустралијски континент, површине 7.617.930 km² је део Индо-аустралијског платоа. Окружена Индијским, Јужним и Тихим океаном, Аустралија је од Азије одвојена Арафурским и Тиморским морем. Аустралијска обала дуга је 34.218 km (не рачунајући прекоморска острва), а земља поседује пространу Ексклузивну економску зону од 8.148.250 km², не рачунајући Аустралијску Антарктичку Територију.
Велики корални гребен, највећи те врсте на свету, налази се близу североисточне обале и простире на више од 2.000 km². Планина Аугустус, која се сматра највећим монолитом на свету, налази се у Западној Аустралији. Са 2.228 метара надморске висине, Кошћушко је највећа планина на аустралијском копну, иако је врх Мовсон на удаљеној аустралијској територији Хирд острво висок 2.527 метара.
Највећи део Аустралије чине пустиње или полусушне области. Аустралија је најравнији континент са најстаријим и најнеплоднијим земљиштем, а уједно је и насувљи насељени континент. Умерена клима простире се само на југоистоку и југозападу земље, где живи и најећи број становника. Пејзаж севера, са тропском климом, обухвата тропске шуме, шумовите области, травнате површине, мангрове мочваре и пустиње. На климу значајно утичу океанске струје, укључујући и Ел Нињо - јужно колебање, што утиче на периодичне суше и сезонски систем ниског ваздушног притиска, који ствара циклоне у северној Аустралији.
[уреди] Флора и фауна
Иако највећи део Аустралије чине пустиње и полусушне области, она обухвата широк спектар природних станишта, од планинских врхова до тропских кишних пума, и убраја се у једну од земаља са највећим биодиверзитетом. Због старости и, као последица тога, ниске плодности земљишта, изразито нетипичног распореда вода и дуготрајне географске изолације, аустралијски живи свет је разноврстан и јединствен. Око 85% цветних биљака, 84�% сисара, више од 45�% птица и 89�% риба из умереног копненог појаса припадају ендемским врстама. Човекова активност угрожава многе аустралијске екорегионе и врсте које их насељавају. Федерални Акт о заштити животне средине и конзервацији биодиверзитета 1999 је правни оквир за заштиту угрожених врста. У оквиру националног Акционог плана о биодиверзитету, формиране су бројне заштићене зоне како би се сачували и заштитили јединствени екосистеми; 64 мочварна подручја уписана су на листу Рамсарске конвенције, док је 16 локација уврштено у Светску баштину. Аустралија је 2005. рангирана као 13. земља на свету према Индексу одрживог развоја околине.
Већина аустралијских дрвених биљака су зимзелене, а многе, попут еукалиптуса и акације, прилагодиле су се дуготрајним сушама и честим пожарима. У Аустралији расту разноврсне бобичасте врсте које бујају на солима сиромашном земљишту. У добро познате аустралијске животињске спадају монотремати (кљунар и ехидна); торбари (кенгури, коале, вомбати) и птице ему и кокабура. Динго је пренесен у Аустралију око 3.000 пре нове ере, трговином аустронезијских народа са аустралијским урођеницима. Многе биљне и животињске врсте су изумрле након доласка људи, укључујући и аустралијску мегафауну; друге су нестале доласком Европљана, међу њима и тасманијски тигар.
[уреди] Привреда
Аустралија има развијену, мешовиту привреду западног типа, са нешто вишим бруто домаћим производом у односу на Велику Британију, Немачку и Француску, посматрано кроз паритет куповне моћи. Земља се налази на трећем месту листе Индекса друштвеног развоја УН за 2006, док је у односу на општи квалитет живота у 2005. заузела шесту позицију на листи магазина Економист. Одсуство извозно оријентисане прерађивачке индустрије најчешће означава као кључна слабост аустралијске привреде. Међутим, све развијенији туризам и растући извоз робе широке потрошње учинили су ову критику мање битном. Аустралија је ипак четврта земља на свету по висини текућег дефицита, изражено у апсолутним цифрама (у релативним, то износи око 7�% БДП-а). Неки економисти сматрају ово проблематичним, посебно због тога што се подудара са високом трговинском разменом и ниским каматама које смањују трошкове отплате спољног дуга.
Хоукова влада започела је процес економске реформе увођењем пливајућег курса аустралијског долара и делимичном дерегулацијом финансијског система. Хауардова влада наставила је процес микроекономских реформи, укључујући и делимичну дерегулацију тржишта рада и приватизацију државних фирми, пре свега у области телекомуникација. Посредни порески систем суштински је реформисан у јулу 2000, увођењем пореза на добра и услуге од 10�%, што је незнатно смањило чврсто ослањање аустралијског пореског система на порез од прихода појединаца и фирми.
У јануару 2007, незапосленост у Аустралији била је 4,6�%, са 10.033.480 запослених људи. Током последње деценије, инфлација се углавном кретала између 2—3�%, а минималне каматне стопе између 5—6�%. Сектор услуга, укључујући туризам, образовање и финансијске услуге, чини 69�% бруто домаћег производа. Пољопривреда и природне сировине чине између 3—5�% БДП-а, али значајно доприносе укупној спољнотрговинској способности земље. Аустралија највише извози у Јапан, Кину, Сједињене Државе, Јужну Кореју и Нови Зеланд.
[уреди] Становништво
Већина Аустралијанаца су потомци европских досељеника из 18. и 19. века, посебно Британаца и Ираца. Од краја Првог светског рата, аустралијска популација се учетворостручила, подстицана амбициозним програмима за имиграцију. Након Другог светског рата, па до 2000, скоро 5,9 милиона људи имиграрало је у земљу, што значи да је скоро двоје од сваких седам Аустралијанаца рођено у иностранству. Имигранти су углавном обучени, али имиграциона квота обухвата и категорије за чланове породице и избеглице. У 2001, пет највећих група које чине 23,1�% Аустралијанаца рођених у иностранству, потичу из Уједињеног Краљевства, Новог Зеланда, Италије, Вијетнама и Кине. Убрзо након укидања Беле аустралијске политике 1973, влада је организовала и подстицала бројне иницијативе, како би промовисала расну хармонију базирану на политици мултикултурализма. У Аустралију је 2005. емигрирало укупно 123.424 људи. Од њих, 17,736 било је из Африке (5.654 из Судана, 4.594 из Јужне Африке итд), 54.804 из Азије (4.239 са Филипина, 3.036 из Сингапура, 2.936 из Малезије, 1.936 из Ирака итд), 1.506 из Јужне Америке и 1.813 из Јужне Европе (671 из Србије и Црне Горе, 310 из Македоније, 115 из Албаније итд).
Аустралијских староседелаца, Абориџина и Острвљана Торесовог мореуза, према попису из 2001. било је 410.003 (2,2�% укупне популације), што је значајно повећање у односу на 1976, када их је било 115.953. Ниво незапослености код аустралијских домородаца је изнад аустралијског просека, чешће су предмет хапшења, лошије су образовани и са мање животног искуства у односу на остало становништво .
Попут других високоразвијених земаља, и Аустралија се суочава са израженим променама у старосној структури становништва, које су повећале број одлазака у пензију, смањујући обим радно активног становништва. Велики број Аустралијанаца (759.849 у периоду 2002-2003 ) живи ван државе у којој су рођени.
Званични језик је енглески , којим се говори и пише у облику који је познат као аустралијски енглески. Према попису из 2001, енглески као једини језик у кући користи око 80�% становништва. Следећи најучесталији језик је кинески (2,1�%), па италијански (1,9�%) и грчки (1,4�%).
Многи припадници прве или друге генерације потомака миграната говоре два језика. Верује се да је у време првих контаката са Европљанима, постојало између 200 и 300 аустралијских абориџинских језика. До данас је преживело свега 70, од чега само њих 20 није у опасности од изумирања. Доморадачки језик остао је основни језик за око 50.000 људи (0,25�%). Знаковни језик познат као ослен (енгл. Auslan) користи око 6.500 Аустралијанаца.
Аустралија нема државну религију. На попису из 2006, 68�% Аустралијанаца сматра себе хришћанима: 26�% се изјаснило као католици, а 19�% као англиканци. Аустралијанаца који се не изјашњавају као хришћани, има око 5�%. Око 19�% испитаних не подржава ни једну религију (што обухвата атеизам, хуманизам, агностицизам и рационализам), док је 12�% испитаних одбило да се изјасни или дâ адекватне одговоре. Попут других западних земаља, активно учешће грађана у црквеним активностима је на знатно нижем нивоу; цркву једном недењно посећује око 1,5 милиона Аустралијанаца, тј. око 7,5�% популације.
Школско образовање је обавезно од 6-15. године (16. у Јужној Аустралији и Тасманији, односно 17. у Западној Аустралији), што је утицало на то да стопа неписмености буде мања од 1�%. Аустралијска влада је подржала оснивање 38 универзитета и, иако је у међувремену отворено неколико приватних, већина се финансира средствима из буџета. Постоји и државни систем колеџа за стручну обуку, познат као ТАФЕ институти, а многи синдикати организују обуку нових радника. Око 58�% Аустралијанаца између 25. и 64. године има стручно или високо образовање, а са 49�% факултетски образованог становништва, Аустралија је на првом месту међу земљама чланицама Организације за економску сарадњу и развој. Однос домаћих и иностраних студената на аустралијским факултетима највећи је у ОЕЦД-у.
[уреди] Култура
Од 1788. па све до средине 20. века, англо-келтска културна традиција била је основ аустралијске културе и развијала се под утицајем специфичног окружења и култура староседелаца. Током последњих 50 година, аустралијска култура се развијала под снажним утицајем америчке поп културе (телевизије и филма пре свега), масовне емиграције из земаља неенглеског говорног подручја и азијских суседа. Богата и оригинална аустралијска уметност — књижевност, филм, опера, музика, сликарство, позориште, плес и занати — позната је и призната широм света.
Аустралија има дугу историју ликовних уметности, коју су зачели аустралијски домороци, цртајући по пећинским зидовима или на кожи. Од доласка Европљана крајем 18. века, најчешћи мотив аустралијског сликарства је аустралијски пејзаж, виђен у радовима Артура Стретона, Артура Бојда и Алберта Наматџире, између осталих. Традиција староседелаца углавном је преношена усмено и у уској је вези са обичајима и предањима о тзв. правремену (Dreamtime). Музика аустралијских Абориџина, њихов плес и сликарство, видљиво утичу на савремену ликовну и сценску уметност. Аустралија има живу традицију у музици, балету и позоришној уметности; многе позоришне трупе се финансирају из федералног буџета, преко Аустралијског Савета. Сваки главни град има симфонијски оркестар, док је Аустралијска опера постала позната са чувеном дивом Џоан Сатерленд; аустралијска музика обухвата класичну, џез, и многе популарне жанрове.
И аустралијска књижевност је инспирисана окружењем; дела писаца попут Банџоа Петерсона и Хенрија Лоусона доносе упечатљив доживљај аустралијске дивљине. Обележја колонијалне Аустралије, отелотворена у раној књижевности, разлежу се до периода модерне Аустралије, наглашавајући идеје једнакости, повезаности међу људима (тзв. mateship) и антиауторитарианизма. Патрик Вајт је једини Аустралијанац који је 1973. добио Нобелову награду за књижевност; многи га сматрају једним од најзначајнијих писаца на енглеском језику у 20. веку. Аустралијски енглески је основна варијанта енглеског језика; његова граматика и изговор углавном се базирају на британском енглеском, али је обогаћен бројним локалним лексичким правилима и фразама, од којих су неке ушле и у стандардни енглески.
Аустралијски фудбал настао је у Викторији касних педесетих година 19. века, а играо се како на аматерском, тако и на професионалном нивоу. Реч је о спорту који привлачи највећу пажњу публике у Аустралији; утакмице су веома посећене, а члансто у клубовима масовно.
Аустралија има два јавна сервиса (Еј Би Си и вишејезични Ес Би Ес), три комерцијалне телевизијске мреже, неколико претплатничких ТВ сервиса, и бројне јавне, непрофитне телевизијске и радио станице. Аустралијска филмска индустрија доживела је критички и комерцијални успех. Сви већи градови имају дневне новине, а на нивоу целе земље излазе два дневна листа, Острелиан (енгл. The Australian) и Острелиан фајненшел ривју (енгл. The Australian Financial Review). Према подацима Репортера без граница, Аустралија је 2006. била на 35. месту на листи земаља по слободи медија, иза Новог Зеланда (19) и Уједињеног Краљевства (27), али испред Сједињених Држава. Овако ниска позиција последица је ограничења у погледу могућности приватног власништва над медијима у Аустралији; заправо, већина аустралијских штампаних медија су под контролом Њуз корпорејшна, односно Ферфакс мидија.
Спорт је важан део аустралијске културе. Специфична клима допушта бројне спољне делатности; 23,5�% Аустралијанаца старијих од 15 година редовно учествује у организованим спортским активностима. На међународном нивоу, Аустралија има јаке тимове у крикету, хокеју, нетболу (игра слична кошарци), рагбију, а добре резултате остварује и у бициклизму, веслању и пливању. Други популарни национални спортови су аустралијски фудбал, трке коња, фудбал и аутомобилизам. Аустралија је учествовала на свим Летњим олимпијским играма новог доба, као и на сваким Комонвелтским играма. Била је домаћин Летњих олимпијских игара 1956. у Мелбурни и 2000. у Сиднеју, а од 2000. године налази се међу првих пет олимпијских земаља у односу на број освојених медаља. Аустралија је такође била домаћин Комонвелтских игара 1938, 1962, 1982. и 2006. У остале значајне међународни спортске догађаје који се редовно организују у Аустралији спадају Отворено првенство Аустралије, први од четири гренд слем тениска турнира, годишње међународни турнири у крикету и Велика награда Аустралије у формули један. У Аустралији је уобичајено да влада или компаније стипендирају успешне спортисте. Телевизијски преноси спортских такмичења су веома популарни; у најгледаније телевизијске програме спадају Летње олимпијске игре и финала домаћих или међународних фудбалских такмичења (аустралијског, односно европског фудбала).

Summary:
Координате: 11°–44° ЈГШ, 113°–154° ИГД
Државна заједница Аустралија је држава на јужној хемисфери која обухвата копно најмањег континента на свету, острво Тасманију, као и бројна друга острва у Јужном, Индијском и Тихом океану. Окружена је Индонезијом, Источним Тимором и Папуом Новом Гвинејом на северу, Соломонским Острвима, Вануатуом и француском прекоморском територијом Новом Каледонијом на североистоку, и Новим Зеландом на југоистоку.
Аустралијски домороци насељавају аустралијско копно више од 42.000 година. Након спорадичних посета рибара са севера и европских истраживача и трговаца у 17. веку, Велика Британија је запосела источну половину острва током 1770, где је слала људе по казни у колонију названу Нови Јужни Велс, која је формирана 26. јануара 1788. Како је број становника растао и како су откриване нове територије, током 19. века формирано је још пет великих аутономних Британских прекоморских територија.
Дана 1. јануара 1901, шест колонија формирало је федерацију названу Комонвелт Аустралија. Као федерација, Аустралија је успоставила стабилан либерално-демократски политички систем, остајући чланица Крунских земаља Комонвелта. Главни град је Канбера и налази се у Аустралијској Престоничкој Територији. У Аустралији живи 21 милион становника, углавном концентрисаних у највећим градовима земље, Сиднеју, Мелбурну, Бризбејну, Перту и Аделејду.


[уреди] Позадина сукоба
Када је умро шпански краљ Филип IV 1665, краљ Шпаније је постао његов син из другог брака Карлос II. Француски краљ Луј XIV није оспоравао Карлосов долазак на шпански трон, али полагао је право на бар део Шпанске Холандије, који би требао припасти Лујевој жени Марији Терези, која је била ћерка шпанског краља Филип IV из првог брака . Марија Тереза се била одрекла тих права, када се удавала за Луја XIV, међутим Шпанија је заузврат требала платити велики мираз Марији Терези. Пошто јој Шпанија није платила мираз Луј XIV је полагао права на Шпанску Холандију и дошло је до Деволуционог рата (1667—1668).
После лаке победе против шпанске војске Холандија, Енглеска и Шведска су створиле Тројну алијансу да би спречили Француску. Луј XIV је затражио мир. Мировним споразумом у Ахену Француска је добила мање територије, од којих је најзначајнији био град Лил. Разлог лаког прихватања мира од стране француског краља био је тајни споразум који је он у јануару 1668. постигао са аустријским царем а којим је предвиђена подела Шпанског царства у случају смрти Карлоса II. По том споразуму цар Леополд I или његови наследници би наследили:
Француски краљ Луј XIV и његови потомци би наследили:
Иако тај договор није био формално потписан сами Шпанци су се сложили с њим да би спречили велике анексије .
Након што је француска дипломатија успела да доведе до распада Тројне алијансе Луј XIV се спремао за нови велики сукоб Француско-холандски рат (1672—1678). Француски министар рата Жан Батист Колбер је желео рат са намером да Француска преузме што је могуће више холандске трговине и да разбије извесне холандске трговачке монополе. Веровао је да се економски успех Француске може осигурати само уништењем Холандије . Луј XIV је са друге стране сматрао да су га Холанђани издали за време Деволуционог рата, па се настојао осветити . Француски војни успеси у рату са Холанђанима забринули су и цара Леополда и кнеза изборника од Бранденбурга. Леополд је био забринут, иако се претходно договорио са Лујем о подели шпанског царства. Шпанија је исто била забринута да ће Француска анектирати Шпанску Холандију. Леополд, Бранденбург и Шпанија створили су протуфранцуски савез 30. августа 1673. Немачка скупштина је 28. маја 1674. објавила рат Француској и позвала све кнежеве да помажу цару Леополду. Француски успеси у рату против Холандије су се наставили, али обе стране су до 1676. биле исцрпљене и спремне за преговоре .
[уреди] Пред рат
[уреди] Споразум у Најмегену
На крају Француско-холандског рата Луј XIV је имао знатну предност. Његова војска је била успешнија од противничке. За разлику од својих противника Луј XIV је имао потпуну политичку подршку. Противничка страна није била јединствена и није имала једнога вођу, па је то француски краљ могао вешто да користи . Вилијам III Орански је намеравао да одржава савезнике на окупу, али растао је финансијски притисак на Холанђане . Коначно су Французи и Холанђани потписали мир 10. августа 1678. Шпанија и Леополд I су закључили мировни споразум мало касније . Та три мировна споразума позната су колективно као Најмегенски мир .
Мировни споразум је омогућио преживљавање Холандије и њене трговине, а Шпанија је била на губитку. Изгубила је Хаити,а предала је и Франш-Конте на тај начин ојачавајући француску контролу над Алзасом. Француска је имала и мале добитке у Шпанској Холандији, при чему је то углавном била размена тврђава са Шпанијом. Француска је следила Вобанову политику градње одбрамбене баријере тврђава на француским северним границама. Лорена и Фрајбург су остали у поседу Француске. Вилијам III Орански је био уверен да је мир са Француском само привремен, па је одлучио да створи сталну алијансу да би спречио будуће француске намере.
[уреди] Поновна уједињења
Француска војна надмоћ након рата са Холандијом постала је све очитија, али Луј XIV више није био заинтересован за отвору ратну политику као 1672. Наставио је да инсистира да друге силе прихвате француску надмоћ, али више није ратовао да то постигне, него је то настојао постићи претњама и различитим другим средствима са наводно легалним оправдањима. Након рата Француска је одржавала огромну стајаћу војску, а ширила је и Вобанов систем тврђава дуж источне границе са Немачком. Да би био изграђен добар одбрамбени систем требало јој је још земље од суседа . У ту сврху успостављени су специјални француски судови за поновна уједињења, који су тражили разне преседане и полулегална средства да би ујединили различите територије са Француском, а практично су вршена отимања суседних малих територија. Судови су увек налазили потребне преседане . Француска се након 1648. територијано проширила. Те нове територије су на неки начин зависиле од територије суседа и то је Француској било довољно да тражи те нове територије. На тај начин Француска је полагала право на те територије, које би онда након претње и добијала. Француска је тако добила мале додатне територије у Лорени, Шпанској Холандији, делове Сара и остатак Алзаса. На Стразбур нису полагали право политиком поновног уједињења, него је француски министар рата запретио да ако не постану део Француске да ће све спалити и ставити на мач. Стразбур се предао 30. септембра 1681. Исти дан Лујева војска је ушла и у Касале Монферато, који је Луј купио од војводе од Мантове . Поседовањем Касала и тврђаве Пинероло Луј од Француске, било је угрожено шпанско Миланско војводство. Лујева војска започела је и опсаду Луксембурга са циљем да га дода претходним добицима у долини Мозела. Иако су прекинули са опсадом марта 1682. Французи су наставили са непријатељствима .
За Луја XIV територијани добици под изговором да се ради о поновном уједињењу територија представљали су стабилизацију граница. Преузео је све најважније стратешке тачке између Француске и њених суседа, и све је то утврдио Вобан. Међутим све државе које су граничиле са Француском сматрале су то агресијом . Шпанске и мале немачке државе бојале су се велике француске стајаће војске и једино што су могле то је да моле енглезе и холанђане за помоћ. Истога дана када је Стразбур био заузет холанђани су потписали савез са Шведском, која је била љута због одузимања територије Цвајбрукена. Након тога савезу се прикључио Леополд I фебруара 1682. и Шпанија маја 1682. Међутим шест других великих немачких држава остало је у савезу са Француском, а то су били Мајнц, Трир, Келн, Саксонија, Баварска и Бранденбург-Пруска .
Леополд I је са друге стране био под притиском на граници Мађарске . Французи су охрабрили Турке, па су Турци 1683. опседали Беч. Беч је спасио пољски краљ Јан Собјески и Карло V, војвода од Лорене. Французи су искористили аустријску кризу, па су обновили опсаду Луксембурга , који је био у шпанском поседу. Шпанци су били охрабрени дизањем опсаде Беча, па су Француској објавили рат 1683 . Погрешно су мислили да ће им Леополд и Холанђани доћи у помоћ. Француска војска је извела брзи и разарајући поход, па је у јуну 1684. шпански отпор био сломљен, а Луксембург био заузет . Уследили су мировни преговори у Регенсбургу, у којима је Француској дозвољено да задржи све територије на које је полагала право реуједињењима и да задржи Луксембург и Стразбур следећих двадесет година. Луј XIV се надао да ће их Француска задржати заувек. С друге стране Вилијам III Орански је намеравао да створи коалицију са Шпанијом и са Леополдом, која ће повратити све територије, које је Луј XIV добио војним претњама .
Регенсбуршки мир означава највећи досег територијалног ширења Француске у доба Луја XIV . Сада је Вобан могао завршити тврђаве на источној и северној граници, а немачки кнежеви су имали много проблема са Турцима. Када је католик Џејмс II 1685. постао енглески краљ још је више олакшао позицију Француске. Пошто се очекивало да Џејмс II буде француски савезник Вилијам III Орански је постао изолован и беспомоћан. Моћни амстердамски трговци нису више желели сукоб са Француском .
[уреди] Протеривање хугенота
Луј XIV је у октобру 1685. повукао Нантски едикт и издао Едикт из Фонтенблоа. То је означавало крај толеранције према протестантима у Француској . Око 200.000 француских хугенота је било присиљено да напусти Француску. Многи од њих су били трговци, индустријалци, војници, морнари. Холандија је имала користи од тог егзодуса, добила је 9.000 нових морнара и 12.600 војника. И оно мало профранцуског расположења на тај начин је уништено. Хугеноти су били протестанти као и Холанђани, а осим тога хугенотски трговци су били чести посредници у трговини Француске и Холандије, па је француско-холандска трговина била у великом паду .
У Енглеској је постојала забринутост због католичког краља Џејмса II, али Џејмс II је показивао жаљење због страдања хугенота у Француској. С друге стране није им веровао због политичких разлога . У Брандембургу-Пруској калвинистички кнез је стао на страну хугенота. Исто је учинила и Шведска, али ипак није дошло до протестантског савеза против Француске.
[уреди] Аугзбуршки савез
У јулу 1686. државе јужне и западне Немачке, аустријски цар, Шпанија и Шведска формирале су Аугзбуршки савез. Циљ савеза да се обране постојеће границе и мировни уговори :
У почетку савез није представљао никакву претњу за Француску, али током 1686. и 1687. Леополд је имао успеха у рату са Турцима код Буде и Мохача. Побуна унутар турске војске и свргавање султана омогућили су Леополду да ослободи Београд 1688 . Те победе имале су велики утицај на Леополдов престиж у Европи. За разлику од Луја XIV, који није помагао у борбама против Турака. И католички и протестантски кнежеви Немачке истицали су Леополда као браниоца хришћанства. Подршка Лују у Немачкој нагло је нестала и почели су га називати "Хришћански Турчин" .
[уреди] Надбискуп Келна
Лују је до лета 1688. постало јасно да требају нешто да учине пре него што цар Леополд престане са активностима на Балкану и поново се окрене западним границама. Знао је да постоји опасност да поведе релативно уједињену Немачку и Холандију против Француске . Због тога је морао охрабривати Турке, да би Вобан завршио са изградњом тврђава на источној граници.
Француски краљ је такође настојао осигурати своју подршку бар у деловима Немачке. Особито је био забринут са Келном . Надбискуп Келна је био профранцуски расположен и под њим је било много бискупија. Међутим надбискуп је био доста стар, па је за његова заменика изабрао себи склонога свештеника. Заменици би обично били изабрани после смрти старог надбискупа . Овај пут после смрти надбискупа је 1688. уследила неодлучена борба око наследника, која је постала предмет спора. Спорни избори у Келну ојачали су страхове у Немачкој од даљње француске агресије и помогли су бољем уједињењу немачких државица . С друге стране холандски трговци су подржали француског кандидата, јер су се бојали Луја XIV.
[уреди] Рат Велике алијансе
[уреди] Континентална Европа
Луј је планирао само кратак рат, слично рату против Шпанаца 1683-1684, само да охрабри Турке да наставе рат против цара, а и да уплаши цара и Немце да прихвате његове захтеве на основу реуједињења, потврђене Регенсбуршким споразумом као трајне територијалне промене. Напао је 27. септембра 1688. преко Рајне са циљем да узме Филипсбург, једину од три веће тврђаве у Алзасу коју није контролисао. Луј је такође намеравао да реши изборе за надбисупа Келна у своју корист и да осигура део Палатината у корист сестре свога брата.
Дофен је 30. октобра заузео Филипсбург. Манхајм је капитулирао 11. новембра након кратке опсаде, а следили су Франкентал, Опенхајм, Кајзерлаутерн, Хајделберг, Шпејер и Мајнц. Иако је био војно успешан и својим нападима охрабрио и Турке на Балкану ипак му је пропала намера да довољно заплаши Немце да прихвате његове захтеве . После почетног напада у октобру 1688. Бранденбург-Пруска, Саксонија, Хановер и Хес-Касел су се сложили да се боре против Француске, а електор Баварске је био спреман да предводи војску цара и немачких државица преко Рајне . Луј није био спреман за ескалацију рата у шири рат. Најпре је опустошио земље одмах северно и источно од Алзаса, а то су Палатинат, Баден и Виртемберг, да би их онеспособио да буду од користи непријатељу. Министар рата Лувоа је саставио листу свих градова за уништење. Хајделберг су спалили 2. марта 1689, Манхајм 8. марта па онда Шпејер, Вормс, Опенхајм и Бинген, као и много околних села. Када су Французи створили рајнску одбрамбену баријеру оградили су се од Немаца на најбољи могући начин. Међутим маршал Дира није имао довољно војске да победи непријатеља. Дошло је до обрата. Немци под командом војводе од Лорене су 8. септембра 1689. заузели Мајнц, а кнез изборник Бранденбурга заузео је Кајзерверт и Бон . За то време док је Луј био преокупиран ратом на Рајни Вилијам III Орански је био преокупиран Енглеском.
[уреди] Славна револуција (1688—1689)
Џејмс II је покушао да католицизира енглеску војску, владу и друге институције, па је постао јако непопуларан код својих поданика као католички владар у протестантској земљи. Његово отворено католичанство и односи са католичком Француском довели су до напетих односа између Енглеске и Холандије. Жена Вилијама III Оранског је била Мери II , сестра енглеског краља и наследница престола. Вилијам није био одлучан да дејствује против Џејмса, јер би могао упропастити могућности наслеђа своје жене . Међутим 10. јуна 1688. Џејмсова друга жена Марија од Модене родила је мушког наследника, што је била претња да ће се створити католичка династија, а то ни енглеска јавност, а ни Вилијам нису могли да одобре . Истакнути енглески државници и виговци и торијевци и протестантски свештеници тајно су позивали Вилијама да изврши инвазију Енглеске и преузме трон. Холандска олигархија је била забринута због енглеско-француског савеза па је Вилијаму III Оранском одобрила да слободно користи војску. Вилијам је имао прећутно одобрење аустријског цара и анти-француског папе Иноћентија XI у замену за обећање да ће се толерисати католици у Енглеској .
Луј XIV није зауставио Вилијамову инвазију Енглеске. Тада су му главна брига били Немци на Рајни. Осим тога француске дипломате су сматрале да је јако добро да Енглеска утоне у грађански рат и да ће тако Холандија трошити своја средства или ће Енглеска настојати да се зближи са Француском. Тако се Вилајам неометен искрцао 15. новембра 1688. у Енглеској. Није било грађанског рата, јер су га људи свуда добро дочекали. Кратка револуција после тога позната је као Славна револуција. Џејмс је свргнут, и отишао је у Француску , а Вилијам и Мери II су постали сувладари Енглеске.
Вилијамов успех је омогућио стварање велике европске коалиције против Француза. Холанђани и цар Леополд I су 12. маја 1689. потписали да пристпају Великој алијанси. Циљ Велике алијансе је био враћање Француске у границе из 1648. и 1659. То је значило да се требају повратити од Француза Лорена, Стразбур, део Алзаса и неке тврђаве на Рајни . Цар је такође инзистирао да други савезници требају подржати његово полагање права на шпанско наслеђе, ако Карлос II од Шпаније умре током рата . Вилијам III Орански као краљ Енглеске Вилијам III од Енглеске потписао је приступање Великој алијанси у децембру 1689. Шпанија и Савоја су приступиле алијанси у јуну 1690. Шведска и већи немачки кнежеви су такође сматрали да припадају алијанси. Француска се морала борити сама, изузев лабаве везе са Турцима, који су се још увек борили против цара Леополда на Балкану. Тај рат на Балкану ће трајати до 1699 .
Немачки кнежеви су били спремни да сарађују у рату против Француза и да прихвате цара Леополда I као вођу. Пошто је Шведска била део алијансе одлучило се да се питање Помераније не покреће, јер је то био споран део за Бранденбург-Пруску.
[уреди] Ирска (1689—1691)
Рат у Ирској био је наставак рата на континенту. Протерани Џејмс II је напустио Француску и заједно са грофом Давуом и другим присталицама искрцао се у Ирској у марту 1689. Џемс се надао да ће уз помоћ војводе од Тирконела, који је био католик успети да овлада Ирском, па ће касније кренути на Шкотску и Енглеску и да ће моћи да се врати на трон . Међутим постојале су препреке том плану.
Алстер се показао као веома тежак подухват. Након 105 дана опсаде Лондондерија 10. августа су одустали Џејмсова војска је одустала. Исти тај дан Џејмсове снаге су биле тешко поражене код Њутаунбатлера. Јакобити су се звале присталице Џејмса II у Енглеској. Вилијамова војска је била поражена код Дандија у бици код Киликранкија 6. августа 1689. Међутим шкотски јакобити су поражени код Данкелда 31. августа и тада је дошло до краха јакобитске борбе у Шкотској .
Вилијамова војска од 15.000 Холанђана, Енглеза и Данаца искрцала се 23. августа у Ирској близу Бангора. Након заузимања Карикфергуса и Белфаста зауставили су се у Дандалку, где су и презимили. Током зиме војска се осипала као резултат болести и дезертерства . Џејмс II је веровао да уз малу француску помоћ могу да истерају Вилијамову војску из Ирске. Џејмсовој војсци је недостајало опреме, муниције и снабдевања. Лују XIV је била потребна војска на европском ратишту, па је био неодлучан да шаље војску у Ирску . Ипак је у марту 1690. послао 6.000 војника са савојског фронта . Вилијам је закључио да је потребно да пошаље појачања у Ирску, па је најавио да ће лично доћи у Ирску са знатном војском . Вилијам је дошао 24. јуна 1690. са 15.000 војника. Укупно је имао 44.000 војника у Ирској , а Џејмс 39.000. Француска флота није ни покушала да спречи енглески десант у Ирској. Француској је било у интересу да Вилијам усмерава своју пажњу и средства на Ирску.
У међувремену се главно жариште рата на континенту помакло са Рајне на Шпанску Холандију и на француско-фландријску границу. Французи су 1. јула 1690. под командом војводе од Луксембурга победили савезничку војску у бици код Флера. Француска морнарица је након поморске победе 10. јула над енглеско-холандском флотом добила контролу над Ламаншом. Француски успеси су били угрозили довлачење појачања у Ирску, али представљали су и претњу да је могућа инвазија Енглеске . Вилијам је 12. јула победио Џејмсову војску у бици на Бојну у Ирској. Џејмс је после тога побегао у Француску. Још увек је Француска била у стратешкој предности. Битку на Бојну и дан данас славе протестанти у Северној Ирској. Тај дан оранжисти славе серијом парада и маршева и изазивају револт католика и сукобе са полицијом.
Вилијамове снаге су заузеле Даблин и Вотерфорд, али нису успели у опсади Лимерика, па се Вилијам у септембру 1690. вратио у Лондон . Борбе у Ирској су се наставиле, али Французи су имали још мање разумевања да пошаљу војску у помоћ јакобитима. Током 1691. Вилијамова војска је након опсаде заузела Атлон у јулу 1691, а код Аурима су 22. јула победили јакобите. Лимерик је поново био опседан 4. септембра 1691. После тога склопљен је споразум из Лимерика 3. октобра 1691, којим је окончан рат у Ирској. Ирска је остала под Вилијамовом контролом.
[уреди] Наставак рата на континенту (1691—1697)
Након мирења (мировног споразума) са Ирском, Вилијам III од Енглеске је имао потребну војску за рат против Француске. Око 12.000 Ираца је побегло у Француску и борило се на француској страни. Почетком 1691. Вилијам се вратио у Шпанску Холандију, али тај поход је ипак био неуспешан по снаге алијансе . Маршал Буфлер је заузео Монс 10. априла, а маршал Луксембург је победио Валдека у бици код Лојзе 19. септембра. После тога капитулирао је и Намур 25. маја —26. маја 1692, па су французи били спремни за инвазију Енглеске.
У Сен Жермену двор изгананог краља Џејмса II две године је инсистирао код Француза да је Енглеска зрела за повратак и у столичење краља Џејмса . У ту сврху припремљено је 20.000 војника око Шербура, а француска флота се концентрисала у нормандијским и бретонским лукама. Енглеска се подсетила 1588. и чувене шпанске армаде, па је припремљена обрана у случају инвазије. Уследила је поморска битка за контролу канала. Енглеска флота од 99 бродова под командом адмирала Расела и Рукеа поразила је француску флоту од 44 брода. У бици код Барфлера и Ла Хога од 29. маја до 4. јуна 1692. уништено је 12 француских бродова . Та битка не само да је окончала снове о инвазији, него је и осакатила француску атлантску флоту .
Други фронтови су били мање активни. Операције дуж Рајне и Мозела смањиле су се по интензитету у односу на почетне окршаје. Немачке снаге су биле бројније од француске војске под заповедништвом маршала де Лоржа. Маршал је имао око 45.000 војника. Није било одлучујућих сукоба на истоку . У Шпанској Холандији Луј је оболео и отишао у Версај. Од тада никад више није учествовао у биткама. У његово име маршал Луксембург је победио Вилијамову војску у бици код Ландена. Битка код Ландена је била са великим бројем жртава , али имала је веома мале последице. Током 1694. глад је исцрпила обе стране, па те године није било ни великих битки ни опсада. Вилијам је заузео малу тврђаву, али ниједна страна није желела понављање кланице код Ландена . Након поморског пораза француска флота је била окована за луке, па је енглеска морнарица имала одрешене руке и помагала је савезничке ратне напоре у Италији и Шпанији. Французи су своју флоту потом преорјентисали на пиратске нападе. Изазвали су тешке штете прекоморској трговини, па је енглеска и холандска флота била присиљена да успостави блокаду француских лука. Због тога се енглеска флота није могла користити за офанзивне операције против француских поседа. Луј је могао бити побеђен само на копну .
Непобедиви Лујов маршал Луксембург умро је у јануару 1695. Маршал Вилроа постао је заповедник француске војске у Шпанској Холандији. Пошто Вилроа није имао способности једног Луксембурга долази све више до изражаја одбрамбени карактер рата. Савезници су успели да победе у једној великој бици и да заузму Намур.
У северној Италији француске снаге су много раније под заповедништвом маршала Катине победиле војводу Савоја Виктора Анадеуса II од Сардиније у бици код Стафарда 18. августа 1690. Током 1691. Катина је заузео Ницу крајем марта и Кармањолу јужно од Торина. Када је Савоја добила појачања царске војске имали су тада 45.000 војника, па су присилили маршала Катину да се повуче, а при томе су повратили Кармањолу у октобру. Иако су савојске снаге имале велику бројчану надмоћ током 1692. Французи су успешно одолевали и држали су Сусу и Пињероло. Французи су током 1693. добили појачања, па је 4. октобра 1693. победио Виктора Амадеуса у бици код Марсаље . Током 1694. то ратно жариште било је релативно мирно. До 1695. Амадеус и Луј су били спремни за договор.
Склопили су мир потписивањем Торинског споразума 29. августа 1695. Војвода од Савоја је био први велики члан алијансе, који је напустио Велику алијансу. Ипак Луј XIV је пристао на битне уступке. Предао је Ницу и тврђаву Пињероло Савоју, а напустио је и тврђаву Касал Монтферато. Међутим тај мировни споразум био је на штету шпанске и аустријске војске, јер је ослободио део француских војних потенцијала. С друге стране отворио је могућност француске инвазије према Миланском војводству, које је било у шпанском поседу. Шпанија и Аустрија закључују примирје са Француском у северној Италији. Вилијам III је био запрепаштен јер је то примирје омогућило Лују XIV да пребаци 30.000 војника на фронт у Шпанској Холандији .
Током 1696. и 1697. било је мало борбе на главном театру рата. Вилроа у Фландрији и Буфлер на Мозелу имали су заједно 125.000 војника против Вилијама III, маркгрофа од Бадена и грофа од Хесена, који су имали подједнак број војника. На почетку похода 1697. Французи су 5. јуна заузели Ат, а гроф од Бадена је у септембру заузео Ебернберг управо пред крај рата. Представници Луја XIV и Вилијама III преговарали су о миру . Холандија, Енглеска и Француска суочавале су се с економским и финасијским исцрпљењем .
Једино је на шпанском фронту дошло до неких померања. Шпанци нису могли да пруже јак отпор, а савезници нису могли да помогну . На шпанском фронту је била потребна помоћ морнарице да би се заузели градови , од којих је Барселона била најбољи плен . Француске снаге су имале 12.000 војника 1690, да би током 1691. имали само 10.000. Само су током 1694. имали 26.000 војника, јер су остали фронтови били мирни у то доба. Росас је пао 1693, па су Французи продрли дубље у Каталонију и победили су Шпанце у бици код Тера 27. маја 1694. Французи су заузели Паламос 10. јуна и Херону 29. јуна. Долазак савезничке флоте зауставио је покушај опсаде Барцелоне 1694/95. Када је флота 1696. отпловила за Кадиз и касније северно војвода од Вендома је уз помоћ француске флоте заузео Барселону 1697.
[уреди] Северна Америка (1689—1697)
Европски рат се рефлектовао и у Северној Америци. Француска и Енглеска су се формално сложиле да не шире рат у колоније, али француска политика у Северној Америци и Западној Индији (Кариби) била је агресивна према енглеским колонијама . Французи су напали на неколико места:
Тај рат у Северној Америци називао се Рат краља Вилијама. Енглески колонисти су били бројнији од француских, али непрекидно су губили у биткама. Нова Француска је добро организовала француску војску, канадску милицију и индијанске савезнике да нападају погранична насеља . Сукоб је почео 1689. низом индијанских масакара, које је потакао гувернер Канаде. Разорили су Довер у Њу Хемпширу, па је уследило разарање низа градова енглеских колониста . Енглески колонисти су одржали конференцију 1. маја 1690 у Албанију и одлучили су да изврше инвазију Канаде. Копнене трупе енглеских колониста кренуле су за Монтреал, а морнарица је кренула према Квебеку. Пре тога морнарица је 11. маја заузела центар француске Акадије Порт Ројал. И копнена и поморска експедиција доживеле су пораз, а Французи су повратили Порт Ројал. Енглески колонисти су кренули да траже помоћ од Енглеске. У то доба енглеска морнарица је била заузета у Ламаншу и сталним превозом војске и снабдевања, тако да су могли веома мало да помогну удаљеној колонији. Колонистима је остављено да се сами бране . Даљњи ток рата свео се на мање оружане сукобе. Ирокези су били енглески савезници. Французи и њихови индијански савезници су 1693 и 1696. уништавали ирокеска насеља и усеве, а енглески колонисти нису долазили у помоћ. Када је потписан Споразум у Ризвику 1697. Ирокези га нису прихватили, него су са Французима ратовали до 1701 .
[уреди] Последице
Постојао је велики притисак и у Енглеској и у Холандији да се склопи мир. Трговина у обе земље је назадовала. Трговачки путеви су били ометани или прекидани, а финансијска и економска исцрпљеност се осећала не само у Енглеској и у Холандији, него и код противника у Француској . До краја 1696. и Вилијам III од Енглеске и Луј XIV су били одлучни да склопе мир. Луј је постао све умеренији, а осим тога осећао је да је потребно да разбије савезничку коалицију пре него што умре Карлос II од Шпаније. Француска је имала много мање шансе да добије шпанско наслеђе, ако у том тренутку буде у рату са Шпанијом и ако аустријски савезници буду одлучни да подржавају Леополда I као главног наследника шпанске круне .
Мировни конгрес је отворен у мају 1697. у Вилијамовој палати у Ризвику (сада је то град Рајсвајк) близу Хага. Швеђани су били службени посредници у мировним преговорима, али Вилијамов саветник Вилијам Бентник и Лујов генерал маршал Буфлер су сматрали да ће до споразума лакше да дођу приватним разговорима. Вилијам више није имао намере да наставља рат или да заступа Леополдова права у Рајнској области или Леополдове полагања права на наслеђе шпанске круне. За Вилијама је било најважније да осигура Енглеску и Холандију и да добије од Луја признање да је Славна револуција била легитимна и да је он легитиман наследник енглеске круне .
Мировни споразум у Ризвику Француска, Енглеска, Холандија и Шпанија потписали су 20. септембра 1697. Леополд I је желео наставак рата да би ојачао своја полагања права на наслеђе шпанске круне, па није одмах желео да потпише мировни споразум. Пошто је још увек био у рату са Турцима није могао сам да ратује против Француске, па је 30. октобра 1697. и он потписао мировни споразум .
По мировном споразуму
Леополд I и немачки кнежеви нису успели да потисну Француску у њене границе по Вестфалском миру, али није ни Луј XIV успео у својим намерама великог проширења у Рајнској области. Аустрија ће након Карловачког мира 1699. са Турцима добити целу Мађарску и Трансилванију и тиме много већи утицај.
Луј XIV је наставио да штити Џејмса II, али по мировном споразуму морао је признати протестантску Енглеску и Вилијама III као краља. Јакобити су били сузбијени, а Шкотска и Ирска су биле чврсто под енглеском контролом. Француска је изгубила поморску моћ, што је утрло пут енглеској доминацији на морима у веку, који је уследио . Француска и Велика алијанса су решили питање француских граница. Међутим остало је нерешено питање ко ће наследити Карлоса II од Шпаније. Унутар четири године после мировног споразума Џејмс II и Вилијам III ће умрети, а Луј XIV и Велика алијанса ће започети нови рат зван Рат за шпанско наслеђе.

Summary:
Рат Велике алијансе или Деветогодишњи рат или Рат Аугзбуршког савеза или Рат за палатинско наслеђе био је велики рат који је избио 1688. и трајао све до 1697. углавном на европском континенту, међутим, такође је захватио и секундарне фронтове у Ирској (познатији као Вилијамитски рат) и Северној Америци (познатији као Рат краља Вилијама).
Након потписивања Споразума у Најмегену, којим је завршен Француско-холандски рат (1672—1678) Француска је под Лујем XIV намеравала да осигура своју хегемонију у Европи. До осамдесетих година 17. века цар Светог римског царства Леополд I добио је замах у рату са Турцима и ојачао је своју позицију у централној Европи. Леополд I је заједно са протестантским кнежевима Немачке, Шпанијом и Шведском створио одбрамбени Аугзбуршки савез 9. јула 1686. да би спречили хегемонију ојачане Француске.
Вилијам III од Енглеске је успешно извршио инвазију на Енглеску и свргнуо краља Џејмса II. Вилијам III од Енглеске је од раније био холандски шеф државе. Када је поред тога постао и краљ Енглеске имао је моћ да ствара савез против Француске, чему је дуго тежио. Вилијам III од Енглеске и Леополд I су 12. маја 1689. оформили Велику алијансу са циљем да врате Француску у границе, које су биле одређене Вестфалским миром. Повод за рат је била свађа око наследства у Рајнском палатинату.
Рат Велике коалиције завршен је без победника потписивањем споразума у Ризвику 20. септембра 1697. Споразум су тада потписали Француска, Холандија, Енглеска и Шпанија. Леополд I је потписао касније 30. октобра 1697. После рата француска је војно ојачала на копну, а Енглеска и Холандија на мору.