[modifica] Origen i inspiració
L'emperador Xa Jahan va ser un prolífic mecenes, amb recursos pràcticament il·limitats. Sota la seva tutela es van construir els palaus i jardins de Shalimar a Lahore, també en honor de la seva esposa.
Mumtaz Mahal va donar al seu espòs catorze fills, però va morir en l'últim part i l'emperador, desconsolat, va iniciar gairebé de seguida la construcció del Taj com a ofrena pòstuma. Tots els detalls de l'edifici mostren la seva naturalesa romàntica, i el conjunt presumeix d'una estètica esplèndida. En l'oportunitat d'una visita realitzada el 1663, l'explorador francès François Bernier va realitzar el següent retrat del Taj Mahal i dels motius de l'emperador per construir-lo:
[modifica] Síntesi històrica
Poc després d'acabar l'obra al 1657, Xa Jahan va caure malalt i el seu fill Sha Shuja es va declarar a si mateix emperador a Bengala, mentre Murad, amb el suport del seu germà Aurangzeb, feia el mateix al Gujarat. Quan Xa Jahan, molt malalt, es va rendir als atacs dels seus fills, Aurangzeb li va permetre seguir amb vida en arrest domiciliari que va complir en el proper fort d'Agra. La llegenda diu que va passar la resta dels seus dies mirant el Taj Mahal per la finestra i, després de la seva mort al 1666, Aurangzeb el va enterrar al mausoleu al costat de la seva esposa, generant l'única ruptura de la perfecta simetria del conjunt.
Al final del segle XIX diversos sectors del Taj Mahal estaven molt deteriorats per falta de manteniment i durant l'època de la revolta hindú (1857) va ser danyat per soldats britànics, sipais i oficials del govern, que arrencaven pedres semiprecioses i lapislàtzuli dels seus murs.
Al 1908 es va completar la restauració ordenada pel virrei britànic, Lord Curzon, que també va encarregar la gran aranya de la càmera interior segons el model d'una similar que es trobava en una mesquita de El Caire. Curzon va fer remodelar també els jardins a l'estil anglès que encara avui es conserven.
Durant el segle XX va millorar la cura del monument; al 1942 el govern va construir una bastida gegant cobrint la cúpula, en previsió d'un atac aeri de la Luftwaffe i, posteriorment, de la força aèria japonesa. Aquesta protecció es va tornar a erigir durant les guerres entre Índia i Pakistan de 1965 i 1971.
Les amenaces més recents provenen de la contaminació ambiental sobre les riberes del riu Yamuna i de la pluja àcida causada per la refineria de Mathura. Ambdós problemes són objecte de diversos recursos davant la Cort Suprema de Justícia de l'Índia.
Al 1983, el Taj Mahal va ser triat per la UNESCO patrimoni de la Humanitat, i actualment és una important destinació turística.
Recentment, sectors sunnites van reclamar la propietat de l'edifici, basant-se que es tracta de la tomba d'una dona desposada amb un membre d'aquest culte islàmic. El Govern indi ha rebutjat la reclamació considerant-la sense fonament, ja que el Taj Mahal és propietat de la nació sencera.
[modifica] Disseny
[modifica] Elements formals
Els elements formals i decoratius són empleats repetida i consistentment a tot el complex, unificant el vocabulari estètic. Les principals característiques del mausoleu es reflecteixen en la resta de les construccions:
[modifica] Influències
El Taj Mahal incorpora i amplia les tradicions edilícies de l'Islam, Pèrsia, Índia i de l'Imperi Mogol.
El disseny general s'inspira en una sèrie d'edificis timurins i mongols, entre els quals es troben el Gur-i Amir (tomba de Tamerlà), la tomba de Itmad-Ud-Daulah i la Jama Masjid, a Delhi. Sota el mecenatge de Sha Jahan, l'arquitectura mogol va arribar nous nivells de refinament. Abans del Taj Mahal era habitual edificar amb pedra arenosa vermella, però l'emperador va promoure l'ús de marbre blanc amb incrustacions de pedres semiprecioses.
[modifica] Simetria
El conjunt del Taj Mahal, amb el seu eix principal perpendicular a la ribera del Yamuna (10), està constituït pels següents elements arquitectònics: (Vegeu ubicació a l'esquema de planta)
Al centre, els amplis jardins dividits a quadres s'organitzen mitjançant la creu formada pels canals.
La superfície de l'aigua reflecteix els edificis, produint un efecte addicional de simetria.
[modifica] Els jardins
El complex se situa envoltat d'un gran chahar bagh que mesura 320 x 300 metres i inclou picapedrers de flors, senderes elevades, avingudes d'arbres, fonts, cursos d'aigua i piletes que reflecteixen la imatge dels edificis a l'aigua.
Cada secció del jardí està dividida per senders en 16 canteres de flors, amb un estany central de marbre a mig camí entre l'entrada i el mausoleu, que torna la imatge reflectida de l'edifici.
El chahar bagh va ser introduït a l'Índia per Babur, el primer emperador mogol, segons un disseny inspirat en la tradició persa amb la finalitat de representar als jardins del paradís. En els textos místics de l'Islam en el període mogol es descriu al paradís com un jardí ideal, ple d'abundància. L'aigua juga un rol clau en aquestes descripcions, ja que assenyala quatre rius que sorgeixen d'una font central, constituïda per muntanyes, que separen a l'edèn en quatre parts segons els punts cardinals (nord, sud, est i oest).
La majoria d'aquests jardins mogols són de forma rectangular, amb un pavelló central. El Taj Mahal és inusual en aquest sentit, ja que situa a l'edifici principal, el mausoleu, en un dels extrems. Tanmateix, el recent descobriment de l'existència del "Mahtab bagh" (Jardí de la lluna) a la ribera oposada del riu Yamuna permet una interpretació diferent, incorporant la llera al disseny global de manera que es convertís en un dels rius del paradís.
El traçat dels jardins i les seves característiques arquitectòniques principals, com les fonts, les senderes de marbre i de maó, els picapedrers lineals del mateix material —similars al jardí de Shalimar— suggereixen que poden haver estat dissenyats pel mateix enginyer, Ali Mardan.
Les descripcions més antigues del jardí esmenten la seva profusa vegetació, amb abundància de rosers, narcisos i arbres fruiters. Amb la declinació de l'imperi mogol també decreix el manteniment, i quan els britànics assumeixen el control del Taj Mahal, introduïxen modificacions paisatgístiques per reflectir millor l'estil dels jardins de Londres.
Els visitants poden encara sorprendre's veient als jardiners tallar la gespa mitjançant una segadora tirada per bous.
[modifica] Edificis secundaris
El complex està limitat per tres costats per un mur de castell de pedra vermella. El límit del quart costat el forma el mateix riu Yamuna. Extramurs hi ha diversos mausoleus secundaris, incloent els de les altres vídues de Xa Jahan i el del servent favorit de Mumtaz. Aquests edificis, construïts principalment amb pedra sorrenca, són típics de les tombes mogols de l'època.
Del costat interior, els murs es completen amb una columnata amb arcs, característica comuna dels temples hindús incorporada després a les mesquites mogols. A distàncies fixes s'inclouen chattris i altres petites construccions que poden haver estat utilitzades com a miradors, incloent la que actualment es coneix com la "Casa de música", utilitzada com a museu.
L'entrada principal, la "darwaza", és un edifici monumental construït en sorra vermella. L'estil recorda l'arquitectura mogol dels primers emperadors. Les seves voltes repeteixen les formes del mausoleu i incorporen la mateixa cal·ligrafia decorativa. S'utilitzen decoracions florals en baix relleus i incrustacions. Els murs presenten elaborats dissenys geomètrics, similars als que hi ha en altres edificis del complex. Originalment l'entrada es tancava amb dues grans portes de plata, que van ser desmuntades i foses pels jats al 1764.
A l'extrem del complex s'aixequen dos grans edificis als costats del mausoleu, paral·lels als murs est i oest.
Ambdós són fidels reflexos entre un i l'altre. L'edifici occidental és una mesquita i el seu oposat és el jawab, el sentit original de la qual era balancejar la composició arquitectònica i es creu que va ser usat com a hostal o casa de convidats. Les diferències consisteixen en què el jawab no té minaret i els seus pisos presenten dissenys geomètrics, mentre que els de la mesquita estan decorats amb un disseny en marbre negre que marca la posició de les catifes per que puguin resar 569 fidels.
El disseny bàsic de la mesquita és similar a altres construïdes per Xa Jahan, especialment la seva Jama Masjid a Delhi, que consisteix en una gran sala rematada per tres cúpules. Les mesquites mogols d'aquesta època divideixen el santuari en tres àrees: un sector principal i dues ales laterals.
[modifica] El mausoleu
El focus visual del Taj Mahal, encara que no es localitzi en el centre del conjunt, és el mausoleu de marbre blanc. Com la majoria de les tombes mogols els elements bàsics són d'origen persa; un edifici simètric amb un iwan i coronat per una gran cúpula.
La tomba descansa sobre un pedestal quadrat. L'edifici consisteix en una gran superfície dividida en multitud de sales, de les quals la central alberga el cenotafi de Sha Jahan i Muntaz. Actualment les tombes reals es troben en un nivell inferior.
El basament és essencialment una galleda amb vèrtex aixaflanats, de 55 metres de costat. Sobre cada costat, una gran "pishtaq" o arqueria envolta al iwan, amb un nivell superior similar de balconades sota arcs. Aquests arcs principals s'eleven fins al sostre del basament, generant una façana integrada.
A cada costat de l'arquejada principal, hi ha arquejades menors a dalt i a baix. Aquest motiu es repeteix en les otxaves. El disseny és completament uniforme i consistent en els quatre costats del basament. A cada cantó del pedestal base, un minaret complementa i realça el conjunt.
La cúpula de marbre blanc sobre el mausoleu és a primera vista el més espectacular del conjunt. La seva altura és gairebé igual al basament, al voltant de 35 metres, dimensió que s'accentua per estar recolzada en un tambor circular de 7 metres d'alt.
La cúpula és del tipus "ceba" , nom que s'origina en la descripció de la seva forma. Els àrabs anomenen a aquesta tipologia de cúpula "amrud", és a dir, amb forma de poma.
El terç superior de la cúpula està decorat amb un anell de flors de lotus en relleu, i en la rematada una agulla o "finial" orada combina tradicions islàmiques i hindús.
Aquesta agulla acaba en una lluna creixent, motiu típic islàmic, amb els seus extrems apuntant al cel. Pel seu emplaçament sobre l'agulla, el topall d'aquesta i els extrems de la lluna combinats formen una figura de trident, reminiscència del símbol tradicional hindú per la deïtat Xiva.
El tronc del finial conté a més una sèrie de formes bulboses. La figura central mostra una forta semblança amb el "kalash" o "kumbh", el vaixell sagrat de la tradició hindú.
La forma de la cúpula s'emfatitza també pels quatre chattris en cada cantó. Les cúpules d'aquests quioscos repliquen la forma de la central. Les seves bases columnades s'obren a través del sostre del mausoleu i proveeixen llum natural a l'interior. Els chattris també estan rematats per finials.
En els murs laterals, les estilitzades guldastes o espires decorades ajuden a augmentar la sensació d'altura de l'edifici.
El motiu del lotus es repeteix en chattris i guldastes.
A cada cantó del pedestal s'eleva un minaret: quatre grans torres de més de 40 metres d'alt que novament mostren l'afició del Taj pel disseny simètric i repetitiu.
Les torres estan dissenyades com a minarets funcionals, element tradicional de les mesquites des d'on l'almuedà flama als fidels islàmics a l'oració. Cada minaret està dividit en tres parts iguals per dues balconades que ho envolten com anells. En el topall de la torre, una terrassa coberta per un chattri repeteix el disseny del mausoleu.
Aquests chattris tenen tots els mateixos tocs de terminació: el disseny de flor de lotus i el finial daurat sobre la cúpula. Cada minaret va ser construït lleugerament inclinat cap a fora del conjunt. D'aquesta manera, en cas d'ensulsiada —alguna cosa no tan improbable en aquest temps per construccions de semblant altura— el material cauria lluny del mausoleu.
[modifica] Decoració
[modifica] Exterior
Pràcticament tota la superfície del complex ha estat ornamentada, i es troba entre les més belles decoracions exteriors de l'arquitectura mogol de qualsevol època. També en aquest aspecte, els motius es repeteixen en tots els edificis i elements. En proporció a la grandària de la superfície per decorar, la decoració es torna més o menys refinada i detallista. Els elements decoratius pertanyen bàsicament a tres categories, recordant que la religió islàmica prohibeix la representació de la figura humana:
Aquestes decoracions es van executar amb tres tècniques diferents:
[modifica] Cal·ligrafia
Els passatges de l'Alcorà són utilitzats en tot el complex com elements decoratius. Els textos creats pel cal·lígraf persa de la cort mogol Amanat Khan són molt flòrids i gairebé il·legibles. La signatura del cal·lígraf apareix en diversos panells.
Les lletres estan incrustades en quars opaques sobre els panells de marbre blanc. Alguns dels treballs són extremadament detallats i delicats, especialment els quals es troben en el marbre dels cenotafis de la tomba. Els panells superiors estan escrits amb cal·ligrafia proporcionada per compensar la distorsió visual en mirar-los des de baix.
Estudis recents suggereixen que Amanat Khan va ser també qui va seleccionar els passatges de l'Alcorà. Els textos refereixen en general a temes de justícia, d'infern pels incrèduls i de promesa de paradís pels fidels. Entre els principals passatges, s'inclouen les següents azores: 91 (el sol) , 112 (puresa de fe) , 89 (descans diari) , 93 (llum del matí), 95 (les figueres), 94 (l'obertura), 36 (Ya Sin) , 81 (l'enfosquiment), 82 (l'esquerda), 84 (l'estrip), 98 (l'evidència), 67 (el domini) , 48 (la victòria), 77 (els enviats) i 39 (els grups).
[modifica] Decoració geomètrica abstracta
Les formes d'art abstracte són utilitzades especialment en el pedestal del mausoleu, en els minarets, en la mesquita i la jawab, i també en les superfícies menors de la tomba. Les cúpules i voltes dels edificis de pedra estan treballades amb traceria per crear elaborades formes geomètriques.
En les zones de transició l'espai entre elements veïns s'omple amb traceria formant patrons en V. En els edificis de calcària vermella s'usa traceria blanca, i sobre el marbre blanc s'utilitza com a contrast traceria fosca o negra.
Els pisos i senderes usen mosaics de colors i formes diferents combinats en patrons geomètrics complexos.
La tècnica d'incrustació sobre les plaques de marbre presenta una perfecció que les juntes entre les pedres i gemmes incrustades tot just es distingeixen amb una lent d'augment. Una flor, de tot just set centímetres quadrats, té 60 incrustacions o taracejades diferents, que oferixen al tacte una superfície llisa.
[modifica] Motius vegetals
Les parets baixes de la tomba mostren sòcols de marbre amb baix relleus de flors i vinyes, que han estat polits per ressaltar l'exquisit treball.
Els sòcols i laterals d'arcs han estat decorats amb incrustacions de pedres semiprecioses formant dibuixos molt estilitzats de flors, fruits i vinyes. Les pedres incrustades són marbre groc, jade i quars de colors, alineat i polit amb la superfície dels murs.
[modifica] Interior
La sala central del Taj Mahal presenta una decoració que va més enllà de les tècniques tradicionals, i emparenta amb formes més elevades de l'art manual, com la orfebreria i la joieria.
Aquí el material usat per les incrustacions no és ara marbre o jade, sinó gemmes precioses i semiprecioses. Cada element decoratiu de l'exterior ha estat redefinit mitjançant joies.
La sala principal conté a més els cenotafis de Mumtaz i Sha Jahan, obres mestres d'artesania virtualment sense precedents en l'època.
La forma de la sala és octogonal i encara que el disseny permet ingressar per qualsevol dels costats, només la porta sud, en direcció als jardins és usada habitualment. Les parets interiors tenen aproximadament 25 metres d'altura, sobre les quals es va construir una falsa cúpula interior decorada amb motius solars.
Vuit arcs apuntats defineixen l'espai a nivell del sòl. Igual que en l'exterior, a cada mig arc se li superposa un segon a mitjan altura en la paret. Els quatre arcs centrals superiors formen balconades amb miradors a l'exterior. Cada finestra d'aquestes balconades duu una intricada pantalla de marbre calat, o jali.
A més de la llum provinent de les balconades, la il·luminació es complementa amb la qual ingressa pels chattris en cada cantó de la cúpula exterior.
Cadascun dels murs de la sala ha estat bellament decorat amb sòcols en baix relleu, intricades incrustacions de pedreria i refinats panells de cal·ligrafia, reflectint fins i tot a nivell de miniatura els detalls exposats en l'exterior del complex.
La tradició musulmana prohibeix la decoració elaborada de les tombes, pel que els cossos de Mumtaz i Sha Jahan descansen en una càmera relativament simple sota la sala principal del Taj Mahal. Estan sepultats segons un eix nord-sud, amb els rostres inclinats cap a la dreta, en direcció a La Meca.
Tot el Taj Mahal s'ha generat al voltant dels cenotafis, que dupliquen en forma exacta la posició de les dues tombes, i són còpia idèntica de les pedres del sepulcre inferior.
El cenotafi de Mumtaz està emplaçat en el centre exacte de la sala principal. Sobre una base rectangular de marbre d'aproximadament 1,50 x 2,50 metres hi ha una petita urna també de marbre. Tant la base com la urna estan incrustades en un fi treball de gemmes.
Les inscripcions cal·ligràfiques sobre la urna identifiquen i oren per Mumtaz. A la tapa de la urna sobresurt una pastilla rectangular que assembla una tauleta o placa per escriure.
El cenotafi de Sha Jahan està al costat del de Mumtaz —cap a l'Oest—, formant l'única disposició asimètrica de tot el complex. És major que el de la seva esposa, però conté els mateixos elements; una gran urna amb base alta, també decorada amb meravellosa precisió mitjançant incrustacions i cal·ligrafia identificatòria. Sobre la tapa de la urna hi ha una escultura d'una petita caixa de plomes d'escriure.
[modifica] Procés de construcció
La construcció del Taj Mahal es va iniciar amb els fonaments del mausoleu. Es va excavar i va emplenar amb enderrocs una superfície d'aproximadament 12.000 metres quadrats per reduir les filtracions del riu. Tota l'àrea va ser aixecada a una altura de gairebé 15 metres sobre el nivell de la ribera. El Taj Mahal té una altura aproximada de 60 metres, i la cúpula principal amida 20 metres de diàmetre i 25 d'altura.
A la zona del mausoleu es van cavar pous fins a trobar la napa d'aigua, i els hi va omplir amb pedra i enderrocs formant les bases dels fonaments. Es va deixar un pou obert en les proximitats per controlar el canvi del nivell freàtic.
En lloc d'utilitzar bastides de bambú com era comú en l'època, els obrers van construir colossals bastides de maó per fora i per dintre dels murs del mausoleu. Aquestes bastides eren tan enormes, que molts estimen en anys el temps que va demandar desmantellar-los. D'acord amb la llegenda, Sha Jahan va decretar que qualsevol podia dur-se maons de les bastides, i en conseqüència van ser desmantellats de nit pels camperols.
Per traslladar el marbre i altres materials des d'Agra fins a l'obra, es va construir una rampa de terra de 15 quilòmetres de longitud. D'acord amb els registres de l'època, per al transport dels grans blocs es van utilitzar carretes especialment construïdes, llençades per equips de vint o trenta bous.
Per posar els blocs en posició es va requerir un elaborat sistema de corrioles muntades sobre pals i bigues de fusta. L'energia era proveïda per juntes de bous i mules.
El procés constructiu va ser:
El pedestal i el mausoleu van consumir dotze anys de construcció. Les restants parts del complex van prendre deu anys més.
Com el conjunt va ser construït en etapes, els historiadors de l'època informen diferents dates de terminació, a causa possiblement de les opinions divergents sobre la definició de la paraula "terminació". Per exemple, el mausoleu en si va ser completat al 1643, però el treball va continuar en la resta del complex.
[modifica] Infraestructura hídrica
L'aigua per al Taj Mahal va ser proveïda mitjançant una complexa infraestructura que incloïa sèries de "purs" moguts a força de bous, que duien l'aigua a grans cisternes, des d'on mitjançant mecanismes similars la hi elevava a un gran tanc de distribució situat per sobre de la planta baixa del mausoleu.
Des d'aquest tanc de distribució, l'aigua passava per tres tancs subsidiaris, des dels quals es conduïa a tot el complex. A una profunditat de 1,50 metres, alineat amb la sendera principal, corre un conducte de fang cuit que omple les piletes principals dels jardins. Altres canelles de coure alimenten a les fonts en el canal nord-sud, i es van excavar canals secundaris per regar la resta del jardí.
Les fonts no es van connectar en forma directa als tubs d'alimentació, sinó a un tanc intermediari de coure sota cada sortida, amb la finalitat d'igualar la pressió en totes.
Els purs no es conserven, però sí la resta de les instal·lacions.
[modifica] Elenc d'artesans
El Taj Mahal no va ser dissenyat per una sola persona, sinó que va demandar el talent de diverses persones. Els noms dels constructors de diferents especialitats que van participar en l'obra ens han arribat a través de diverses fonts.
Dos deixebles del gran arquitecte otomà Koca Mimar Sinan Agha, Ustad Isa i Isa Muhammad Effendi, van tenir un rol clau en el disseny del complex. Alguns textos en llengua persa mencionen a Puru de Benarus com a arquitecte supervisor
La cúpula principal va ser dissenyada per Ismail Khan de l'Imperi Otomà, considerat el primer arquitecte i constructor de cúpules d'aquella època.
Qazim Khan, un natiu de Lahore, va moldejar el finial d'or sòlid que corona la cúpula principal del mausoleu.
Chiranjilal, un artesà de Nova Delhi, fou l'escultor principal i responsable dels mosaics.
Amanat Khan de Shiraz, Iran (l'antiga Persia), va ser el responsable de la cal·ligrafia.
Muhammad Hanif va ser el capataç de la mamposteria.
Mir Abdul Karim i Mukkarimat Khan de Shiraz, Iran, van supervisar les finances i van gerenciar la producció diària.
L'equip d'artistes va incloure escultors de Bujara, cal·lígrafs de Síria i Pèrsia, mestres en incrustació del sud de l'Índia, talladors de pedra de Baluchistan, un especialista a construir torretes, un altre que gravava flors sobre els marbres, completant un total de 37 artesans principals. Aquest equip directriu va estar acompanyat per una força laboral de més de 20.000 obrers reclutats per tot el nord de l'Índia.
Els cronistes europeus, especialment durant el primer període del Raj britànic, suggerien que alguns dels treballs del Taj Mahal havien estat obra d'artesans europeus. La majoria d'aquestes suposicions eren purament especulatives, però una referència del 1640, segons la carta d'un frare espanyol que va visitar Agra, esmenta que Geronimo Veroneo, un aventurer italià en la cort de Sha Jahan, va ser el responsable principal del disseny. No hi ha proves científiques demostrables per confirmar aquesta asseveració, ni tampoc hi ha citat cap Veroneo en els documents relatius a l'obra que encara es conserven. I.B. Havell, el principal investigador britànic d'art indi en l'últim Raj va descartar aquesta teoria per no trobar-ne cap prova i per resultar inconsistent amb els mètodes emprats pels dissenyadors.
[modifica] Materials
El principal material empleat per la construcció és un marbre blanc portat en carretes tirades per bous, búfals, elefants i camells des de les pedreres de Makrana, al Rajastan, situades a més de 300km de distància.
El segon material més utilitzat és la pedra sorrenca vermella, emprat per la construcció de la majoria dels palaus i forts musulmans anteriors a Sha Jahan. Aquest material es va utilitzar en combinació amb el marbre negre en les muralles, l'accés principal, la mesquita i el jawab.
A més, el Taj Mahal inclou materials portats de tota Àsia. Es van emprar més de 1.000 elefants per transportar materials de construcció des dels confinis del continent. El jaspi es va portar del Panjab, i el cristall i el jade des de Xina.
Des del Tibet es van portar turqueses i des de l'Afganistan el lapislàtzuli, mentre que els safirs provenien de Ceilan i la carnèlia d'Aràbia. En total es van utilitzar 28 tipus de gemmes i pedres semiprecioses per fer les incrustacions en el marbre.
[modifica] Cost
El cost total que va suposar la construcció del Taj Mahal s'estima en cinquanta milions de rupies. En aquells temps, un gram d'or valia aproximadament 1,40 rupies, de manera que segons la valoració actual, la suma podria significar més de cinc-cents milions de dòlars nord-americans. S'ha de tenir en compte, no obstant això, que qualsevol comparança basada en el valor de l'or entre diferents èpoques resulta sovint molt inexacta.
[modifica] Llegendes i hipòtesis
[modifica] Origen del nom
La paraula "Taj" prové del persa, llenguatge de la cort mogol, i significa "Corona", mentre que "Mahal" és una variant curta de Mumtaz Mahal, el nom formal en la cort d'Arjumand Banu Begum, el significat de la qual és "Primera dama del palau". Taj Mahal, llavors, refereix a "la corona de Mahal", l'estimada esposa de Sha Jahan. Al 1663 el viatger francès François Bernier va esmentar l'edifici com a "Tage Mehale", coincidint pràcticament amb la fonètica hindi del nom i que en català seria "Tatx Maal".
[modifica] El Taj Negre
Una vella tradició popular sosté que es va preveure construir un mausoleu idèntic en la ribera oposada del riu Yamuna, reemplaçant el marbre blanc per negre. La llegenda suggereix que Sha Jahan va ser destronat pel seu fill Aurangzeb abans que la versió negra pogués ser edificada, i que les restes de marbre negre que poden trobar-se creuant el riu són les bases inconcluses del segon mausoleu.
Estudis recents desmenteixen parcialment aquesta hipòtesi i llancen nova llum sobre el disseny del Taj Mahal. Totes les altres grans tombes mogoles se situaven en jardins formant una creu, amb el mausoleu en el centre. El Taj Mahal, per contra, s'ha disposat en forma d'una gran "T" amb el mausoleu en un extrem. El rastre de les ruïnes en la ribera oposada del riu estén no obstant això el disseny fins a formar un esquema de creu, on el riu es convertiria en canal central d'un gran chahar bagh. El color negre sembla producte de l'acció del temps sobre els marbres blancs originalment abandonats allí. Els arqueòlegs han denominat a aquest segon i mai construït Taj, com el "Mahtab Bagh", o "Jardí de la llum de lluna".
[modifica] La tomba asimètrica de Sha Jahan
Aurangzeb va situar la tomba i el cenotafi de Sha Jahan en el Taj Mahal, en lloc de construir-li un mausoleu propi com era característic per al rang d'emperador. Aquesta ruptura de la simetria és atribuïda per una llegenda complementària del Taj Negre a malícia o indiferència d'Aurangzeb. No obstant això, els avis d'aquest últim havien estat ja sepultats en un mausoleu amb similar configuració asimètrica.
El fill de Sha Jahan era un home piadós, i l'Islam evita tot tipus d'ostentació, especialment en l'aspecte funerari, i, en conseqüència, en lloc d'utilitzar un taüt, era normal usar simplement un sudari per sepultar als morts.
Els llibres islàmics descriuen la sepultura en taüts com "una despesa inútil, que pot ser millor utilitzat a alimentar el famolenc o ajudar el necessitat". Segons la visió d'Aurangzeb, construir un mausoleu nou per Sha Jahan hagués estat un balafiament. Per tant va sepultar al seu pare al costat de Mumtaz Mahal sense més complicacions.
[modifica] Mutilació dels obrers
Moltes històries descriuen, sovint amb detalls horripilants, la mort, desmembrament i mutilació que Sha Jahan hauria infligit a diversos artesans relacionats amb la construcció del mausoleu. Potser la història més repetida és la que com l'emperador va tenir a la seva disposició als millors arquitectes i decoradors, després de completar el seu treball els feia encegar i tallar les mans perquè no poguessin tornar a construir un monument que entelés la primacia del Taj Mahal. Cap referència respectable permet assegurar aquesta hipòtesi, de la qual alguns creuen, per altra banda, que era una pràctica bastant comuna en relació a alguns grans monuments de l'Antiguitat.
[modifica] Elements robats
Abunden les llegendes en relació a molts elements robats pertanyents al Taj Mahal. Alguns han estat deteriorats pel temps, però molts dels supòsits faltants són només llegendes.
Entre les falses pèrdues més difoses, es destaquen:
No obstant això, altres elements sí es van perdre amb els segles, entre ells:
[modifica] Pla britànic per demolir el Taj Mahal
Una historia freqüentment repetida narra que el Lord William Bentinck, governador de l'Índia a la dècada de 1830, va pensar a demolir el Taj Mahal i vendre el marbre. En algunes versions del mite, la quadrilla de demolició estava llesta per començar el seu treball, però no va començar la demolició perquè Bentinck va ser incapaç de fer viable el projecte des del punt de vista financer. No hi ha proves de l'època sobre aquest pla, que pot haver estat difós a finals del segle XIX quan Bentinck era criticat pel seu insistent utilitarisme i Lord Curzon emfatitzava la negligència en el manteniment que havien incorregut els anteriors responsables del monument, presentant-se a si mateix com un salvador del patrimoni indi.
D'acord amb John Rosselli, biògraf de Bentinck, la història es va inventar a partir d'altres fets certs, de molt diferent caire: la venda de marbre de descartament provinent del fort d'Agra i la d'un famós però obsolet canó, en ambdós casos amb fins benèfics.
[modifica] El temple de Xiva
El president de l'institut revisionista indi, P.N. Oak, ha asseverat repetidament que el Taj Mahal va ser en realitat un temple hindú dedicat al déu Xiva, usurpat i remodelat per Sha Jahan. Segons ell, el nom original del temple era "Tejo Mahalaya", que després va passar a "Taj Mahal" mitjançant corrupció fonètica.
Oak assegura també que les tombes d'Humayun, Akbar i Itimiad-u-Dallah, igual que la ciutat del Vaticà a Roma, la Kaaba a La Meca, Stonehenge, i "tots els edificis històrics" a l'Índia, van ser temples o palaus hindis.
Després va asseverar que el Taj "no era" un temple de Xiva, sinó que podria haver estat el palau d'un rei del Rajput. En qualsevol cas mantenia la seva acusació sobre que el monument era d'origen hindú, robat per Sha Jahan i adequat com a tomba. Oak així mateix assegurava que Mumtaz no estava sepultada allí.
Oak va assegurar també que els nombrosos testimoniatges de l'època relatius a la construcció del Taj Mahal, incloent els voluminosos registres financers de Sha Jahan i de les seves directives sobre l'obra eren fraus elaborats per ocultar l'origen hindú.
Aquestes provocatives acusacions van fer que Oak fos conegut pel públic a través dels mitjans massius de comunicació.
Va arribar a entaular demandes judicials per assolir l'obertura dels cenotafis i la demolició de part de la maçoneria del basament, ja que en aquestes "falses tombes" i en "sales segellades" s'havien ocultat diversos elements corresponents al Shivalingam o altre monument.
Les acusacions de Oak no són acceptades pels especialistes, però aquests mites han estat igualment utilitzats per diversos activistes del nacionalisme hindú.
Durant l'any 2000 la Suprema Cort de Justícia va rebutjar les peticions d'Oak relatives a declarar l'origen hindú del Taj Mahal, i el va condemnar al pagament dels costos judicials.
D'acord amb Oak, el rebuig del govern indi a la seva petició és part d'una conspiració contra el hinduisme.
Cinc anys després, la Suprema Cort d'Allahabad va rebutjar una petició similar, en aquest cas interposada per Amar Nath Misrah, un predicador i treballador social que assegurava que el Taj Mahal va ser construït pel rei hindú Parmar Dev al 1196.
[modifica] Visions del Taj Mahal
Al llarg dels segles, el Taj Mahal ha inspirat la prosa de viatgers, escriptors, i altres personalitats de tot el món, posant en relleu la forta càrrega emocional que produeix el monument:

Summary:
(i)�27°�10′�30″�N, 78°�02′�32″�E / 27.175, 78.04222
El Taj Mahal (en hindi: त ज महल, en urdú: تاج محل) és un gran mausoleu ubicat a la ciutat d'Agra a l'Índia, a la vora del riu Yamuna. El va fer construir l'emperador mogol Xa Jahan en honor a la seva difunta esposa, l'emperadriu Arjumand Banu Begum, més coneguda com Mumtaz Mahal (l'escollida del palau), la qual va morir en donar a llum el seu 14è fill.
És considerat el més bell exemple d'arquitectura mogola, que sol combinar elements d'estil islàmic, persa, indi i turc. Se n'ha destacat especialment el caràcter romàntic de l'edifici.
Va ser erigit entre el 1631 i el 1654 i es calcula que van caldre uns 20.000 homes per construir-lo. Tot i que la part més coneguda del Taj Mahal és el mausoleu cobert per una cúpula de marbre blanc, de fet es tracta d'un conjunt d'edificis integrats.
El 7 de juliol del 2007, el Taj Mahal va ser reconegut com una de les Set noves meravelles del món, una iniciativa privada sense el recolzament de la UNESCO.


[modifica] Evolució
El llop marsupial modern aparegué per primer cop fa quatre milions d'anys. Les espècies de la família Thylacinidae daten del començament del Miocè; des de principis dels anys noranta, s'han excavat almenys set espècies fòssils a Riversleigh, part de Lawn Hill National Park al nord-oest de Queensland. Nimbacinus dicksoni és la més antiga de les set espècies fòssils descrites i data des de vint-i-tres milions d'anys enrere. Aquest tilacínid era molt més petit que els seus parents moderns. L'espècie més gran, Thylacinus potens, que atenyé la mida d'un llop, fou l'única que sobrevisqué fins el Miocè superior. A finals del Plistocè i principis de l'Holocè, el llop marsupial modern estava estès (sense arribar a ser nombrós) per Austràlia i Nova Guinea.
Un exemple d'evolució convergent, el llop marsupial presentava moltes semblances amb els cànids de l'hemisferi nord: dents afilades, mandíbules potents, talons alçats i la mateixa forma general. Com que el llop marsupial ocupava el mateix nínxol ecològic a Austràlia que els cànids a la resta del món, desenvolupà molts dels seus trets. Malgrat això, no té relació amb cap dels predadors de l'hemisferi nord — el seu parent més proper vivent és el diable de Tasmània (Sarcophilus harrisii).
[modifica] Descobriment i taxonomia
Els aborígens australians foren els primers en entrar en contacte amb els llops marsupials. S'han trobat nombrosos exemples de gravats i art aborigen que daten almenys del 1000 aC. Es poden veure petroglifs del llop marsupial al Dampier Rock Art Precinct de la península de Burrup a Austràlia Occidental. Quan hi arribaren els primers exploradors, l'animal ja era rar a Tasmània. Els europeus podrien haver-lo trobat ja el 1642 quan Abel Tasman hi arribà per primer cop. La seva expedició informà de les petjades de "bèsties salvatges amb urpes com les d'un tigre." Marc-Joseph Marion du Fresne, havent-hi arrivat el 1772 amb el Mascarin, informà d'un "gat tigre". No es pot identificar amb certesa el llop marsupial com l'animal observat, car el gat marsupial de cua tacada (Dasyurus maculatus) té una aparença similar. La primera observació indiscutible fou d'exploradors francesos el dia 13 de maig del 1792, com ho explica el naturalista francès Jacques Labillardière, al seu diari de l'expedició encapçalada per Antoine Bruny d'Entrecasteaux. Tanmateix, no fou fins el 1805 que William Paterson, Tinent Governador de Tasmània, envià una descripció detallada per ser publicada a la Sydney Gazette i el New South Wales Advertiser.
La primera descripció científica detallada fou feta pel Supervisor-General Suplent de Tasmània George Harris el 1808, cinc anys després de la primera colonització de l'illa. Harris classificà originalment el llop marsupial dins el gènere Didelphis, que Carl von Linné havia creat pels opòssums americans, descrivent-lo com a Didelphis cynocephala. El descobriment que els marsupials australians eren fonamentalment diferents dels gèneres de mamífers coneguts menà a l'implementació del mètode de classificació actual, i el 1796 Geoffroy Saint-Hilaire creà el gènere Dasyurus, on classificà el llop marsupial el 1810. Per resoldre la mescla de nomenclatura grega i llatina, el nom de l'espècie fou canviat a cynocephalus. El 1824, fou reclassificat dins el seu propi gènere, Thylacinus, per Temminck. El seu nom comú prové directament del nom del gènere, originalment del grec θύλακος (thylakos, "butxaca".
[modifica] Morfologia
Les descripcions del llop marsupial varien, car les proves es limiten a cries conservades; el registre fòssil, restes de pell i d'esquelets; fotografies i filmacions en blanc i negre de l'animal en captivitat; i cròniques de treballs de camp.
El llop marsupial semblava un gran gos amb pèl curt i una cua rígida que s'estenia gradualment del cos de manera similar a la dels cangurs. Molts colons europeus en feren comparacions directes amb la hiena, a causa de la seva postura inusual i el seu comportament general. El seu pelatge groc-marró tenia entre tretze i vint-i-una ratlles negres distintives a l'esquena, el tors i la base de la cua, que li guanyaren el sobrenom de "tigre". Les ratlles estan més marcades en exemplars joves, i es descolorien a mesura que l'animal envellia. Una de les ratlles s'estenia per la part exterior de les cuixes del darrere. El seu pelatge era espès i suau, de fins a quinze mil·límetres de longitud; en els animals joves, la punta de la cua tenia una cresta. Les seves orelles arrodonides i erectes tenien una longitud d'aproximadament vuit centímetres i estaven cobertes de pèl curt. La coloració anava d'un groc marronós clar al marró fosc; el ventre era de color crema.
La mida dels adults variava entre 100 i 180�cm de longitud, incloent-hi una cua de 50-65�cm. L'exemplar més gran mesurat feia 290�cm del nas a la cua. Els adults tenien una alçada de 60�cm a l'espatlla i pesaven entre vint i trenta quilograms. Hi havia un lleuger dimorfisme sexual i, en general, els mascles eren més grans que les femelles.
La femella tenia una butxaca amb quatre mamelles, però a diferència de molts altres marsupials, la butxaca s'obria cap al darrere del cos. Els mascles tenien una butxaca escrotal, única entre els marsupials australians, dins de la qual podien ficar el seu sac escrotal.
El llop marsupial podia obrir la seva mandíbula fins un punt inusual (120�°). Aquesta capacitat es pot veure, en part, a la breu filmació d'un llop marsupial en captivitat que David Fleay féu en blanc i negre el 1933. Les mandíbules eren musculars i potents i comptaven amb quaranta-sis dents.
Es poden distingir les petjades dels llops marsupials de les d'altres animals, nadius o introduïts; a diferència de les guineus, gats, gossos, uombats o diables de Tasmània, el llop marsupial tenia un coixinet posterior molt gran i quatre coixinets anteriors molt evidents, situats gairebé en línia recta. Les potes posteriors eren similars a les anteriors però tenien quatre dits en lloc de cinc. Les seves urpes no eren retràctils.
Les primeres investigacions científiques suggeriren que posseïa un agut sentit de l'olfacte que li permetia rastrejar preses, però anàlisis de la seva estructura cerebral revelaren que els seus bulbs olfactoris no estaven ben desenvolupats. És probable que confiés en la vista i l'oïda per caçar. Alguns observadors en descrigueren una olor forta i característica, mentre que altres descrigueren una lleugera i neta olor animal, i altres cap olor. És possible que el llop marsupial, com el seu parent, el diable de Tasmània, deixés anar alguna olor quan se'l posava nerviós.
Se'n destacà una anadura rígida i un xic maldestra, que el feia incapaç de córrer veloçment. També podia fer un bot bípede, semblant als cangurs, fet que es va poder observar algunes vegades en els exemplars en captivitat. Guiler especula que aquesta era una forma de locomoció accelerada que l'animal usava en situacions d'alarma. També era capaç de mantenir l'equilibri i romandre dret durant períodes breus.
Tot i que no existeixen grabacions de les vocalitzacions del llop marsupial, els observadors que l'estudiaren en llibertat i en captivitat indicaren que solia grunyir i xiular quan estava nerviós, i sovint ho completava amb un badall d'amenaça. Quan caçava, emetia una sèrie de lladrucs guturals semblants a una tos, repetint-los ràpidament, probablement per comunicar-se amb altres membres del grup. També tenia un so llarg i llastimós, utilitzat probablement per identificar-se des de lluny; i un so baix i com d'olorar, utilitzat per comunicar-se amb els membres de la família.
[modifica] Ecologia i comportament
No se sap gaire sobre el comportament i l'hàbitat del llop marsupial. Se n'ha fet observacions en captivitat, però només existeixen observacions limitades i anecdòtiques del comportament de l'animal en llibertat. La majoria d'observacions foren fetes durant el dia, mentre que el llop marsupial era un animal nocturn. Aquestes observacions, fetes al segle XX, podrien haver estat atípiques a causa del fet que l'espècie ja estava patint els problemes que aviat la portarien a l'extinció. Una part del seu comportament ha estat extrapolat a partir del del seu parent més proper, el diable de Tasmània.
És probable que el llop marsupial preferís els secs boscs d'eucaliptus, zones humides i prats del continent australià. Petroglifs dels aborígens australians indiquen que el llop marsupial estava estès per Austràlia continental i Nova Guinea. Es trobà una prova de l'existència de l'animal a l'Austràlia continental quan el 1990 es descobrí un cadàver dissecat en una cova de la plana de Nullarbor, a Austràlia Occidental. La datació de carboni revelà que tenia una 3.300 anys.
A Tasmània, preferia els boscs de les zones centrals i els brucs costaners, que finalment es convertiren en l'objectiu principal dels colons britànics que buscaven terreny de pastura pels seus ramats. L'animal tenia un radi d'acció des de la seva llar d'entre quaranta i vuitanta quilòmetres. Sembla que romania dins el seu radi d'acció sense ser territorial: en algunes ocasions s'havia observat en un mateix territori grans grups d'animals, massa grans per ser una única família.
Era un caçador nocturn i crepuscular, i durant el dia romania en coves petites o troncs d'arbres buits, en un niu de branquetes, escorça o falgueres. Solia retirar-se als turons i els boscs per refugiar-se durant el dia i caçava als brucs durant la nit. Els primers observadors veieren que l'animal era tímid, amb respecte envers la presència d'humans i que solia evitar el contacte, tot i que a vegades semblava mostrar més interès.
Hi ha proves que l'època de cria durava tot l'any (els registres de sacrificis indiquen que hi havia cries a la butxaca a totes les èpoques de l'any), tot i que el període de cria principal era a l'hivern i la primavera. Naixien fins a quatre cries per ventrada (normalment, dues o tres), i les cries romanien a la butxaca fins els tres mesos d'edat, i la mare les protegia fins que tenien almenys la meitat de la mida adulta. En nèixer, les cries eren calbes i cegues, però ja tenien els ulls oberts i el cos ple de pèl una vegada deixaven la butxaca. Deprés d'abandonar la butxaca, i fins que havien crescut prou per ajudar, els animals joves es quedaven al cau mentre la mare caçava. Els llops marsupials només criaren una vegada en captivitat, el 1899 al Zoo de Melbourne. S'estima la seva esperança de vida en estat salvatge en entre cinc i set anys, però alguns exemplars visqueren fins a nou anys en captivitat.
[modifica] Dieta
El llop marsupial era exclusivament carnívor. El seu estómac era muscular i podria distendre's per permetre a l'animal menjar grans quantitats de menjar d'una vegada. Probablement era una adaptació per compensar per períodes llargs en què la caça no tenia èxit i l'aliment era escàs. Anàlisis de l'estructura de l'esquelet i observacions de l'animal en captivitat indiquen que triava una presa i després la perseguia fins que estava exhausta. Alguns estudis conclouen que l'animal podria haver caçat en petits grups familiars; el grup principal feia fugir les preses en la direcció d'un llop marsupial preparat per emboscar-les. Els caçadors observaren que es tractava d'un predador que caçava per mitjà d'emboscades.
Les seves preses incloïen cangurs, ualabis, uombats, ocells i petits animals com cangurs rata o pòssums. Una presa preferida podria haver estat l'antigament comú emú de Tasmània. L'emú era una gran au no voladora que compartia l'hàbitat del llop marsupial i acabà extingint-se per una caça excessiva a voltants del 1850, possiblement coincidint amb el descens del nombre de llops marsupials. Tant els dingos com les guineus també han caçat l'emú al continent. Durant el segle XX, sovint es caracteritzà el llop marsupial com un animal que s'alimentava principalment de sang, però actualment es fan poques referències a aquest tret; sembla que la popularitat d'aquesta descripció s'originà a partir d'un únic informe indirecte. Els colons europeus creien que el llop marsupial matava les ovelles i l'aviram dels grangers. En captivitat, els llops marsupials eren alimentats amb una gran varietat d'aliments, incloent-hi conills i wallabies morts així com carn de bou, de xai, i de cavall, i de tant en tant aviram.
[modifica] Extinció
És probable que el llop marsupial s'extingís al continent australià fa aproximadament dos mil anys (potser més aviat a Nova Guinea). Es culpa de l'extinció a la competició dels humans aborígens i dels dingos. Tanmateix, hi ha dubtes sobre l'impacte dels dingos, car les dues espècies no haurien competit directament. El dingo és principalment un predador diürn, mentre que es creu que el llop marsupial caçava majoritàriament de nit. A més, el llop marsupial era més robust, cosa que li hauria donat un avantatge en combats entre espècies.
Pintures rupestres del Kakadu National Park mostren clarament que els llops marsupials eren caçats pels humans primitius, i es creu que els dingos i llops marsupials podrien haver competit per les mateixes preses. Els seus hàbitats s'encavalcaven clarament: s'han trobat restes sub-fòssils de llop marsupial en proximitat a restes de dingos. L'adopció del dingo com a company de cacera pels aborígens hauria incrementat la pressió sobre el llop marsupial.
Tot i que ja portaven molt de temps extints al continent australià quan arribaren els colons europeus, els llops marsupials sobrevisqueren fins els anys trenta a Tasmània. En temps de la primera colònia europea, la zona de població més densa dels llops marsupials era el nord de l'illa. Des dels primers dies de colonització europea, els llops marsupials eren una vista rara, però poc a poc se'ls començà a culpar de nombrosos atacs a ovelles; això portà a la implementació de recompenses en un intent de controlar-ne el nombre. Una companyia, la Van Diemen's Land Company, oferí recompenses per matar llops marsupials des del 1830, i entre el 1888 i el 1909 el govern de Tasmània pagà £1 per cap (10 xílings pels cadells). En total es pagaren 2.184 recompenses, però es creu que es mataren molts més llops marsupials dels que es reclamà. La seva extinció se sol atribuir a aquests esforços constants dels grangers i caçadors de recompenses. Tanmateix, és probable que múltiples factors contribuïssin al seu declivi i eventual extinció, incloent-hi la competència amb gossos salvatges (introduïts pels colons), l'erosió del seu hàbitat, l'extinció d'espècies que eren les seves preses, i una malaltia semblant al borm que afectava molts exemplars en captivitat en aquells temps.
Fos pel motiu que fos, l'animal ja era extremament rar en estat salvatge a finals dels anys vint. Hi hagué diversos intents de salvar l'espècie de l'extinció. Els registres del comité de gestió de Wilsons Promontory del 1908 recomanaven la reintroducció de llops marsupials en diferents indrets adients de Victòria. El 1928, el Comité de Consell de la Fauna Nadiua de Tasmània recomanà protegir tots els llops marsupials que quedaven, en zones com ara Arthur River i Pieman River, a l'oest de Tasmània.
L'últim llop marsupial salvatge conegut fou mort el 1930 per un granger anomenat Wilf Batty a Mawbanna, al nord-est de Tasmània. L'animal (suposadament un mascle) havia estat vist a prop dels galliners de Batty des de feia algunes setmanes.
[modifica] "Benjamin" i les recerques
L'últim llop marsupial en captivitat, conegut més endavant com a "Benjamin" (tot i que no se n'ha confirmat mai el sexe), fou capturat el 1933 i enviat al zoològic de Hobart, on visqué durant tres anys. Frank Darby, que afirmava haver estat un treballador al zoo, suggerí que "Benjamin" havia estat el nom afectiu donat a l'animal en un article de diari del maig del 1968. Tanmateix, no existeix cap document que indiqui que tenia un nom afectiu, i Alison Reid (la comissària de facto del zoo en aquells temps) i Michael Sharland (publicista del zoo) negaren que Frank Darby hagués treballat al zoo o que l'animal hagués estat anomenat "Benjamin". Darby també sembla l'origen de l'afirmació que l'últim llop marsupial era un mascle: les proves fotogràfiques suggereixen que era una femella. Aquest exemplar morí el 7 de setembre del 1936. Es creu que morí per negligència - tancat a fora del seu refugi, quedà exposat a un esdeveniment meteorològic rar a Tasmània: una calor sofocant durant el dia i temperatures glacials a la nit. Aquest llop marsupial apareix a l'última filmació coneguda d'un exemplar vivent: 62 segons de filmació en blanc i negre que el mostren movent-se amunt i avall pel seu recinte, presos el 1933 pel naturalista David Fleay. A Austràlia, cada 7 de setembre, des de l'any 1996, se celebra el National Threatened Species Day (Dia nacional de les espècies amenaçades) per tal de commemorar la mort de l'últim llop marsupial registrat oficialment.
Malgrat que hi havia hagut un moviment a favor de la protecció dels llops marsupials des del 1901, motivat en part per la creixent dificultat de trobar exemplars per les col·leccions d'altres països, dificultats polítiques impediren que qualsevol tipus de protecció fos promulgada abans del 1936. La protecció oficial de l'espècie pel govern de Tasmània fou introduïda el 10 de juliol del 1936, cinquanta-nou dies abans de la mort en captivitat de l'últim exemplar conegut.
Els resultats de recerques posteriors indicaren una forta possibilitat que l'espècie hagués sobreviscut a Tasmània fins els anys seixanta. Cerques conduïdes per Eric Guiler i David Fleay al nord-oest de Tasmània trobaren petjades i excrements que podrien haver pertanyut a l'animal, sentiren vocalitzacions que es corresponien amb la descripció de la dels llops marsupials, i reuniren relats anecdòtics de gent que afirmava haver vist l'animal. Malgrat la recerca, no es trobà proves conclusives sobre la seva existència en estat salvatge.
El llop marsupial tingué l'estatus d'espècie amenaçada fins el 1986. Els protocols internacionals exigeixen que qualsevol animal del qual no s'hagin trobat exemplars en cinquanta anys sigui considerat extint. Com que no s'han trobat proves definitives de l'existència del llop marsupial des de la mort de "Benjamin" el 1936, l'espècie compleix aquest criteri i fou declarada oficialment extinta per la IUCN. La Convention on International Trade in Endangered Species (CITES) és més cauta, i la considera "possiblement extinta".
[modifica] Observacions no confirmades
Tot i que està oficialment extint, molta gent creu que el llop marsupial encara existeix. De tant en tant es diu que ha sigut vist a Tasmània, altres parts d'Austràlia i fins i tot Papua Occidental, a prop de la frontera amb Papua Nova Guinea. L'Australian Rare Fauna Research Association ha enregistrat 3.800 suposades observacions de l'animal al continent australià des de la data de l'extinció el 1936, mentre que el Mystery Animal Research Centre of Australia n'enregistrà 138 fins el 1998, i el Ministeri de Conservació i Gestió de la Terra n'enregistrà 65 a Austràlia Occidental al mateix període. Els investigadors independents Buck i Joan Emburg de Tasmània han informat de 360 vistes a Tasmània i 269 al continent des del 1936, una xifra calculada a partir de diferents fonts. Al continent, les observacions són sovint al sud de Victòria.
Les observacions de guineus (introduïdes per primer cop el 1864 i de nou el 2000) a Tasmània són preses molt seriosament, tot i els mínims indicis de la presència de l'espècie a l'illa. Mentre que la Fox Free Tasmanian Taskforce rep finançament del govern, ja no n'hi ha per la recerca del llop marsupial. La dificultat de trobar guineus a les regions salvatges de Tasmània sembla indicar que hi ha alguna possibilitat que el llop marsupial hagi sobreviscut lluny del contacte amb els humans.
Tot i que moltes de les observacions queden immediatament desmentides, algunes han generat molta publicitat. El 1982, un investigador del Tasmania Parks and Wildlife Service, Hans Naarding, observà durant tres minuts, de nit, el que ell considerà un llop marsupial, en un indret a prop d'Arthur River al nord-oest de l'estat. Aquesta observació portà a una extensa recerca d'un any finançada pel govern. El gener del 1995, un oficial dels Parks and Wildlife afirmà haver observat un llop marsupial a la regió de Pyengana al nord-est de Tasmània durant la matinada. Les recerques posteriors no trobaren cap rastre de l'animal. El 1997, s'informà que alguns habitants i missionaris d'a prop de Mount Carstensz a Papua Occidental havien vist llops marsupials. Sembla que els habitants els coneixien des de feia molts anys però no n'havien fet un informe oficial. El febrer del 2005, un turista alemany anomenat Klaus Emmerichs afirmà haver pres fotografies digitals d'un llop marsupial a prop del Lake St Clair National Park, però no s'ha determinat l'autenticitat de les fotografies. Les fotos no foren publicades fins l'abril del 2006, catorze mesos després de l'observació. Les fotografies, que només mostraven el darrera de l'animal, foren considerades com a no concloents quant a l'existència del llop marsupial.
[modifica] Recompenses
El 1983, Ted Turner oferí una recompensa de $100.000 per proves de l'existència del llop marsupial. Tanmateix, en una carta enviada el 2000 com a resposta a una petició d'un buscador de llops marsupials de nom Murray McAllister, indicà que la recompensa havia estat retirada. Al març del 2005, la revista de notícies australiana The Bulletin, que es publica setmanalment a Sydney, oferí una recompensa d'1,25 milions de dòlars per la captura segura d'un llop marsupial viu, com a part de les celebracions del seu 125è aniversari. Quan l'oferta expirà a finals de juny del 2005, ningú no havia presentat proves de l'existència de l'animal. L'operador turístic de Tasmània Stewart Malcolm ha ofert una recompensa d'1,75 milions de dòlars. Tanmateix, la captura és il·legal segons la legislació feta per protegir els llops marsupials, per la qual cosa qualsevol recompensa oferta per la seva captura és invàlida, car no s'expediria una llicència de captura.
[modifica] Projectes i investigació actuals
Els registres de tots els exemplars, molts dels quals formen part de col·leccions europees, es troben actualment a la International Thylacine Specimen Database (Base de Dades Internacional dels Exemplars de Llop Marsupial) o ITSD. L'Australian Museum de Sydney començà un projecte de clonació el 1999. L'objectiu era utilitzar material genètic d'exemplars preservats de principis del segle XX per clonar nous individus i tornar l'espècie de l'extinció. Alguns microbiòlegs seriosos han acusat aquest projecte de ser una acció de cara a la galeria, i el seu valedor principal, el Professor Mike Archer, rebé una nominació l'any 2000 per l'Australian Skeptics Bent Spoon Award, per "perpetrar un dels exemples més absurds de bajanades paranormals o pseudocientífiques".
A finals del 2002, els investigadors tingueren un cert èxit car pogueren extraure ADN replicable dels exemplars. El 15 de febrer del 2005, el museu anuncià que aturava el projecte després que anàlisis mostressin que l'ADN recuperat dels exemplars estava massa degradat per utilitzar-lo. Al maig del 2005, el Professor Michael Archer, Degà de Ciències de la Universitat de Nova Gal·les del Sud, antic director de l'Australian Museum i biòleg evolutiu, anuncià que el projecte quedava reobert per un grup d'universitats interessades i una institució de recerca.
La International Thylacine Specimen Database fou completada a l'abril del 2005 i és el fruit d'un projecte de recerca de quatre anys destinat a catalogar i fotografiar digitalment, si possible, tots els exemplars de llop marsupial supervivents coneguts, de tots els museus, universitats i col·leccions privades. Els registres mestres estan en possessió de la Zoological Society of London.
[modifica] Referències culturals
El llop marsupial ha conegut un gran ús com a símbol de Tasmània. Apareix a l'escut de Tasmània. Apareix als logotips oficials de Tourism Tasmania i de l'Ajuntament de Launceston. Des del 1998 ocupa un lloc destacat a les matrícules de cotxes de Tasmània.

Summary:
El llop marsupial (Thylacinus cynocephalus) fou el marsupial carnívor més gran conegut dels temps moderns. Era nadiu d'Austràlia i Nova Guinea i es creu que s'extingí al segle XX. Es tractava de l'últim membre vivent del seu gènere (Thylacinus), els altres membres del qual visqueren en temps prehistòrics, apareixent a principis del Miocè.
El llop marsupial s'extingí al continent australià milers d'anys abans de l'arribada dels colons europeus, però sobrevisqué a Tasmània juntament amb altres espècies endèmiques, incloent-hi el diable de Tasmània. Generalment se sol culpar la caça intensiva, motivada per recompenses, de la seva extinció, però hi podrien haver contribuït altres factors, com ara les malalties, la introducció dels gossos o l'ocupació del seu hàbitat pels humans. Tot i que se'l considera oficialment extint, encara hi ha qui diu haver-lo vist.
Com els tigres i llops de l'hemisferi nord, dels quals heretà dos dels seus noms comuns, el llop marsupial era un predador alfa. Sent un marsupial, no tenia relació amb aquests mamífers placentaris, però a causa de l'evolució convergent, presentava la mateixa forma general i les mateixes adaptacions. El seu parent vivent més proper és el diable de Tasmània.


[modifica] Origen del topònim
El topònim la Seu d'Urgell està format per dos paraules diferents, Seu d'origen llatí i Urgell que segons el lingüista Joan Coromines, és d'origen pre-romà. Aquest mateix autor interpreta que el seu significat es relacionaria amb la presència d'aigua, cosa que és versemblant si es té present l'origen específicament pirinenc del topònim. Deriva de la base primitiva d'arrel basca: Urtx (Urtx + ellu = Urgell; Urgell + ittu = Urgellet).
El poblat ibèric d'Arse-durgui (o Arse d'Urgui) es trobava sobre el turó de Castellciutat. En aquella época el turó era anomenat Puiolo Urgelli. On hi hagué el poblat d'Arse-durgui s'hi construí la civitas Orgellia i aquí rau l'origen del nom Castellciutat, que fins al segle XVIII era simplement conegut com a Ciutat i posteriorment se li afegí Castell per l'existència d'un antic castell que havia estat residència dels comtes d'Urgell.
Poc després de la destrucció de l'antiga Orgellia es va crear un nou barri, nova seu del Bisbat d'Urgell, anomenat vicus Sedes Urgelli: vicus del llatí que significa barri, -com la ciutat de Vic-; Sedes del llatí: seu que significa càtedra o tron d'un bisbe que exerceix una jurisdicció, església catedral i capital d'una diòcesi. Amb el temps, la Sedes Urgelli prengué importància i perdé el mot vicus mentre que la civitas Orgellia va perdre el mot Orgellia i passà a dir-se simplement Civitas o Ciutat fins al segle XVIII.
Segons Juan Antonio de Estrada "la ciutat d'Urgell" és anomenada comunment "la Seu d'Urgell pel domini i grans preeminencies de la seva Santa Església".
[modifica] Geografia i clima
La ciutat s'estén al centre de la plana o ribera de la Seu, formada pel Segre a la seva confluència amb la Valira. La clotada, on és situat el municipi, és producte de l'enfonsament d'una dovella pirinenca, terraplenada posteriorment per dipòsits lacustres miocènics. La ribera de la Seu és voltada d'altes muntanyes i serralades, la més vistosa de les quals és la serra del Cadí, coronada de roca blanca, important escarpament de falla que limita pel sud la fossa tectònica.
A la plana, arran de la Valira, hi ha un serrat allargassat, paral·lel al riu. La part ponentina del terme és accidentada pels contraforts que davallen del tossal d'Estelareny i del roc de l'Àliga i que atenyen els 817 m al turó del Corb. Per l'esquerra del Segre el territori és força més ample, regat per diverses sèquies i canals que prenen les aigües del mateix riu.
El clima de la comarca és del tipus mediterrani, transformat per la muntanya, per això la major part de la població es concentra a les riberes.
Les precipitacions són escasses, al voltant dels 700 mm anuals, bé que augmenten considerablement amb l'altitud. A l'estiu, el màxim de pluges correspon a les muntanyes; el mínim és a l'hivern a tota la comarca. És un clima, per tant, sec i fred a l'hivern, fresc i plujós a la primavera i començament d'estiu, calorós i sec al final d'estiu i començament de tardor, i fresc i humit a la tardor. La vegetació és continental, en gran part submediterrània.
[modifica] Rius
Una de les característiques principals del paisatge urgellenc és la presència de rius. La Seu d'Urgell es troba enmig de dos rius: la Valira que ve d'Andorra i el Segre de l'Alta Cerdanya:
Al terme de la Seu d'Urgell hi ha diversos recs, entre els quals els més importants i antics són tres: el de l'Olla i Segalers, el del Pla i el del Salit. Altres recs importants són el de Sant Pere, el del Molí (de la Valira) i el d'Aucata. La majoria prenen les aigües del Segre.
Per desgràcia el 1982 va haver-hi uns aiguats que va inundar la població, per això el 1987 es va canalitzar el riu Segre. El 1992 la Seu és va convertir en subseu olímpica i a la vora del Segre és va construir el Parc Olímpic del Segre.
[modifica] Aiguats del 1982
Un fet tràgic va passar el 7 de novembre del 1982: els aiguats del 1982, no només per la Seu d'Urgell i les comarques de l'Alt Urgell i Cerdanya sinó en general per totes les comarques de Lleida i també Andorra.
A Alp, els aiguats es van endur la carretera de la Molina. A Martinet se n'hi va endur cinc o sis cases. Al Pont de Bar, segurament l'emblema d'aquests aiguats: mig poble va quedar colgat pel despreniment d'una muntanya i l'aigua va destrossar també bastantes cases; va acabar d'emportar-se les restes del pont mil·lenari de Sant Ermengol. Fígols es va quedar sense pont. A la Seu d'Urgell és va endur el pont de la Palanca. Pont de Bar, gràcies a ajuts de la Generalitat, és va refer el nou poble en un turó de la vora.
[modifica] Cims
Amb només 691 metres d'altitud, la plana de 7 km on es troba la Seu d'Urgell contrasta amb els pics, cims i serres del voltant i del conjunt de la comarca. Des de la Seu és pot veure la serra del Cadí que separa la vall del Segre de la capçalera del riu Llobregat.
[modifica] Història
[modifica] Orígens
Segons la tradició, la Seu d'Urgell fou fundada per Hèrcules l'Egipcià el 1699 aC, mentre passava unes vacances als Pirineus. Les excavacions fetes a la Seu van dibuixant mica a mica aquest moment de transició entre el món antic i l'edat mitja. S'ha descobert una necròpoli paleocristiana a on avui hi ha el claustre de la catedral, i uns potents murs que podrien formar part del primitiu recinte urbà. També un altar de tradició paleocristiana que potser presidiria la primera catedral.
[modifica] La ciutat del turó: Orgellia
Segons Plini i Estrabó, la primitiva ciutat romana Orgellia (la Seu d'Urgell), ocupada anteriorment pel poblat prehistòric d'Arse-durgui, era situada damunt el turó de Castellciutat, camí obligat de Julia Lybica (Llívia) a Ilerda, i per tant de gran importància estratègica. La ciutat romana hauria estat capital dels Ceretans augustans o segons Ptolomeu dels ilergets.
No se sap res del cert sobre el canvi a la cristianització, atribuïda a un deixeble de Sant Jaume i de l'erecció d'un bisbat. En realitat, uns quants anys després de l'evangelització devia ser erigit el bisbat; potser entre l'any 516, data del concili de Tarragona, on no consta cap bisbe d'Urgell, i el 527, quan ja n'hi ha un.
D'aquest any data la primera notícia escrita, i per tant històrica segura, sobre la ciutat del turó que ens parla de la seva importància, perquè es una seu episcopal amb un prelat il·lustre, del qual coneixem la família i alguns escrits religiosos. Just, primer bisbe i venerat després com a sant, que assistí als dos concilis de l'Espanya visigòtica els anys 527 i 546. En una data tan primerenca ja trobem la característica essencial de la ciutat medieval i que li donarà nom: la seu episcopal.
[modifica] Del turó a la vall: vicus Sedis Urgelli
Poc després d'ésser alliberada pels francs del domini musulmà, la ciutat d'Urgell fou destruïda pels sarraïns i entrà en crisi per la repressió de l'heretgia adopcionista defensada pel bisbe Fèlix d'Urgell. Aquestes dos foren les causes que provocaren el trasllat de la seu episcopal a una nova localització. Del turó baixà a la vall, on va néixer el vicus Urgelli, és a dir un barri de la ciutat. A la plana es bastir la primera catedral de Santa Maria, segons el document conservat encara a l'arxiu de la mateixa seu, mentre l'antiga ciutat, un cop reconstruïda, quedava com a fortalesa.
La fundació del vicus Sedis Urgelli es portà a terme sobre una terrassa del Segre que permetia la seva defensa i un fàcil abastament d'aigua, potser amb el complement d'una mota fortificada, el record de la qual trobem al segle XV. Mentre que l'antiga ciutat del turó, Castellciutat, passava a ser la residència dels comtes urgellencs fins a la conquesta d'Agramunt i Balaguer (1105).
El poder del bisbat, basat en una permuta de béns amb el comte Borrell II de Barcelona-Urgell (988), anà en augment i es manifestà en les construccions del bisbe Ermengol (1010-35): la nova catedral a l'indret de l'actual, l'església dedicada a Sant Pere i Sant Andreu, la de Sant Miquel i els ponts de pedra sobre el Segre i la Valira, tot finançat amb l'or musulmà aconseguit en la conquesta del baix Urgell. Potser en el seu origen el nucli va tenir forma rodona, però es va estendre al llarg del riu i quedà com un triangle limitat pel Segre i el rec de Santa Maria (un antic torrent) i tancat pel camí de Cerdanya, enmig d'horts, camps i vinyes.
Sant Ermengol va dirigir un pla ambiciós de renovació d'infraestructures, amb l'obertura del camí de Tres Ponts i la construcció d'un sistema de ponts sobre el riu Segre que facilitaria els intercanvis nord-sud. Ermengol també va iniciar la reconstrucció d'una nova catedral. La seva mort per accident, escaiguda mentre dirigia en les obres del pont de Bar, el 3 de novembre de 1035, li va privar de veure acabada la seva obra, que va consagrar el seu successor, Eribau.
Al segle X ja anomenada Seu pels eclesiàstics era afavorida per l'existència d'un mercat setmanal, esmentat el 1029, i d'una fira coneguda el 1048, que manifesten la importància del nucli amb relació a la comarca i a les rutes internacionals del comerç. Fruit d'aquesta prosperitat és la construcció d'una nova catedral, l'actual, iniciada pel bisbe Sant Ot (1095-1122) i inacabada per causa de les lluites entre la mitra i els seus poderosos veïns, el vescomte de Castellbò i el comte de Foix, que eren protectors de l'heretgia albigesa. La vila arribà a patir un setge i un posterior saqueig (1195), i quedà alliberada després de pagar un elevat rescat de 30.000 sous entre clericat i poble (encara no un miler de persones).
En aquestes circumstàncies la catedral romànica, que és una veritable fortalesa, fou la gran defensa de la vila, desguarnida i mancada d'un bon recinte emmurallat, encara que les portes d'entrada devien estar ben fortificades (com ho demostra l'arc de Santa Maria, tot i haver sofert reformes) i tenia la protecció del riu i del torrent. Al segle següent s'inicià l'obra de fortificació destinada a encerclar els barris de recent formació amb els anomenats mur i vall nous, tot i conservar-ne els vells.
[modifica] La vila nova
Tot i els conflictes bèl·lics a la vila nova, vicus Sedis Urgelli, s'accentuà el desenvolupament de la població durant el segle XII i tot i que la paraula civitas havia quedat reservada per l'antiga ciutat del turó (Castellciutat), els primers anys del segle XIII ja es troba una distinció clara entre la vila vella i la nova. La vila nova atragué un servei públic molt important en una comarca rural com la bladeria, és a dir la utilització obligatòria de les mesures oficials del blat i altres grans, mitjançant el pagament d'un cànon al representant del senyor. Encara que les mesures que es conserven sota el Carrer Major daten del 1379, podrien trobar-se a la situació original. La vila nova en poc temps es va convertir en un centre dedicat a la producció menestral i al comerç.
[modifica] La ciutat
A mitjans del segle XIII seguia la utilització del mot vila amb la distinció entre la vella (Castellciutat) i la nova, però aviat es desplaçà pel de ciutat. Es troba la forma civitas Sedis Urgellensis en la titulació del notari públic que exercia a la població i conferí a la Seu una categoria més elevada, la corresponent a una seu episcopal.
La construcció de murs i valls fou una obra d'envergadura costejada pel poble, que aleshores devia obtenir un major protagonisme per mitjà dels seus prohoms. Ells hagueren de preocupar-se de la distribució equitativa de les càrregues fiscals entre tots els veïns, de vigilar els pesos i mesures utilitzats en el mercat i de regular els preus i altres aspectes del treball dels diversos oficis.
Malgrat les lluites dels bisbes amb els comtes de Foix, acabades amb els pariatges (1278), la ciutat va viure una època de desenvolupament que s'allargà fins el 1348, data de la terrible epidèmia de la Pesta Negra, tan mortífera a la Seu com a la resta de Catalunya.
La muralla tenia un recorregut bastant ampli amb nombroses torres, dotze a mitjans del segle XV, que encerclava la "gran Seu", amb unes dues-centes cases i uns límits que no ultrapassà fins al segle XIX: des del portal d'Andorra, a Capdevila, seguia el carrer encara anomenat de la Muralla i, vorejant el Carrer Major, arribava al de Trasdors, on hi havia un altre portal i una barbacana per protegir-lo, en un recorregut que és en direcció de nord a sud. Del barri de Soldevila, és a dir, l'oposat a Capdevila, on hi havia un altre portal al final del carrer de Santa Maria i un esperó, el mur seguia el curs del Segre, paral·lel al carrer de l'Escorxador fins al Palau Episcopal, que, juntament amb la catedral, formava part del sistema defensiu; després arribava al portal de Cerdanya, a l'est, des del qual enllaçava amb l'església de Sant Miquel, o sia, el convent dels predicadors, cap a l'església de Sant Nicolau i el carrer de les Eres, que portava al portal del nord o d'Andorra.
[modifica] De l'edat mitjana a l'actualitat
Per la importància de la Seu com a plaça forta per si mateixa i en connexió amb els tres turons fortificats de Castellciutat, la Ciutadella i la torre de Solsona, totes les guerres ocorregudes al país hi han tingut molta repercussió.
El 1466 es produí una reducció del perímetre del recinte emmurallat com a conseqüència de la lluita contra el rei Joan II que empobrí i perjudicà molt la ciutat i els murs.
Seguiren les incursions dels hugonots des de l'altre costat dels Pirineus i amb l'establiment de molts d'ells es produí la introducció del calvinisme al Principat. L'ambient es tornà hostil als eclesiàstics urgellesos, que es queixaven dels atacs soferts per ells en el moment d'acudir a la catedral per resar matines, quan a l'empara de la fosca eren bastonejats, ferits i fins i tot morts.
La inseguretat s'aguditzà amb el bandolerisme, mal endèmic durant els segles XVI i XVII, però especialment greus foren les lluites entre nyerros i cadells, puix que els primers eren senyors de Nyer a la Cerdanya i els darrers ho eren del castell d'Arsèguel a l'Alt Urgell.
Cal remarcar les ocupacions franceses, la primera de les quals va tenir lloc durant la guerra dels Segadors, en què es va destacar el canonge urgellenc Pau Claris, mentre el bisbe Duran era partidari del rei Felip I de Castella. Va seguir l'ocupació del 1691 per l'exèrcit del duc de Noailles, que aconseguí conquerir tota la zona del nord del Principat, on actuà com a lloctinent del rei francès. En la guerra de Successió la Seu fou partidària del rei arxiduc d'Àustria, al servei del qual es distingí el sacerdot Llorenç de Tomàs i Costa, però el bisbe Julián Cano fugí perquè era partidari de Felip V, que el traslladà a Àvila el 1714.
En l'anomenada guerra del Francès, i en ser Catalunya incorporada a l'imperi napoleònic, la comarca de la Seu fou inclosa en el departament francès del Segre (1812-14). Un cop alliberada, la ciutat va manifestar signes evidents d'un predomini de la facció absolutista, com les altres viles muntanyenques contràries al liberalisme de la franja costanera catalana. Durant el Trienni Liberal, a l'estiu del 1822, caigué en mans de les partides absolutistes de Joan Romagosa i d'Antonio Marañón, el Trapense, i així els reialistes pogueren constituir-hi la Regència d'Urgell, màxima manifestació de la ideologia dominant a la zona.
[modifica] La Regència d'Urgell
El capítol catedralici, amb el bisbe Bernardo Francés al davant, i l'ajuntament, comptant amb el suport d'una gran part dels urgellencs, facilitaren la tasca als reialistes per establir la Junta Suprema Provincial de Catalunya, que preparà l'establiment de la Regència el 15 d'agost de 1822), commemorada per la col·locació d'una làpida a la paret de l'edifici del Deganat el 1969.
Constituïren aquest govern paral·lel al de Madrid tres persones: Bernardo Mozo de Rosales, marquès de Mataflorida, Jaume Creus i Martí, bisbe de Tarragona, i el baró d'Eroles, que era del Pallars. El darrer personatge, que fou el vertader protagonista de l'aventura, rebé el comandament suprem de les forces reialistes i com a tal publicà un manifest, on consta el programa polític de la Regència, que també publicà un document similar. No hi hagué temps de portar a terme cap programa per la desfeta de l'exèrcit del baró i la fugida dels seus col·legues a Puigcerdà i cap a França, mentre la ciutat era recuperada pel brigadier Zarroquin.
La Seu serà un dels centres carlins. Ja a l'abril del 1837 el pretendent Carles preparava l'entrada a la ciutat, que fou avortada, i resultaren detinguts alguns urgellencs, entre ells el sagristà de la catedral, Bonaventura Casas. Encara fou pitjor durant la tercera guerra, en caure per sorpresa en mans de Rafael Tristany a mitjan agost del 1874 per la divisió interna de la població, en gran part carlina i en part liberal; el nom despectiu donat als liberals era el de sipaios. Els primers tenien l'ajuda del bisbe Josep Caixal i Estradé, vicari general castrense de l'exèrcit de D. Carles; arribat a la ciutat el 14 de setembre següent, es convertí en ànima de la resistència, juntament amb Francesc Savalls, durant el setge del capità general de Catalunya, Arsenio Martínez Campos, que durà fins a la rendició del 27 d'agost de 1875. Així va caure un dels darrers reductes carlins del Principat, i el fill del general victoriós fou recompensat amb el títol de duc de la Seu d'Urgell.
[modifica] Segle XX
A principis del segle passat, un cop superada la fil·loxera (1893) que matà totes les vinyes, la Seu d'Urgell visqué uns anys de prosperitat i expansió, es canvià el conreu i la base d'agricultura per la ramaderia. L'artífex fou Josep Zulueta, que importà vaques suïsses per l'elaboració de llet i formatges i creà la Cooperativa Lletera del Cadí el 1915.
El paisatge es modificà per la necessitat de farratge i s'introduïren els prats artificials, vorejats de pomeres i pereres, que ocupen tots els regadius, on pastura el bestiar boví. La carretera comarcal d'Urgell fou construïda a la primeria de segle i ampliada cap a Andorra i la Cerdanya per obra del bisbe Joan Benlloch (1907-19), cosa que va afavorir la funció comercial de la ciutat.
Pascual Sanz Barrera i Josep Puig i Cadafalch van començar a estudiar la catedral i a realitzar-ne les primeres restauracions. El 1923, l'ajuntament va encarregar a l'arquitecte Joan Bergós la redacció d'un pla d'ordenació urbana, que posaria els fonaments al creixement de la ciutat cap a ponent, amb l'establiment d'una malla ortogonal que encara és vigent avui.
La vitalitat cultural dels temps de la república es manifesta amb l'existència de dos setmanaris de gran qualitat, "El Cadí" i "L'Alt Urgell".
L'ombra de la guerra civil, amb la seva gran fractura, va dominar, com a arreu del país, un llarg període de recessió econòmica i moral. Als anys seixanta, la Seu d'Urgell va començar a experimentar un cert creixement econòmic, al que l'impuls comercial andorrà no va ser aliè. És l'època de la urbanització de l'eixample i de certes barriades perifèriques, i també de certes intervencions culturals, com el gruix de les restauracions de la catedral i tot el seu entorn urbà, i la posta en escena del Retaule de Sant Ermengol als claustres.
El pla general d'ordenació urbana, del 1979, va reprendre la tradició Bergós per racionalitzar el creixement de la ciutat i preveure les expansions futures. Actualment està en fase d'aprovació un nou pla d'ordenació.
Els aiguats del novembre del 1982, a més del seu impacte dramàtic per la pèrdua de vides humanes i pel daltabaix econòmic, van propiciar la canalització del Segre, una aspiració centenària, i una de les fites de la Seu d'Urgell contemporània: la construcció del parc del Segre i la participació de la Seu d'Urgell als Jocs Olímpics de Barcelona 1992, com a subseu de l'especialitat de piragüisme d'aigües braves.
[modifica] Eleccions
[modifica] Alcaldes
[modifica] Demografia
El 1857 incorporà l'antic municipi de les Torres i el 1975 el de Castellciutat.
[modifica] Economia
[modifica] L'agricultura i la ramaderia
Tradicionalment la Seu ha estat una regió agrícola de subsistència familiar. Fins al segle XVIII els pagesos vivien bastantes penúries però amb la introducció del regadiu, l'economia local canvia força. Pascual Madoz, vers la meitat del segle XIX, elogia la fertilitat de la plana de la Seu.
S'hi solia cultivar blat, ordi, civada, panís (blat de moro), i des del segle XVII una àmplia varietat de llegums com les faves i els fesols, de fruita, sobretot de tardor, i, també, alguns productes tèxtils com el cànem. A més d'hortalisses, oli, pastures per al bestiar i vi, que s'exportava a Andorra i d'altres llocs de muntanya.
La ramaderia fou una activitat secundària, si bé a l'edat mitjana el porcí havia estat força nombrós. Tradicionalment predominava el bestiar oví, per la llana, mules per les feins del camp, i bestiar caprí.
La plaga de la fil·loxera (1893) acabà amb la vinya dels Pirineus, entre altres, i fou un determinant pel canvi d'economia per la Seu, bona part de l'Urgellet i també dels Pirineus. A la Seu el canvi fou impulsat per Josep Zulueta i Gomis, que transformà les terres de regadiu en prats artificials per al manteniment de vaques lleteres que ell mateix importà de Suïssa. Es creà la Cooperativa Lletera del Cadí.
A la Seu es produeix el Formatge de l'Alt Urgell i la Cerdanya (DOP) i Mantega de l'Alt Urgell i la Cerdanya (DOP), de la Cadí, llet que s'extreu de les vaques d'ambdues comarques. A la Seu també es troba el Consell Regulador de la Vaca bruna dels Pirineus.
[modifica] La indústria
La comarca no ha estat un territori caracteritzat per la industrialització, si bé al segle XIX hi havia indústria tèxtil, que filava i teixia el lli, la llana i el cànem del país. N'hi havia també de derivada del ferro. Es fabricaven ganivets i tota mena d'estris i ferramenta.
En l'actualitat la indústria més important és la làctia, també és important el sector de la fusta, metall, energia i els materials de construcció. La Cooperativa Lletera del Cadí fou fundada el 1915 per Josep Zulueta. El 1969 tenia uns 1.000 socis, recollia uns 60.000 litres diaris de llet i ocupava més de 100 treballadors. Actualment són uns 375 socis, elabora uns 65 milions de litres de llet anualment, assoleix un volum de negoci anual de 5.500 milions i la indústria dóna feina a uns 120 treballadors.
El 1942 es creà la Cooperativa del Camp per ajudar al manteniment i la millora de l'agricultura. El 1972 es fundà, a partir d'una empresa anterior, el Grup Sindical de Colonització, o Lleteries de la Seu, com era coneguda popularment, actualment tancada.
[modifica] El comerç i les finances
El comerç, donà caràcter a la ciutat ja antigament. De la primera meitat del segle XI data la fira de la Seu, que conegué molts alts i baixos.
Aquesta fira i el mercat setmanal han afavorit els intercanvis entre les terres d'una banda i altra dels Pirineus. Als protocols notarials hom registra diversitat d'operacions de comerç de diverses branques. I al segle XIII ja es creà el servei de la bladeria, amb mesures oficials per la ciutat i comarca per tot tipus de cereals. Als porxos del Carrer Major encara es poden veure les antigues mesures per al gra, renovades el 1379, que s'usaren fins al segle XIX.
L'activitat bancària de la ciutat és força elevada, respecte del nombre d'habitants: hi ha 9 oficines bancàries i 10 oficines de caixes d'estalvis.
[modifica] Situació
La ciutat es troba a l'aiguabarreig dels dos rius principals, el Segre i la Valira, situada a una plana d'uns 7 km de longitud i a tan sols 691 m d'altitud és envoltada d'altes serres. La plana anomenada plana de la Seu o ribera de la Seu està formada pel Segre.
La situació privilegiada de la Seu d'Urgell en una de les cruïlles de comunicacions més importants del Pirineu català explica el seu paper històric excepcional i el del comtat d'Urgell com una de les claus de la reconquesta. Car domina l'encreuament dels camins d'Andorra, la Cerdanya i el baix Segre. Paral·lelament a la Valira s'alça un serrat, on s'alcen les restes de dues grans fortaleses, la Ciutadella i el Castell (a Castellciutat), de gran importància en la història de la vila.
Les petites planes o riberes obertes al voltant del Segre són separades per congosts. Al nord limita amb el municipi de les Valls de Valira, a l'oest amb Montferrer i Castellbò on es troba l'aeroport de la Seu d'Urgell o Andorra-Pirineus, al sud-oest amb Ribera d'Urgellet i a sud-est amb Alàs i Cerc i a nord-est amb Estamariu.
[modifica] Barris i indrets
Entre ambdós rius es dreça l'antiga ciutat episcopal de la Seu d'Urgell i a les afores de la ciutat s'hi pot trobar els ravals del Poble-sec, Sant Pere i la urbanització de Sant Antoni, unitats de població compartides administrativament amb el terme de les Valls de Valira.
A més el terme comprèn la vila de Castellciutat des del 3 de juny 1975, a la dreta del riu Valira. El veïnat de les Torres (incorporat el 1857) i Bell-lloc, ambdós al marge esquerre del riu Segre.
La ciutat de la Seu d'Urgell es pot dividir en sis barris: la Seu d'Urgell, Santa Magdalena, el Poble-sec, Sant Antoni, Sant Pere i el Serrat de la Capella. La Seu i Santa Magdalena formen un sol nucli mentre que el Poble Sec, Sant Antoni, Sant Pere són barris separats del nucli principal.
Des del creixement de la ciutat cap a llevant el Poble Sec i la Seu es troben separats només per la carretera N-260, que actualment es pot creuar per sota un pont.
Al seu torn dins de la Seu d'Urgell és pot distingir entre el Casc antic i l'Eixample Bergós. El Passeig de Joan Brudieu, la plaça de Catalunya i el carrer de Sant Ot (els tres són la continuació d'un mateix carrer de nord a sud) divideixen el nucli antic de l'eixample Bergós.
El juliol del 2009 es van acabar les obres de construcció del nou barri de l'Horta del Valira o Horta de la Valira. Aquesta nova àrea de la ciutat se situa a l'oest o ponent de la Seu, al final de l'eixample Bergós. Concretament entre l'eixample, el Parc de la Valira, el riu Valira (amb Castellciutat a l'altre cantó), Santa Magdalena i l'antic camí de Santa Magdalena on s'acaba la conca del Segre. La nova àrea aporta a la ciutat parcel·les de sòl públic de mida considerable: unes amb la finalitat de formar part del Parc Territorial del riu Valira i d'altres per la residència de gent gran, el futur Hospital comarcal, el teatre municipal i una nova escola de Primària. També s'ampliarà el sector del Serrat de la Capella.
[modifica] Altres indrets del terme
El veïnat de les Torres és situat al marge esquerre del Segre. Originàriament era format per la Torre del Cap, la del Peu i la del Mig. Amb el temps, però, aquesta zona agrícola s'ha anat poblant més. La gent del país divideix el terme del veïnat en dos sectors, la partida de les Torres i la de l'Olla i Segalers.
L'enclavament de Bell-lloc és situat a llevant del terme de la Seu d'Urgell, rodejat pel municipi d'Alàs i Cerc, als vessants del Turó Rodó, dels primers contraforts del Cadí, en contacte amb la plana regada. Hi ha la casa i santuari de la Mare de Déu de la Salut. Fins a la darreria del segle XVIII fou residència d'estiu dels jesuïtes de la Seu d'Urgell. Quan aquests foren expulsats, el lloc passà a mans privades.
[modifica] Folklore
Al llarg de l'any són diverses les manifestacions de caràcter folklòric. Per Nadal hom fa els actes tradicionals com la Missa del Gall (és documentat que el 1548 es representava Cant de la Sibil·la). Des del 2003, durant les festes de Nadal, té lloc el Món Màgic de les Muntanyes i el Tió de la Freita (Tió de Nadal) n'és un dels protagonistes.
El 17 de gener, festivitat de Sant Antoni Abat, es fa la cavalcada dels Tres Tombs i una escudellada popular, la Calderada, al Passeig de Joan Brudieu i es finalitza amb la "Pujada al pal", que consisteix en què els participants arribin dalt de tot d'un pal ensabonat per aconseguir així el gall que hi ha al capdamunt dins un cabàs, com a recompensa. El 20 de gener se celebra la festivitat de Sant Sebastià. Durant la Setmana Santa té lloc la processó del Sant Enterrament, els orígens de la qual es remunten a l'any 1603 amb la fundació de la Confraria de la Preciosíssima Sang i les caramelles.
El dilluns de Pasqua, la gent de la Seu i rodalies celebra la Trobada, aplec que es fa en diversos camps de Bellestar i desprès la gent es dirigeix a l'ermita de la Mare de Déu de la Trobada (Montferrer i Castellbò).
El 7 de juliol hom celebra la festivitat de Sant Ot, patró de la ciutat. Les representacions del Retaule de Sant Ermengol, a l'agost, es començaren a fer el 1957 i el 1998 van quedar interrompudes a causa de la restauració del claustre; és un espectacle teatral basat en diferents escenes de la vida del sant, amb un text escrit per Esteve Albert i que tenia lloc al claustre de la catedral.
El darrer cap de setmana d'agost, se celebra la Festa Major, en la qual destaca el ball Cerdà, que és ballat per més de cent parelles (entre petits i grans) el diumenge al matí.
La ciutat compta amb dos parelles de gegants, l'Ab-del-Arram i la Constança que daten de 1943 i representen a un rei moro i una comtesa de Castellbò i l'Ot i la Urgell del 2005 que representen un trobador i una dona de la noblesa i que recuperen el nom dels primers gegants que van existir a la Seu.
A l'Arxiu Municipal de la Casa de la Ciutat, al Casc antic, es troba el Llibre verd o Llibre de privilegis de la ciutat d'Urgell del 1470; té la coberta de fusta folrada amb pell, i s'hi esmenten els usos i costums de la ciutat d'aquella época.
 Hi ha una dita popular que diu: A la cadireta de la Seu, qui se n'alça no s'hi asseu. A la Seu, si no hi pots ficar la cama, fica-hi el peu. Quan a la Seu repique, senyal de misteri. Valen més cinc filles cosidores, que un fill canonge. L'hàbit no fa el monjo, ni camussa, canonge. O bé monja o bé canonge.
[modifica] Fires, mercats i festivals
Tot i la baixa densitat de població a l'Alt Pirineu, la zona acull el 6'6% de l'activitat firal de Catalunya. A la Seu són nombroses les concentracions firals i de mercats al llarg de l'any:
[modifica] Llocs d'interès
[modifica] L'esquí
La Seu d'Urgell juntament amb els municipis de Josa i Tuixén, Lles de Cerdanya i Montferrer i Castellbò van crear l'any 1985 la Mancomunitat per la promoció de l'Esquí Nòrdic. La finalitat de la Mancomunitat és promocionar les estacions d'esquí nòrdic propietat dels municipis que la integren i dotar les seves instal·lacions de les infraestructures necessàries i dels mitjans suficients per al desenvolupament de la pràctica de l'esquí nòrdic. El 27 de febrer de 2008 es va arribar un acord per incorporar totes les estacions d'esquí nòrdic de Catalunya i actualment està format per set estacions.
La ciutat és seu del Club d'esquí de fons Urgellet i Cerdanya (CEFUC), club que fundà un grup de pares l'any 1975. Fins fa poc va ésser un dels pocs clubs a Espanya dedicat només a l'esquí de fons. D'aquest club han sortit bona part dels corredors i tècnics que han destacat tant a nivell català com espanyol i, fins i tot, molts d'ells han format i formen part de l'equip de la Real Federación Española de Deportes de Invierno, essent Olímpics varies vegades.
Prop de la Seu d'Urgell hi ha quatre estacions d'esquí de fons de la Mancomunitat de Municipis per la Promoció de l'Esquí Nòrdic:
[modifica] Parcs
Parcs urbans:
Parcs naturals:
[modifica] Transport
El transport del Pirineu té una dificultat i és la seva geografia: és un massís de roca que divideix netament la península ibèrica de la resta d'Europa; i cal superar-lo. Tot el transport comercial, public i privat que passa entre Ibèria i el centre d'Europa ha de passar pel Pirineu, si no vol anar en vaixell que moltes vegades és car i poc convenient.
[modifica] Per carretera
L'eix principal de comunicacions ha estat marcat sempre per la vall del Segre, i les carreteres més importants són la de Lleida a Puigcerdà, la carretera d'accés a Andorra des de la Seu i tot un seguit de carreteres intercomarcals i pistes de muntanya. La inexistència de ferrocarril ha estat un fre important en el desenvolupament de l'Alt Urgell, que té a Puigcerdà l'estació més propera. En tota la comarca no hi ha cap autopista. Les carreteres més importants són la C-14 i la N-260, també té molta importància la E-9 o eix del llobregat desde que van fer el Túnel del Cadí a la Cerdanya.
[modifica] Serveis de transport públic
A l'estació d'autobusos de la Seu d'Urgell hi paren diàriament autobusos que fan el recorregut Andorra-Barcelona, Lleida, Tarragona i cada hora hi ha un autobús la Seu d'Urgell-Andorra. A més també hi ha una flota de taxis que fan diversos viatges a Barcelona, entre altres.
Des del 24 de novembre de 2008 hi ha una línia d'autobús interurbà, anomenat Seubús, i és la primera línia d'autobús de l'Urgellet (i de l'Alt Pirineu). La línia va d'Alàs a Arfa passant pels barris aïllats de la Seu i algunes parades a l'interior com l'institut, l'Hospital, correus, entre altres.
[modifica] Per ferrocarril
A la resta de Pirineus hi han diferentes línes de ferrocarril però no n'hi ha cap que estigui suficientment a prop de la Seu d'Urgell per ser operativament bona. Les dues estacions més properes són les estacions de Puigcerdà, línia de Barcelona-Vic-Puigcerdà i la de Pobla de Segur, línia Lleida - la Pobla de Segur per això s'han fet diferents propostes:
El projecte de la línia ferroviària de Barcelona-Andorra és una antiga reivindicació, de fer arribar el tren a Andorra, tan d'Andorra com d'altres poblacions catalanes afectades com la Seu d'Urgell, Puigcerdà, la zona de la línia Lleida - la Pobla de Segur i actualment s'hi han afegit el Ripollès i Osona.
Hi ha tres propostes: una, allargar la línia Lleida - la Pobla de Segur fins a Andorra, passant per Sort i la Seu d'Urgell però la més defensada per les comarques d'Osona, el Ripollès, la Cerdanya i l'Alt Urgell és la de perllongar la línia de Barcelona-Vic-Puigcerdà fins la Seu d'Urgell i després fins Andorra, una variant d'aquesta última és fer una bifurcació a prop de Toses evitant el sinuós pas per la Cerdanya.
Fins i tot el cap de Govern d'Andorra, Albert Pintat, ha transmès a les autoritats espanyoles la petició que arribi l'alta velocitat a la capital alturgellenca, per connectar l'eix pirinenc.
[modifica] Per l'aire
L'Aeroport de la Seu d'Urgell o Aeroport Andorra-Pirineus és un aeròdrom situat entre Aravell, Adrall i Montferrer a la part baixa del terme municipal de Montferrer i Castellbò, a 5 km de la capital urgellenca. Actualment el seu ús està enfocat a l'aviació esportiva, encara que s'ha iniciat un projecte que impulsarà la seva modernització. Això permetrà adeqüar-lo als estàndards de l'aviació comercial (a una escala regional), convertint-lo així en una nova instal·lació aeroportuària que permetrà enllaçar el Pirineu català i Andorra amb altres punts de la geografia catalana.

Summary:
La Seu d'Urgell (antigament Urgell o Ciutat d'Urgell) és una ciutat situada als Pirineus catalans, capital de la comarca de l'Alt Urgell, cap del partit judicial de la Seu d'Urgell, seu del Bisbat d'Urgell i va ser el cap de l'antic Comtat d'Urgell. Es troba dins de l'àmbit funcional de l'Alt Pirineu i Aran, n'és la població amb més habitants, concentrant-ne el 17'4%. Juntament amb Puigcerdà, aplega fins al trenta per cent de la població de l'àmbit.
És situada a l'interfluvi del Segre i la Valira, poc abans de la seva confluència damunt una petita terrassa fluvial que és continuació del pla de les Forques. La ciutat forma part de l'Urgellet, comarca natural pirinenca formada per 16 municipis de l'Alt Urgell i que juntament amb Andorra corresponia al territori originari del Comtat d'Urgell amb capital a la Seu d'Urgell fins a l'expansió al sud.
L'Alt Urgell és la porta a l'estat d'Andorra i la proximitat a aquest important pol demogràfic i d'activitat econòmica és, en bona part, una de les raons de la puixança actual de la ciutat de la Seu d'Urgell dins l'àmbit de l'Alt Pirineu i Aran.
Els patrons de la ciutat són Sant Ot d'Urgell, Sant Sebastià i la Mare de Déu d'Urgell. Mentre que la Mare de Déu de Núria i Sant Ermengol són els principals patrons de la diòcesi d'Urgell, però en el cas de Sant Ermengol té una presència més destacada a la ciutat que la resta de patrons. Probablement per això hi ha diversos esdeveniments al llarg de l'any dedicats a Sant Ermengol com la Fira de Sant Ermengol, una de les més antigues de Catalunya, i el Retaule de Sant Ermengol.