[editovat] Vznik
Mars vznikl podobně jako ostatní planety našeho systému přibližně před 4,5 miliardami let akrecí z pracho-plynného disku, jenž obíhal kolem rodící se centrální hvězdy. Srážkami prachových částic se začala formovat malá tělesa, která svou gravitací přitahovala další částice a okolní plyn. Vznikly tak první planetesimály, které se vzájemně srážely a formovaly větší tělesa. Na konci tohoto procesu v soustavě vznikly čtyři terestrické protoplanety. V porovnání s ostatními má Mars – nejvzdálenější z terestrických planet – nejvyšší zastoupení lehkých prvků jako křemík, hliník či síra.
Po zformování protoplanety docházelo k masivnímu bombardování povrchu zbylým materiálem ze vzniku soustavy, což mělo za následek jeho neustálé přetváření a přetavování. Je dokonce možné, že celý povrch byl roztaven do podoby tzv. magmatického oceánu, jehož tepelná energie společně s teplem uvolněným diferenciací pláště a jádra je dodnes kumulována v nitru planety a umožňuje existenci vulkanismu a tektonických procesů.
[editovat] Fyzikální charakteristiky
Mars má oproti Zemi zhruba čtvrtinovou plochu povrchu a přibližně desetinovou hmotnost (1,448×108�km2 a 6,4185×1023�kg). Sluneční den je podobně dlouhý jako na Zemi (24�hodin, 39�minut a 35,244�sekund) a nazývá se Sol.
[editovat] Geologické složení
Přesné geologické složení planety není známo, ale na základě astronomických pozorování a průzkumu několika desítek meteoritů z Marsu, které byly nalezeny na Zemi, se soudí, že povrch Marsu je tvořen převážně z čedičů. Oproti pozemským čedičům jsou některé oblasti obohaceny o křemičitanovou složku, podobající se až pozemských andezitům (na druhou stranu je možné, že jsou tvořeny i sopečným sklem). Při pozorování je planeta načervenalá, což je způsobeno pokrytím celého povrchu planety oxidem železitým. V okolí Marsu se v současnosti nevyskytuje globální magnetické pole, avšak některé oblasti planety vykazují trvalou magnetizaci, což svědčí pro hypotézu, že historické magnetické pole bylo globálního charakteru. Na povrchu se nevyskytuje voda v tekutém stavu, což může být jeden z důvodů proč na Marsu není pozorována desková tektonika. V minulosti (zejména na počátku vývoje planety) však mohla být část kůry mobilní, a v takovém případě by pozorované peleomagnetické anomálie mohly souviset s tvorbou nové kůry, podobně jako je tomu u zemských středooceánských hřbetů.
Vzhledem k faktu, že na Marsu nebyly prováděny podrobné geologické průzkumy, jsou současné poznatky o planetě a její vnitřní stavbě velmi slabé a založeny převážně na srovnáních se Zemí a teoretických modelech založených na nepřímých měřeních pořízených automatickými sondami. Odhaduje se, že planeta má žhavé, zčásti tekuté jádro, které má přibližně 1480�km v průměru a je složené převážně ze železa s 15 – 17 váhových�% příměsí síry, což je až dvakrát více než je obsah síry v jádru Země.
Jádro je obklopeno křemičitým pláštěm, jehož aktivita spojená s tepelným vývojem dala vzniknout většině tektonických a vulkanických útvarů na planetě. V současnosti je tato aktivita minimální, avšak v hlubších částech pláště může plášťová konvekce stále probíhat. Nejsvrchnější část pláště tvoří kůra, jejíž průměrná mocnost dosahuje 50�km až 125�km.
[editovat] Povrch
Do 60. let 20. století se všeobecně věřilo, že polární čepičky Marsu jsou složené ze zmrzlé vody. Během průzkumu kosmickými sondami se ale ukázalo, že Mars má atmosféru složenou především z oxidu uhličitého s pouze malou příměsí vody, která se předpokládala v polárních oblastech. Na základě tohoto zjištění byl následně vytvořen model atmosféry Marsu, ze kterého vyplynulo, že dostatečně nízké teploty způsobily zkondenzování a zmrznutí samotného CO2 na pólech. Kvůli tomuto periodickému ději (na Marsu se střídají roční období podobně jako na Zemi) dochází také k významné změně tlaku během roku. Další podrobné zkoumání nicméně ukázalo, že se póly skládají z vodního i suchého ledu (H2O i CO2).
Pro pozorovatele mimo planetu má Mars převážně červenou barvu, přesněji bledě oranžovou nebo růžovou se dvěma bělavými oblastmi polárních čepiček. Na červených oblastech se nacházejí rozličné světlé a tmavé plochy s nazelenalou barvou. Tmavé plochy ovšem nejsou oceány vody, protože ta se na Marsu nemůže vyskytovat v tekutém stavu kvůli nízkému atmosférickému tlaku (~600 Pa). Tyto změny v jasnosti povrchu jsou způsobené rozdílným druhem povrchového materiálu: světlejší naoranžovělé oblasti obsahují prach a písek bohatý na oxid železitý; tmavší plochy jsou zpravidla více kamenité a skalnaté regiony. Nahodilé silné větry, které se na Marsu vyskytují, přesouvají prach a mění tak rozměry a tvary těchto světlejších a tmavších ploch.
Povrch Marsu je velmi různorodý. Jižní polokoule s víceméně hornatou krajinou je pokryta krátery, zatímco na severní polokouli jsou rozsáhlé rovné pláně zalité lávou. Obecně je povrch Marsu pokryt skalnatými a nebo kamenitými útvary, které jsou místy překryty prachem a písečnými dunami. Na Marsu se nachází značné množství kráterů, koryt, kaňonů a sopek. Je zde v současnosti nejvyšší známá hora sluneční soustavy – štítová sopka Olympus Mons, která dosahuje výšky 27�km nad okolní terén. V rovníkové oblasti Marsu se nachází obrovský kaňon Valles Marineris, dlouhý 4�500�km a hluboký 7�km. Objevila ho sonda Mariner�9 mapující Mars v letech 1971–1972, podle které byl kaňon pojmenován. Průzkum sondami Viking přinesl i snímky oblasti Cydonia Mensae, na kterých se objevil zvláštní útvar připomínající lidskou tvář obrácenou k nebi. Tento skalní útvar se později začal označovat jako tzv. „tvář z Marsu“ a považoval se za umělé díle mimozemské civilizace. Pozdější kvalitnější snímky ale ukázaly, že se jednalo pouze o hru světla a stínu na obyčejném erodovaném skalním masívu.
[editovat] Atlas
Pojmenování povrchových útvarů Marsu je složitější než v případě Merkuru a Venuše, jelikož názvosloví vznikalo více než sto let již od prvních pozorování prováděných italským astronomem Giovannim Schiaparellim roku 1877. Ten během pozorování začal pro útvary používat jména známé z Evropy, Asie a Afriky, které spojoval s mytologickými názvy. V práci, kterou Schiaparelli započal, pokračoval i Eugene Antoniadi, v obou případech byly pojmenovány ale výrazné albedové útvary, které ne nutně odpovídaly objektům na povrchu. Po roce 1973 došlo k podrobnému zmapování povrchu Marsu pomocí sondy Mariner 9, což přineslo velkou revizi názvů a jejich úpravu, na které je postaveno současné názvosloví.
[editovat] Poznámky
Nulová výška: Protože Mars nemá žádné vodní plochy, neexistuje tedy ani žádná přirozená nulová výška jako je u Země hladina světového oceánu, od které by se mohly měřit topografické výšky. Byla tedy zavedena umělá nulová výška povrchu, do 90. let 20. století daná atmosferickým tlakem 6,1 mbar a později daná středním gravitačním potenciálem v oblasti rovníku planety.
Nultý poledník: Rovník Marsu je dán rotací, ale nultý poledník byl určen podobně jako na Zemi, dohodou, že prochází určitým konkrétním bodem. Astronomové v 19. století si za tento bod zvolili s poměrně velkou nepřesností kruhový útvar na povrchu označovaný jako Sinus Meridiani. Teprve roku 1972, poté co sonda Mariner 9 získala první podrobnější snímky, bylo určeno, že nultý poledník prochází malým kráterem Airy-0 v oblasti Sinus Meridiani.
[editovat] Stratigrafie
Stratigrafie Marsu je vědní disciplína v planetologii, která se snaží rozčlenit základní stratigrafické jednotky na Marsu. V současnosti se skládá ze tří základních jednotek, které byly vyčleněny na základě fotografií sondy Viking ze 70. let. Nyní, vzhledem k získávání stále nových dat ze sond z posledního desetiletí, které kolem Marsu obíhají či po něm jezdí, procházejí podstatnou revizí. Vzhledem k tomu, že zatím není možné získat geologické vzorky přímo z hornin na povrchu, je celá stratigrafie založena na pozorování svrchní vrstvy kůry, respektive na projevech impaktů cizích těles na povrch.
Pozorováním kráterů byly vyčleněny tři základní historická období v geologické historii planety: noachian, hesperian a amazonian.
[editovat] Atmosféra
Mars má dnes velmi řídkou atmosféru, která není schopná zadržovat tepelnou výměnu mezi povrchem a okolním prostorem, což má za následek velké tepelné rozdíly během dne a noci. Tlak na povrchu se pohybuje mezi 600 až 1000�Pa, což je přibližně 100 až 150krát méně než na povrchu Země či jako přibližně ve 30�km nad jejím povrchem. Podobně jako na Zemi ale dochází ke změnám v atmosféře v závislosti na sezónních výkyvech, jak se planeta přibližuje a oddaluje od Slunce. V zimě 25–30�% atmosférického oxidu uhličitého zmrzne na pólech, zatímco v létě opět sublimuje a vrátí se do atmosféry.
Atmosféra je tvořena převážně z oxidu uhličitého (95,32�%), dále obsahuje: dusík (2,7�%), argon (1,6�%), kyslík (0,13�%), oxid uhelnatý (0,07�%) a vodní páry (0,03�%), která vzniká sublimací z polárních čepiček. Mezi ostatní plyny vyskytující se v atmosféře se pak ještě řadí neon, krypton, xenon, ozón a metan (který je možným indikátorem života na Marsu, jelikož podléhá rychlému rozpadu ).
Průměrná teplota u povrchu planety je okolo −56�°C. Pro Mars jsou charakteristické velké rozdíly mezi dnem a nocí. Na rovníku se teploty běžně pohybují od −90 do −10�°C, a nad nulu se dostanou jen výjimečně. Naproti tomu teplota povrchové vrstvy půdy může někdy dosáhnout až +30�°C. I přes tyto občasně příznivé teploty nemůže na povrchu existovat kapalná voda. Voda by se okamžitě začala vypařovat vlivem nízkého tlaku. Ve výšce okolo 40 až 50�km nad povrchem se nachází vrstva, která má stálou teplotu. Následně ve výšce přibližně 130�km začíná ionosféra a vodíková koróna planety dosahuje až do výšky 20�000�km.
Podrobné znalosti o složení atmosféry, jejích změnách a o dlouhodobějším klimatu byly získány díky několika sondám, které na povrchu přistály (např. Viking 1 a 2, Spirit, Opportunity atd.), či které zkoumaly atmosféru z orbity. Na základě měření se zjistilo, že i na Marsu panuje skleníkový efekt, který otepluje planetu přibližně o 5°�C a zadržuje okolo 30�% tepelné energie. Výškově se atmosféra dělí na nižší (do 45�km), střední (do 110�km) a vyšší (nad 110�km).
[editovat] Oblačnost
Na Marsu byla pozorována i oblačnost , která je nejspíše tvořena krystalky oxidu uhličitého vznikajících ve výšce okolo zhruba patnácti kilometrů. Vyjma oblačnosti se zde projevují i další procesy napovídající, že i na Marsu panují procesy měnícího se počasí. Vedle počasí je atmosféra planety také dějištěm častých prachových bouří, které občas dosáhnou celoplanetárního charakteru nebo i malé vzdušné víry v podobě prašných vírů. Během bouří mohou větry na povrchu planety dosahovat až rychlostí okolo 200�km/h, vynášejíce do atmosféry značné množství drobných prachových částic (obsahujících magnetit) o velikosti 0,1 mikrometru až 0,01 mm. Protože magnetit má větší schopnost pohlcovat modré světlo než červené, atmosféra se při pohledu z planety zdá žlutavá, či při východu/západu Slunce červená. Proces, který toto způsobuje je složitější než Rayleighův rozptyl, který je znám ze Země způsobující zde modrou barvu. Průměrné rychlosti větru jsou však 35 až 50�km/hod. Díky řidší atmosféře ale nemá vítr takovou sílu jako obdobný vítr na Zemi.
[editovat] Voda
V současnosti kvůli nízkému tlaku nemůže na povrchu Marsu existovat voda v tekuté podobě – existuje buď ve formě ledu nebo jako vodní pára, která vzniká sublimací při zvýšení teploty. Dle pozorování se zdá téměř jisté, že se na povrchu planety tekoucí voda v minulosti vyskytovala. Je nyní spíše otázkou, kdy a jak dlouho se tam tekoucí voda nacházela a kam se poděla. Předpokládá se, že povrch Marsu byl zaplaven oceánem v období noachianu. Vlivem ochlazování planety v hesperianu došlo k zmrznutí povrchové vody, část jí zřejmě unikla do kosmického prostoru. Následné erozivní procesy pohřbily část zmrzlého ledu pod povrch Marsu. Vedle těchto zatím neprozkoumaných vodních zdrojů se na pólech nacházejí dvě polární čepičky, které jsou částečně tvořeny vodním ledem a částečně suchým ledem. Předpokládá se, že se voda vyskytuje i ve formě permafrostu, který by měl zasahovat až do oblastí kolem 60°. V roce 2007 NASA provedla odhad množství vody zachycené v jižní polární čepičce. Dle modelu by veškerá voda zaplavila celý Mars do výšky 11 metrů.
Díky novým podrobným snímkům byly na povrchu Marsu rozlišeny geomorfologické pozůstatky vodní činnosti v podobě říčních koryt, sedimentů, pozůstatky zaplavených oblastí, či relikty po rychlém úniku vody z kryosféry Marsu vlivem vulkanické aktivity. Předpokládá se, že jeden podobný obrovský únik vytvořil i údolí Valles Marineris, které vzniklo v dávné historii Marsu. Dalším příkladem může být Cerberus Fossae, u které se předpokládá vznik před 5 milióny let. Prolomení vyvrhlo vodu do oblasti Elysium Planitia, kde vytvořila ledové moře viditelné do dnešních dnů. .
[editovat] Magnetické pole a radiace
Mars má slabé magnetické pole, jehož ochranná funkce je však neporovnatelně menší než u zemského magnetického pole. Měření sondy Mars Global Surveyor přinesla důkazy, že krátce po vzniku planety měl Mars dynamičtější povrch, který se více podobal Zemi. Měření magnetometrem ukázalo magnetické pruhy, což svědčí o silnějším magnetickém dynamu, které pracovalo několik miliónu let po vzniku. Neznámá událost (možný dopad asteroidu) však toto pole narušila.
Ze zjištění vědců z amerického Úřadu pro letectví a vesmír (NASA), kteří analyzovali získaná data ze sondy Mars Odyssey, vyplývá, že radiace na oběžné dráze Marsu je 2,5krát větší než na Mezinárodní vesmírné stanici a dosahuje tak limitů pro bezpečný pobyt. NASA považuje tento problém za zvládnutelný pomocí stínítek a systémem varování před vyšším zářením od Slunce.
[editovat] Oběžná dráha
Mars obíhá kolem Slunce ve vzdálenosti mezi 206�644�545�km v perihelu a 249�228�730�km v afelu. Doba jednoho oběhu kolem centrální hvězdy je 686,9601 pozemského dne. Kolem své osy se Mars otočí za dobu, která je velmi podobná délce pozemského dne – 24 hodin 39 minut 35,244 sekund (Země 23 hodin, 56 minut a 4,091 sekund). Úhlový sklon planetární osy 25,19° je srovnatelný se sklonem 23,44°, který má Země. Díky tomuto sklonění jsou zde roční období, podobná těm na Zemi, ačkoli jsou téměř dvakrát tak dlouhá, neboť „marsovský rok“ činí 1,88 roku pozemského.
Vzdálenost od Země se v průběhu oběžné doby mění v rozmezí mezi 55 milióny až 400 milióny kilometrů v pravidelném cyklu 16 let, kdy nastává nejpříznivější opozice planety pro pozorování a pro vysílání kosmických sond. Díky tomu, že se Mars přibližuje, či oddaluje od Země, dochází současně k poklesu jeho hvězdné velikosti – pohyb mezi 1,6m až –2,8m, zdánlivý průměr 4" do 25". Tato nepravidelnost má za následek, že v některých obdobích je Mars čtvrtým nejjasnějším tělesem na obloze po Slunci, Měsíci a Venuši a jindy je méně jasný než Jupiter.
Předposlední velká opozice Marsu a Země byla v roce 2003, kdy Mars byl nejblíže 55,757 milionu kilometrů . Zatím poslední pak nastala 7. listopadu 2007, kdy byl Mars při pozorování ze Země až 55° nad obzorem. Další nastane 29. ledna 2010, kdy bude mít Mars magnitudu -1,2 a další pak 3. března 2012, kdy bude mít -1,1.
[editovat] Měsíce
Okolo planety obíhají dvě přirozené družice – Phobos („strach“) a Deimos („hrůza“). Obě dvě tělesa mají vázanou rotaci, což znamená, že ukazují Marsu stále stejnou stranu. Velmi nápadně se chemickým složením a tvarově podobají tělesům, které tvoří pás planetek mezi Marsem a Jupiterem, což vedlo k teorii, že se jedná o asteroidy, které Mars svojí gravitací zachytil. Pro definitivní zodpovězení této otázky bude nutné odebrat vzorky z povrchu těchto měsíců.
Oba měsíce objevil Asaph Hall v�roce 1877 a pojmenoval je podle synů boha Marta. Zajímavostí je, že existence měsíců byla několikrát předpovězena v literatuře dlouho před jejich objevením. Johannes Kepler byl přesvědčen, že pokud má Země jeden měsíc a Jupiter 4 měsíce (v jeho době byly známy pouze Galileovy měsíce Jupitera), musí mít Mars kvůli harmonii kosmu měsíce dva. O dvou marsovských měsících psal i Jonathan Swift v knize Gulliverovy cesty (1726) či Voltaire v díle Micromégas (1752).
Phobos obíhá planetu rychleji než se ona sama otáčí, což způsobuje zpomalování jeho oběhu a snižování vzdálenosti. Odhaduje se, že za 50�000�000�let Phobos do planety narazí. Při pohledu z povrchu Marsu by Phobos měl úhlový průměr 12', zatímco Deimos asi 2'.
[editovat] Pozorování
První pozorování planety jsou známá již z období prvních civilizací (Egypťané, Babylóňané a Řekové), kdy byl Mars pozorován pouhým okem. Během první poloviny 17. století využili astronomové první konstruované dalekohledy pro pozorování, které jim umožnily rozeznat na povrchu planety tmavé a světlé plochy, z čehož se usoudilo, že na Marsu jsou polární čepičky.
V roce 1877 se poprvé v mapách povrchu Marsu objevují nové útvary tzv. kanály, které ale byly pouhým optickým klamem zapříčiněným špatnými rozlišovacími schopnostmi dalekohledu a představivostí italského astronoma Giovanna Schiaparelliho, který je pozoroval jako první. Částečně vlivem špatného překladu italského slova „canale“ znamenající vyjma umělého kanálu i přírodní „koryto“ došlo k mýlce, že dílo je umělého charakteru. Zpráva o pozorování se rychle roznesla a následně objev začaly potvrzovat i další pozorovací místa a vytvářet nepřeberné množství podrobných map neexistujících kanálů (spolu s nimi začaly vznikat teorie o jejich umělém vzniku a umírající civilizaci na vysychající planetě). Ve skutečnosti jsou kanály jen optický klam, který vzniká řetězcem tmavých skvrn. Jejich existence byla po 50 letech pozorováním vyvrácena, ale část veřejnosti je stále měla za existující dílo. Až fotografie z kosmických sond jednoznačně toto přesvědčení vyvrátily.
Při pozorování dalekohledem ze Země nelze vidět žádné významné detaily povrchu vyjma polárních čepiček, a tak podrobné prozkoumání Marsu mohlo proběhnout až po návštěvě sond.
[editovat] Výzkum
Mars se stal jednou z prvních planet, která byla zkoumána na počátku vesmírného průzkumu. Americké, ruské, evropské a japonské sondy kolem této planety již obíhaly, dopadaly na její povrch, přistávaly a jezdily po ní, aby získaly data o jejím geologickém složení, vlastnostech povrchu, hledaly vodu a zkoumaly klima.
[editovat] Minulost
První úspěšná mise byla americká Mariner 4 vypuštěná v roce 1964. Následoval symbolický úspěch dvou sovětských sond Mars 2 a Mars 3 vypuštěných v roce 1971, které přistály na jeho povrchu, ale kontakt s nimi byl ztracen několik sekund po dosednutí. Důležitou událostí začátku 70. let 20. století se stalo navedení americké sondy Mariner 9 na oběžnou dráhu, která pořídila první kvalitní fotografie povrchu planety, jenž umožnily rozpoznat základní morfologické jednotky. Následoval americký program Viking, který se skládal ze dvou orbitálních sond, každá obsahující i povrchový modul. Oba povrchové moduly úspěšně přistály na povrchu v roce 1976 a po dobu 6 (Viking 1) respektive 3 (Viking 2) let prováděly pozorování. Přistávací moduly odvysílaly na Zemi také první barevnou fotografii povrchu Marsu a orbitální sekce pořídily detailní fotografie povrchu v takovém rozlišení, že jsou některé části používány dodnes. V roce 1988 byly vyslány dvě sovětské sondy Fobos 1 a 2, které měly studovat Mars a jeho dva měsíce. Bohužel se ale Fobos 1 odmlčel již po cestě k Marsu, zatímco Fobos 2 pořídil úspěšně fotografie Marsu i Phobosu, ale před vysláním dvou přistávacích modulů na povrch měsíce se porouchal.
Po selhání sondy Mars Observer v roce 1992 se roku 1996 k Marsu dostala sonda Mars Global Surveyor, která úspěšně mapovala povrch planety až do roku 2006, kdy bylo po třetím prodloužení mise se sondou ztraceno spojení. Měsíc po vyslání sondy Surveyor byla vyslána další sonda Mars Pathfinder, která měla za úkol vysadit na povrchu malé pojízdné vozítko, jenž by zkoumalo okolí přistávacího modulu v oblasti Ares Vallis. Tato mise byla pro NASA obrovským úspěchem, jelikož přinesla velkou řadu snímků z povrchu, kterým se dostala obrovská publicita.
[editovat] Současnost
V roce 2001 NASA vyslala úspěšně sondu Mars Odyssey, která je stále na orbitě planety. Pomocí gama spektrometru objevila známky vodíku ve svrchních metrech marsovského regolitu. Předpokládá se, že tento vodík je vázán ve vodním ledu, který se pod povrchem nachází.
O dva roky později v roce 2003 se k planetě vydala evropská sonda Mars Express, která se skládala ze dvou částí, orbitálního modulu Mars Express a přistávacího s označením Beagle 2. Tato mise byla úspěšná jen částečně, jelikož přistávací modul z nezjištěných příčin selhal během přistávacího manévru a následně v únoru 2004 byl prohlášen za ztracený. Na začátku roku 2004 byl pomocí planetárního fourierovského spektrometru pracující s infračerveným světlem ohlášen nález metanu v atmosféře Marsu. V červnu 2006 Evropská vesmírná agentura vydala zprávu, že objevila polární záři.
V roce 2003 se k Marsu vydala i dvě stejná vozítka NASA v rámci projektu Mars Exploration Rovers – Spirit (MER-A) a Opportunity (MER-B). Obě dvě vozítka úspěšně přistála na povrchu v lednu 2004 a začala zkoumat místa dopadu, pomocí mechanického ramena očišťovat vzorky a analyzovat je. Mezi největší objevy patří důkaz, že na Marsu kdysi skutečně byla tekutá voda v obou oblastech, kde sondy přistály. Vozítka měla hlavní misi naplánovánu na 90 dní, ale díky silnému větru a prachovým vírům, které čistí solární panely vozítek, jsou zařízení stále funkční (květen 2008).
12. srpna 2005 byla vyslána další americká sonda Mars Reconnaissance Orbiter, která se na oběžnou dráhu planety dostala 10. března 2006. Hlavním úkolem plánované dvouleté vědecké mise je zmapovat povrch Marsu a studovat počasí, aby se mohlo vybrat vhodné místo pro další sondy, které by měly na povrchu přistát. Sonda obsahuje telekomunikační zařízení s vyšší přenosovou rychlostí než všechny předchozí sondy dohromady.
V současné době (25. květen 2008) úspěšně přistála na Marsu nepohyblivá americká sonda Phoenix, která byla na svojí cestu vyslána 4. srpna 2007. Přistála poblíž severní polární čepičky. Přistávací modul je vybaven robotickou rukou, která je schopna odebrat vzorky až do vzdálenosti 2,5 metru a dostat se až metr pod marsovský povrch. Předpokládá se, že se podařilo přistát v oblasti, kde je 80% šance na to, že do 30 cm pod povrchem se nalézá led. Současně je sonda vybavena mikroskopickou kamerou, která je schopna vyhotovit fotografie předmětů o velikosti jedné tisíciny tloušťky lidského vlasu. Veškerá komunikace se sondou je možná díky dvěma umělým družicím, které Mars obíhají, Mars Odyssey a Mars Reconnaissance Orbiter, které zprostředkovávají sondou zaslaná data na Zemi a zpět. Délka mise je plánována na cca 3-4 měsíce než nastane na severní polokouli Marsu zima a tudíž i nedostatek světla pro pohánění sondy. Vědci neočekávají, že by Phoenix přežil zimní období, kdy teploty klesají k -100�°C. Do té doby by však mohl posbírat data, z nichž by se vědci měli více dozvědět o tom, jestli na Marsu kdysi mohla existovat primitivní forma života.
[editovat] Budoucnost
V roce 2011 by měla z mysu Canaveral odstartovat sonda Mars Science Laboratory. Jde o sofistikovanou pojízdnou laboratoř, která by měla na Marsu, mimo jiné, hledat organické sloučeniny či stopy života.
Na rok 2009 se plánuje rusko-čínská mise Fobos-Grunt, která si klade za cíl dopravit zpět na Zem vzorky z měsíce Phobos. Na rok 2012 plánuje Evropská vesmírná agentura svoje první vozítko pod názvem ExoMars; měl by být schopný kopat až dva metry pod povrch, kde by hledal organické molekuly.
V roce 2004 vyhlásil americký prezident George W. Bush dlouhodobý plán Vision for Space Exploration, dle kterého se USA připravují vyslat na povrch Marsu pilotovanou loď a na jeho povrch vysadit člověka. Podobné plány má i Evropská vesmírná agentura sdružující evropské země, která by chtěla dostat člověka na Mars mezi lety 2025 až 2030. Obdobné ambice má i Rusko.
[editovat] Život na Marsu
Současné poznání historie Marsu nasvědčuje, že se po jeho vzniku na povrchu nacházela hustá atmosféra a kapalná voda, která možná tvořila i celoplanetární oceán pokrývající převážnou část severní polokoule. Dle současné teorie o vzniku života tím byla splněna základní podmínka, která mohla vytvořit obyvatelnou zónu na povrchu a umožnit tak vznik primitivního života. Na druhou stranu proti vzniku života hovoří fakt, že tyto příznivé podmínky trvaly pouze dočasně, v současnosti je téměř všechna voda na Marsu zmrzlá, a planeta se tak nachází mimo obyvatelnou zónu Slunce. Předpokládá se, že by pro případný vznik života musely být k dispozici jiné energetické zdroje než energie Slunce (např. vulkanismus).
Slabá magnetosféra a extrémně tenká atmosféra, veliké výkyvy teplot, ukončení současné vulkanické činnosti a bombardování povrchu meteory nedávají v současnosti příliš mnoho nadějí, že by život (pokud se vyvinul) mohl přežít do dnešních dní, i když vědci na Zemi jsou neustále překvapování podmínkami, za kterých může život přežívat (radioaktivita, život v naprosté temnotě, život bez dýchatelného kyslíku, atd.).
Pro potvrzení či vyvrácení teorie o životě na Marsu chybí zatím jasné důkazy. Existují sice některé náznaky, které nasvědčují, že na Marsu život skutečně byl, jako například struktury připomínající pozůstatky činnosti organismů v meteoritu ALH84001. Na povrchu planety provedlo několik sond (např. Viking) experimenty, které měly objevit důkazy života, ale tyto pokusy nepřinesly žádný důkaz potvrzující život na planetě nyní ani v minulosti.
Pro nebezpečí zavlečení pozemského života na Mars jsou sondy určené pro přistání na Marsu pečlivě sterilizovány (i když na začátku výzkumu nebyly všechny sondy sterilizovány příliš pečlivě ). Na jasnou odpověď, jestli na planetě skutečně vznikl život anebo jestli se jedná pouze o vědeckou fikci, je potřeba počkat, dokud nebude pečlivě prostudována větší část povrchu planety.
[editovat] Kolonizace
Lidská kolonizace Marsu je cílem mnoha spekulací i seriózních studií, které se objevují po celou dobu výzkumu této planety. Povrchové podmínky a snadná dostupnost vody dělají z Marsu jednu z nejlépe obyvatelných planet sluneční soustavy. Proto je bude pravděpodobně dalším cílem lidské expanze. Dle nejnovějších záměrů by se měl člověk na Mars vypravit kolem roku 2030 a od této doby zde začít budovat stálou základnu.
Mars vyžaduje méně energie na jednotku hmotnosti (Delta-v) k jeho dosažení ze Země než kterákoli jiná planeta s výjimkou Venuše. S využitím Hohmannovy oběžné dráhy trvá let k Marsu 6–7 měsíců, během kterých bude posádka vystavena stavu beztíže. Kratší doba je možná, ale spotřebuje se více paliva.
Otevřenou otázkou zůstává, zda lidstvo bude odsouzeno na Marsu žít v uzavřených základnách, kde se bude uměle udržovat atmosféra, anebo zda se podaří přeměnit povrch planety na obyvatelný pomocí teraformace.
[editovat] Terraformace
Terraformace Marsu je hypotetický soubor procesů, které by měly umožnit člověku život na povrchu Marsu bez nutnosti používat ochranné prostředky před okolním prostředí. Jeho výsledkem by tak měl být vznik planety podobné Zemi. Proces, který by mohl teoreticky změnit celou planetu, by probíhal po desítky či stovky let od nejjednodušších organismů přes rostliny až po první živočichy.
Jelikož je Mars rozdílný a má menší gravitaci, podmínky nebudou nikdy zcela shodné s těmi pozemskými. V současnosti se jedná spíše o sci-fi myšlenku, jelikož neexistuje žádná dostupná technologie, která by tuto přeměnu zvládla, i když se již občas objevují nápady, jak povrch Marsu přeměnit.
[editovat] Mars v kultuře
[editovat] Jméno planety
Mars je pojmenován po římském bohu války a krveprolití. Setkáváme se s ním v římské mytologii (viz Mars (mytologie)). V Babylónské astronomii byla planeta pojmenována po Nergalovi, božstvu ohně, války a ničení, pravděpodobně díky rudé barvě. Když Řekové spojili Nergala se svým bohem války Areem, pojmenovali planetu Ἄρεως ἀστἡρ (Areos aster), neboli „hvězda Areova“. Poté byl Ares také propojen s Marsem, a tak se do latiny dostala planeta jako „Stella Martis“, neboli „Hvězda Martova“, resp. „Mars“. Řekové také označovali planetu jako Πυρόεις (Pyroeis), což znamená přibližně hořící. V hinduistické mytologii je znám Mars jako Mangala (मंगल) nebo v sanskrtu také jako Angaraka podle boha války, který vlastní znaky kozoroha a štíra a učí okultním vědám. Staří Egypťané tuto planetu nazývali „Ḥr Dšr“ – „Horus Červený“. Hebrejci ji naproti tomu říkali Ma'adim (מאדים) – „ta, která se zardívá“; zde je také původ jména jednoho z největších kaňonů Marsu – Ma'adim Vallis. Mars je také známý jako al-Mirrikh (المريخ) jak v arabštině, tak v perštině (بهرام), v turečtině se mu říká Merih. Etymologie al-Mirrikh je zatím neobjasněná. Staří Peršané říkali Marsu Bahram (بهرام) podle zoroastrijského boha osudu. Staří Turkové jej nazývali Sakit. Číňané, Japonci, Korejci a Vietnamci planetu označovali 火星, neboli ohnivou hvězdu, jménem založeným na starém čínském mytickém cyklu o Pěti elementech.
Symbolem Marsu je malé kolečko s šipkou směrující nahoru a ven. Je to stylizované znázornění štítu a kopí, používaných římským bohem Marsem, který byl nejen bohem války, ale také patronem vojáků. Symbol se také užívá v biologii pro označení mužského pohlaví a v alchymii k označení prvku železa, o kterém se soudilo, že byl ovládán Marsem, díky charakteristicky červené barvě oxidu železitého. ♂ označuje znak Unicode na pozici U+2642.
[editovat] Význam v astrologii
Za vlády Chaldejců v jižní Mezopotámii došlo k významnému rozvoji astrologie a k zavedení systému sedmi planet (k vládnoucímu páru Slunce, Měsíc přidali ještě Merkur, Venuši, Mars, Jupiter a Saturn), kterým byly také přiřazeny příslušné božské principy. V případě Marsu to byl babylónský bůh moru Nergal, k němuž byly později asociováni egyptský Hor, hindský Mangal, řecký Ares a římský bůh války Mars. Tradičním astrologickým 7 planetám odpovídá 7 dnů v týdnu, kde je Mars spojen s úterým, z čehož také vychází pojmenování pro tento den v románských jazycích (např. ve španělštině martes, v italštině martedì a ve francouzštině mardi). Podle Pythagora 7 planetárních sfér kolem Země svým otáčením vyluzuje tzv. hudbu sfér – starší hudební stupnice proto byly sedmitónové. Marsu odpovídá číslo 5 a tón G.
Mars ve zvěrokruhu vládne I. a VIII. nebeskému domu, tj. denní dům je pro něj Beran a noční Štír, povýšení pak zažívá v Kozorohu, pád v Raku a zničení ve Váhách a v Býku. Problémy tomuto systému přinesl objev trpasličí planety Pluto, v jejíž prospěch někteří moderní astrologové odebírají Marsu znamení Štíra. Konzervativní astrologové naproti tomu raději ponechávají Pluto bez domicilu.
Původně představoval božský princip Marsu (muže) harmonický protiklad k Venuši (ženě) a tomu odpovídal i jeho tehdejší symbol ♁ (nyní jde o symbol Země), pozdějším zdůrazněním agresívních prvků však došlo k deformaci kříže do úhlopříčného šípu, tj. k přechodu do dnešního symbolu ♂. Astrologická povaha Marsu vychází z mytologie a je spojována se sebejistotou a sebe-prosazováním se, agresí, sexualitou, energií, silou, ambicemi a výbušností, tedy historicky chápanými samčími vlastnostmi. Tyto vlastnosti zároveň svědčí o duchu ovládaném nižšími potencemi (hmotou), což se odráželo i v již zmíněném původním symbolu ♁ (kříži hmoty nad kruhem ducha).
Dle astrologů by se měl vliv Marsu uplatňovat v povoláních jako jsou vojáci, chirurgové či sportovci. Francouzský psycholog a statistik Michel Gauquelin provedl v 60. letech 20. století velkou studii nazvanou „Mars Effect“, která dávala významnou korelaci mezi datem narození sportovních šampiónů a dominantním postavením Marsu. Test na jinak sestaveném vzorku šampiónů však přinesl negativní výsledek.
[editovat] Inteligentní Marťani
Oblíbená představa, že je Mars obydlen inteligentními Marťany, se traduje do 19. století, kdy se na plno rozeběhlo mapování marsovských kanálů, které propagoval především italský astronom Giovanni Schiaparelli. Ve spojení s knihou od Percivala Lowella o postupně umírající planetě, která vysychá a chladne s prastarou civilizací, která se snaží vytvořit síť zavlažovacích kanálů, se rychle začala šířit myšlenka, že na Marsu existuje inteligentní život.
Pozorování neexistujících kanálů na Marsu se šířilo mezi tehdejšími astronomy jako Marsovská horečka, která přinášela podrobnější a přesnější mapy zavlažovacích kanálů. V roce 1899 během průzkumu atmosférického rádiového šumu zachytil vynálezce Nikola Tesla opakující se signál, o kterém později prohlásil, že by se mohlo jednat o radiovou komunikaci z jiné planety, pravděpodobně Marsu. Teslově teorii se brzy dostalo podpory Lorda Kelvina, který navštívil Spojené státy americké v roce 1902 a při této příležitosti měl prohlásit, že Tesla zachytil Marťanské radiové vysílání určené pro Spojené státy. V roce 1901 vyšel článek v New York Times, že ředitel Harvard College Observatory Edward Charles Pickering obdržel telegram z Lowell Observatory v Arizoně ohledně možného pokusu zachycené komunikace Marsu se Zemí.
Jak ale ukázaly kosmické sondy ve 20. století, na Marsu inteligentní život v současnosti není.
[editovat] Sci-fi
Mars byl a je častým předmětem sci-fi příběhů, které ho v historii popisovaly jako živý svět inteligentních tvorů a v současnosti jako vyprahlou planetu, kterou se člověk snaží podmanit. Jeho magická rudá barva a chybná představa rozsáhlých kanálů na jeho povrchu inspirovala mnohé spisovatele, aby své příběhy zasadili do tohoto světa. Snad nejznámější knihou z rané historie sci-fi žánru je H. G. Wellsova kniha Válka světů z roku 1898, která popisuje invazi Marťanů z umírající planety na Zem a následnou válku s lidstvem. Kniha se stala hitem a dočkala se i rádiového vysílání 30. října 1938. Vysílání bylo natolik přesvědčivé, že mnozí posluchači, kteří si zapnuli rádio později, se domnívali, že se jedná o skutečnou událost, což vyústilo v paniku a chaos.
Dalším slavným dílem je Marťanská kronika od amerického spisovatele Raye Bradburyho, která líčí zkázu marťanské civilizace nešťastnou náhodou způsobenou lidmi a neschopnost lidí se z této chyby poučit. V 60. letech 20. století o Marsu psali Edgar Rice Burroughs a Robert A. Heinlein.
Mars se v literatuře vyskytoval již dříve před vznikem moderní sci-fi. Například spisovatel Jonathan Swift ve své knize Gulliverovy cesty v devatenácté kapitole popisuje dva měsíce Marsu, přibližně 150 let před tím, než byly skutečně objeveny astronomem Asaphem Hallem.
Před vysláním sond Mariner a Viking, které přinesly první podrobné snímky o skutečném povrchu Marsu bez života, se většina knih zabývala tématem inteligentních Marťanů a jejich vztahy s lidmi. Když se ale ukázalo, že život na Marsu není a že možná ani nikdy nebyl, téma knih se změnilo. Začalo se zaobírat blízkou lidskou budoucností, ve které se lidstvo pokusí na Marsu přistát a vytvořit na něm trvalou základnu a následně ho osídlit. Nejznámější a nejvíce propracovanou ságou o kolonizaci a boji za svobodu Marsu je Marťanská trilogie od Kima Stanleyho Robinsona.
Snímky z Marsu ale nevyvrátily veškeré pochybnosti a některé paradoxně zájem sci-fi autorů ještě podpořily. Nejznámějším útvarem ze snímků sond Viking se stala tzv. Tvář na Marsu – hora, připomínající lidskou tvář, obrácenou do vesmíru (pozdější podrobné mapování ukázalo, že se jedná o přírodní útvar vzniklý zvětráváním ). Tento a podobné výjevy na Marsu měly za následek to, že je Mars i po zmapování povrchu pro spisovatele vědeckofantastické literatury stále zajímavý.
Dalším oblíbeným námětem se stal boj marťanské kolonie za nezávislost na Zemi, který se objevuje v dílech Grega Beara a nebo již zmiňovaného Kima Stanleyho Robinsona. Na stejném základě staví film Total Recall a televizní seriál Babylon 5.

Summary:
Mars je čtvrtá planeta sluneční soustavy, druhá nejmenší planeta soustavy po Merkuru. Je pojmenována po římském bohu války Martovi. Jedná se o planetu terestrického typu, tj. má pevný horninový povrch pokrytý impaktními krátery, vysokými sopkami, hlubokými kaňony a dalšími útvary. Má dva měsíce nepravidelného tvaru pojmenované Phobos a Deimos.
V období, kdy je Mars v opozici ke Slunci a Země se tak nachází mezi těmito dvěma tělesy, je Mars pozorovatelný na obloze po celou noc. Spolehlivé informace o prvních pozorováních Marsu jako planety neexistují, ale je pravděpodobné, že k nim došlo mezi lety 3000 až 4000 př.�n.�l. Všechny starověké civilizace, Egypťané, Babylóňané a Řekové, znaly tuto „putující hvězdu“ a měly pro ni svá pojmenování. Kvůli jejímu načervenalému nádechu, způsobenému červenou barvou zoxidované půdy na jejím povrchu, považovaly staré národy Mars většinou za symbol ohně, krve a zániku.
Detailní zkoumání planety umožnilo od 60. let 20. století takřka 20 úspěšných automatických sond. V současné době jsou na oběžné dráze kolem Marsu tři funkční sondy (Mars Odyssey, Mars Express a Mars Reconnaissance Orbiter) a na povrchu planety se pohybují dvě vozítka mise Mars Exploration Rover (Spirit a Opportunity), která poskytla data, jež umožnila zmapovat větší část povrchu, definovat základní historická období či porozumět základním jevům odehrávajícím se na planetě.


[editovat] Výpravy proti muslimům
[editovat] Pozadí
V�polovině 11. století na�Blízký východ začaly pronikat ze�střední Asie kočovné turecké kmeny, a začaly povážlivě ohrožovat byzantskou moc v�Anatolii. Byzantský císař Roman�IV. Diogenes se rozhodl s�Turky utkat v�otevřené bitvě, ale byl v�srpnu roku 1071 poražen u�Mantzikertu. Turci postupně obsadili Sýrii, Palestinu a téměř celou Malou Asii. Roku 1078 dobyli také Jeruzalém, dosud ovládaný šíitskými Fátimovci. Přestože byla křesťanská církev rozdělena schizmatem, zrodila se myšlenka na pomoc západních křesťanů.
Byzantský císař Alexios�I. toužil získat nazpět území dobytá Seldžuky s�pomocí evropských žoldnéřů. Snažil se tedy zlepšit vztahy mezi východní a západní církví a vedl čilou diplomatickou korespondenci s�papežem Urbanem�II. Papež v�době boje o�investituru s�císařem Svaté říše římské Jindřichem�IV. také neměl zájem prohlubovat spory s�ortodoxní Byzancí.
Roku 1095 byl Jeruzalém napaden Araby z�Egypta, kteří město vydrancovali, muslimy pobili a zbylé křesťanské obyvatelstvo vyhnali.
V západní Evropě 11. století mezitím začal pod vlivem clunyjské reformy a zintenzívnění náboženského života růst zájem o�svatá místa, především o�Jeruzalém, Řím a Compostelu. Tento zájem vycházel mimo jiné z�intenzivnějšího eschatologického očekávání konce světa a z�pocitu viny, že Boží hrob, pro křesťany místo Ježíšova vzkříšení, zůstává v�rukou muslimů, kteří navíc poutníky ve Svaté zemi ohrožují. Postupně se prosadilo přesvědčení, že ofenzivní boj za získání svatých míst a s�tím související zajištění ochrany křesťanských poutníků je spravedlivý a měl by se stát povinností každého rytíře. Ve�druhé polovině 11.�století se iniciativy ujali papežové. Formování ideologie křížových výprav podpořil zvláště papež Řehoř�VII.
[editovat] První křížová výprava
V�březnu 1095 přijelo na synodu do�Piacenzy byzantské poselstvo císaře Alexia�I. s�žádostí o�pomoc proti seldžucké expanzi. V�listopadu 1095 svolal Řehořův žák Urban�II. koncil do francouzského Clermontu. Na závěr sněmu pronesl strhující proslov o�utrpení východních křesťanů i�poutníků ze�Západu a zakončil jej výzvou pomoci východním křesťanům sužovaným nevěřícími. Kromě obrany Božího hrobu měl Urban také mocenské a církevně politické důvody: jednak probíhal boj o�investituru s�císařem Jindřichem�IV., jehož exponent vzdoropapež Kliment�III. se právě zmocnil papežského stolce v�Římě. Navíc byl Alexios�I. ochoten odstranit rozkol mezi Byzancí a západní církví, vyjde-li mu papež vstříc.
Přestože byla Urbanova výzva adresována šlechtě, přišla okamžitá reakce ze�strany chudiny. Pod dojmem vystoupení entuziastických kazatelů se shromáždily početné chudinské houfy a bez přípravy se vydaly na cestu do Svaté země. Nejvýraznější z�těchto kazatelů byl Petr Poustevník, charismatický demagog s�fanatickou nenávistí k�Turkům, který kázal především v�severní Francii. Roku 1096 vyrazil Petr i�se svými asi 20�000 následovníky ze�severní Francie. Téměř souběžně s�nimi táhl menší chudinský houf pod velením Gautiera Sans-Avoir.
Výpravy táhly většinou odděleně na východ, přes Svatou říši římskou do Uherska, kde na uhersko-byzantské hranici začaly z�nedostatku zásob drancovat široké okolí. 1.�srpna 1096 poutníci loupili i�na předměstí Konstantinopole. Císař Alexios dal výpravu urychleně přepravit na asijskou pevninu do opevněného tábora. Chabě vyzbrojení poutníci podnikali z�tábora loupežné výpravy do okolí. Turci je postupně téměř vyvraždili a tábor vydrancovali. Dva až tři tisíce zachráněných křižáků byzantské námořnictvo evakuovalo zpět do Konstantinopole.
V�Evropě se zatím zformovalo několik dalších chudinských výprav, které zavinily brutální pogromy. Porýnští chudí vedení hrabětem Emerichem z�Leisingnenu v�Mohuči i�v�dalších městech pobili tisíce Židů. Z�Lotrinska se vydala na cestu výprava vedená knězem Gottschalkem a v�českých zemích postavil menší skupinu kněz jménem Volkmar, který rozpoutal pogromy také v�Praze, navzdory snahám biskupa Kosmy tomu zabránit. Na uherských hranicích byly tyto výpravy rozprášeny vojskem krále Kolomana.
Rytíři se na cestu do Svaté země vydali až později. Ze severní Francie vytáhla výprava hraběte Roberta Normandského a Roberta Flanderského. Ze střední Francie se přidal hrabě Štěpán z�Blois a Hugo z�Vermandois, bratr krále Filipa�I. Lotrinské vojsko vedli bratři z�Boulogne Godefroy, Eustach a Balduin. Oddíly z�Provence vedl toulouský hrabě Raimond de Saint-Gilles. Při cestě Huga z�Vermandois jižní Itálií se k�první křížové výpravě přidal další normanský válečník, kníže Bohemund z�Tarentu a jeho synovec Tankred. Na přelomu let 1096-1097 velmoži dorazili do Konstantinopole, kde císaři složili lenní přísahu a císař na oplátku přislíbil výpravě podporu.
Prvním cílem křižáckých rytířů se na jaře 1097 stala Nikája v�Anatolii. Ta byla po sedmitýdenním obléhání dobyta a křižáci se vydali k�východu. V�únoru 1098 obsadil Balduin z�Boulogne Edessu a založil první křižácký stát. Vojsko táhlo na jih, kde oblehlo Antiochii. Po ročním obléhání se 3.�června 1098 křižákům podařilo město obsadit a po odražení odvetného útoku atabega Kerbogy z�Mosulu se vládcem města prohlásil Bohemund z�Tarentu (založil tak další stát). Zbylí křižáci táhli dál do Palestiny, kde 7.�června oblehli Jeruzalém, který 15.�července 1099 dobyli a drtivou většinu obyvatelstva povraždili. Masakr přežil jen místodržící Iftíchar ad-Daula se svou gardou a několik civilistů, kteří poté nalezli azyl v Damašku. Vládcem Jeruzaléma byl zvolen vévoda Godefroy z�Bouillonu s�titulem „ochránce Božího hrobu“.
Roku 1100 byly do Svaté země vypraveny pomocné křížové sbory, menší, špatně koordinované skupiny, které se pokusily posílit nově založené křižácké státy. Roku 1101 však byly rozbity Turky v�Anatolii, jež zůstala od té doby až do konce křížových výprav téměř nepřekonatelnou překážkou.
[editovat] Druhá křížová výprava
Na Štědrý den roku 1144 turecký atabeg Zengí z�Mosulu dobyl Edessu a křižáci tak ztratili velká území na východ od řeky Eufrat. Pád Edessy otřásl Evropou a papež Evžen�III. vydal bulu Quantum praedecessores a energicky se pustil do organizování další křížové výpravy. Bula byla adresována především francouzskému králi Ludvíkovi�VII., který již o�Vánocích roku 1145 ohlásil svou účast na výpravě. Na organizování kruciáty se podílel i�cisterciácký myslitel Bernard z�Clairvaux, který se s�žádostí o�podporu obrátil na evropské královské dvory. Koncem roku 1146 získal i�podporu německého krále Konráda�III. Italské městské státy se od výpravy distancovaly, jihoitalští Normani byli znepřáteleni s�papežem i�byzantským císařem a angličtí i�španělští velmoži byli příliš zaměstnáni svými vlastními válkami a k�výpravě se nepřipojili.
Na této křížové výpravě byla daleko menší účast lidových kazatelů, kteří by podněcovali prosté davy. Přesto například mnich Rudolf v�Porýní rozdmýchával protižidovské nálady. Proti tomu zasáhl osobně Bernard z�Clairvaux. Koncem května vytáhla z�Řezna Konrádova výprava čítající asi 20�000 vojáků z�německých zemí, Lotrinska i�Čech. V�červnu vyrazilo z�Met na pochod i�menší francouzské vojsko. Z�Anglie vyplula třetí skupina křižáků na jaře 1147. Byli to neurození bojovníci a námořníci z�Anglie i Flander, kteří po cestě zakotvili v�Portugalsku a pomohli portugalskému králi dobýt Lisabon (dodnes se zachoval unikátní Dopis křižáka, podrobně popisující průběh dobývání).
V�září 1147 dorazili křižáci do Konstantinopole. Vztahy mezi armádami i�panovníky byly napjaté. Němci se přepravili na asijskou pevninu a od Nikáje postupovali dále na východ. Konrád rozdělil své síly. Méně ozbrojená část armády pod velením biskupa Oty z�Freisingu táhla podél pobřeží, zatímco král s�rytíři se vydal vnitrozemím. U Dorylaea, kde kdysi vojska první křížové výpravy zvítězila, byla německá armáda přepadena seldžuckými Turky. Většina výpravy byla vyhlazena a králi se s�desetinou svých původních oddílů podařilo probít zpět do Nikáje. Druhá část armády vedená biskupem byla napadena a téměř pobita Turky u�Laodikeje. Zbylá hrstka vojáků se i�s�biskupem Otou pronikla do Sýrie.
Zbytky německé armády se v�Nikáji spojily s�francouzským vojskem. Francouzi byli ukázněnější, Ludvík byl však jako vojevůdce stejně špatný jako Konrád a navíc nerozhodný. Spojená křižácká výprava táhla podél pobřeží na východ. V�Efesu král Konrád onemocněl a vrátil se do Konstantinopole. Většina jeho vojáků táhla dále s�Francouzi. U�pisidijské Antiochie (říkalo se jí též Antiochetta) se křižáci střetli s�Turky, které donutili k�ústupu. Pak křižácká vojska překročila pod neustálou tureckou hrozbou Taurus a v�únoru 1148 dorazila k�řeckému městu Attaleia. Část výpravy odplula a armáda pěšáků a poutníků zůstala na pospas osudu. Ludvík Francouzský byl po vylodění v�Antiochiii vřele přivítán knížetem Raimondem. Navzdory všem útrapám a ztrátám, jakými křížová výprava doposud prošla, představoval Ludvíkův kontingent významnou pomoc pro křižácké státy. Ludvík se pak vydal do Jeruzaléma, kam již mezitím z�Konstantinopole dorazil král Konrád.
V�Jeruzalémě se oba panovníci setkali i�s�jeruzalémským králem Balduinem�III. a rozhodli se dobýt Damašek, který byl spojencem Jeruzalémského království. Město napadli 24.�července 1148, před dobytím jej však zachránila velká turecká armáda z Aleppa vedená sultánem Núr ad-Dínem.
Neslavný konec výpravy jen prohloubil spory mezi francouzským a německým panovníkem. Konrád odjel již na Vánoce 1148 do Konstantinopole, kde uzavřel spojenectví s�císařem Manuelem. Ludvík pobyl v�Palestině a při návratu domů v�jižní Itálii navázal přátelské vztahy se sicilským králem Rogerem�II. -�úhlavním nepřítelem Byzance. Damašek byl obsazen Núr ad-Dínem a muslimové tak byli proti křižákům opět o�něco jednotnější.
[editovat] Třetí křížová výprava
Po katastrofické bitvě u�Hattínu 4.�července 1187, dobytí Jeruzaléma na podzim téhož roku a následné ztrátě téměř celého území Jeruzalémského království ve prospěch sultána Saladina vyhlásil papež Řehoř�VIII. bulou Audita tremendi z�29.�října 1187 třetí křížovou výpravu. Vyslancům kurie se podařilo dokonce zprostředkovat mír mezi francouzským králem Filipem Augustem a anglickým králem Richardem. Svou účast na výpravě přislíbil také římsko-německý císař Fridrich Barbarossa
Jako první se do Svaté země vydali sicilští Normané a vzápětí i�menší námořní kontingenty z�Anglie, Dánska a Flander. Fridrich I.�Barbarossa se vydal na výpravu z�Řezna na jaře 1188 a po cestě začal na byzantském území drancovat. Císař Izák�II. kvůli možným násilnostem raději povolil cestu dále na východ přes Helespont. Němci přezimovali v�Andrianopoli a na jaře 1190 se opět vydali na cestu. U�Ikonia je napadli Turci sultána Kilič Arslana�II. a byli Barbarossou poraženi. Při přechodu řeky Salef však Fridrich�I. utonul a výprava se rozpadla. Část bojovníků pokračovala dále do Svaté země a část se vrátila domů. Němci se tak výpravy významněji nezúčastnili.
4.�července 1190 vyrazila z�Vézélay francouzská i�anglická vojska, která pod vedením Richarda Lví srdce a Filipa�II. přezimovala na Sicílii. Na jaře 1191 křižáci vypluli vstříc Svaté zemi a 12.�července dobyli město Akkon a francouzský král se vrátil zpět do vlasti, zatímco Angličané a zbytek francouzských křižáků v�čele s�králem Richardem bojovali se Saladinem ještě tři roky. Velkým křižáckým úspěchem byla bitva u�Arsufu a obsazení Jaffy. Po marném pokusu o�dobytí Jeruzaléma Saladin předložil Richardovi mírový návrh, podle něhož zpřístupní Boží hrob západním poutníkům a uzná hranice stávajících křižáckých držav. Po půlročním váhání plném šarvátek byl mír 2.�září potvrzen a Richard Lví srdce se vydal na cestu domů.
[editovat] Čtvrtá křížová výprava
Na přelomu let 1199-1200 papež Inocenc�III. požehnal snaze francouzských velmožů uspořádat tažení na Blízký východ a zároveň zdůraznil dosavadní neschopnost evropských králů. Výprava, organizovaná výborem navzájem si rovných rytířů a vedená hrabětem Theobaldem ze�Champagne, postupovala do severní Itálie. Zde si na úvěr najala lodě u�Benátčanů, kteří si tak zajistili vliv na výpravu.
Na jaře roku 1201 zemřel hrabě Theobald a vedení převzal Bonifác z�Montferratu. Cílem výpravy měl být Egypt, což se nelíbilo Benátčanům, kteří tam měli obchodní zájmy. Požadovali proto od vůdců výpravy, aby křižáci pro Benátky vybojovali od Uherska město Zadar, za což jim budou odloženy splátky dluhů. Útok na katolický Zadar byl pod trestem exkomunikace papežem zakázán, křižáci přesto nátlaku benátského dóžete ustoupili a v�listopadu 1202 Zadar dobyli.
Krátce poté křižáky požádal římsko-německý král Filip Švábský o�pomoc při dosazení svého švagra Alexia�IV. na byzantský trůn. Alexios křižákům nabízel uznání papežovy autority nad východní církví, tolik potřebné peníze, zásoby a vojenskou pomoc na křížové výpravě. V�červenci 1203 proto křižáci zaútočili na další křesťanské město Konstantinopol a na trůn dosadili prince Alexia a jeho otce Izáka�II. Těm se však sliby dané křižákům nepodařilo splnit a obyvatelstvo je brzy svrhlo a zabilo. Křižáci na město zaútočili znovu a 12.�dubna 1204 se jim podařilo byzantskou obranu zlomit a vniknout do města; následovalo třídenní drancování a vraždění obyvatelstva. Čtvrtá křížová výprava již do Egypta ani Svaté země nepokračovala.
Novým císařem Latinského císařství vzniklého na troskách Byzance byl zvolen flanderský hrabě Balduin. Nově vzniklé Soluňské království získal Bonifác z�Montferratu a Achajské knížectví a Athénské vévodství připadlo francouzským velmožům. Benátčané získali obchodní monopol a Naxos. Byzantská císařská rodina si zachovala část svých držav na východě a založila zde Nikájské císařství, které se stalo hlavním nepřítelem křižáků v�Konstantinopoli. Další členové rodu Komnenů založili na pobřeží Černého moře Trapezuntské císařství. Posledním řeckým státem byl Epirský despotát ležící v�Epiru na pobřeží Iónského moře. Všechny tyto státy se považovaly za legitimní nástupce Byzantské říše a vedly válku proti latinským křižáckým státům.
[editovat] Legenda o výpravě dětí
Prameny hovoří také o�údajné francouzské a německé křížové výpravě dětí, zorganizované prý proto, že se věřilo, že neúspěchy dosavadních tažení zapříčiňuje hříšnost jejich dospělých účastníků. Původcem měl být jakýsi francouzský pasáček Štěpán, jemuž se prý roku 1212 zjevil Kristus a vyzval ho ke křížové výpravě proti nevěřícím. Štěpán proto věřil, že se moře před ním rozestoupí a cesta do Svaté země bude možná suchou nohou. Po strastiplné cestě prý několik tisíc dětí dorazilo do Marseilles, kde se neúspěšně pokusily projít Středozemním mořem. Dva obchodníci, Hugo Železo a Vilém Prase, poté měli nabídnout výpravě zdarma přepravu do Palestiny, děti odvézt do Alžíru a později do Alexandrie a rozprodat do otroctví. Podobná německá výprava, již vedl mladík jménem Mikuláš, údajně vyšla z�Porýní a přes Alpy doputovala do Janova. Část poutníků se stala janovskými občany a část putovala dál do Pisy a Říma, kde Mikuláše přijal sám papež a podařilo se mu přesvědčit část dětí k�návratu domů. Při zpáteční cestě jich mnoho zemřelo, mezi nimi i�Mikuláš.
Středověké prameny popisující křížovou výpravu dětí jsou však v�současné době zpochybňovány a celý popis dětské křížové výpravy je považován za omyl vzniklý třicet let po popisovaných událostech.
[editovat] Pátá křížová výprava
Roku 1215 papež Inocenc�III. svolal 4. lateránský koncil. Jedním z�důsledků koncilu byla pátá křížová výprava, jejíchž příprav se energicky chopil Inocencův nástupce Honorius�III. Účast na výpravě přislíbil uherský král Ondřej�II., norský král Inge�II. (který však během příprav zemřel a norští křižáci tak nakonec zůstali stranou) a rakouský vévoda Leopold�VI. Vojska měly na Blízký východ přepravit frízské lodě, Frísové se však zdrželi v�Portugalsku dobýváním maurského hradu Alcácer do Sal. Do Svaté země tak dorazila jen část křižáků, ke kterým se přidaly kyperské oddíly krále Huga�I. a antiochijská armáda knížete Bohemunda�IV. Křižáci v�Zajordánsku nenašli žádného protivníka, vydrancovali široké okolí a s�kořistí se vrátili do Akkonu. Král Ondřej odjel domů a zbylí křižáci se chystali po příjezdu francouzských posil k�útoku na egyptský přístav Damietta.
V�květnu 1218 křižáci dobyli obrannou věž chránící ústí Nilu a částečně oblehli samotné město Damiettu, kterou po téměř dvouletém obléhání v�listopadu 1219 dobyli. Vládu nad městem si proti vůli kardinála Pelagia nárokoval jeruzalémský král Jan z�Brienne. Stal se dočasným vládcem Damietty až do předpokládaného příjezdu císaře Fridricha�II. Město bylo křižáky přetvořeno v�křesťanské sídlo s�vlastním arcibiskupem Pierrem des�Roches.
Po příjezdu německých křižáků měl Pelagio pocit, že vojsko je dostatečně silné na dobytí celého Egypta a navzdory císařskému rozkazu se s�armádou vydal k�jihu bez císaře s�cílem dobýt Káhiru. Výprava neslavně skončila poté, co se vojáci utábořili mezi dvěma rameny Nilu a Egypťané vypustili říční hráze, čímž křižáky odřízli od pevniny a donutili kapitulovat. Sultán al-Kamil vyjednal odchod křižáků z�Damietty a osmileté příměří. Propuštění křižáci odtáhli do Akkonu a na místě, kde se vzdali, dal sultán na počest vítězství vystavět nové město al-Mansúra -�Vítězné.
[editovat] Šestá křížová výprava
V září roku 1227 vyplula z�Brindisi do Svaté země velká německá flotila. Vedl ji císař Fridrich�II., kterého k�vyplutí donutila po devíti letech slibů až hrozba exkomunikace. Krátce po vyplutí však na lodích vypukla epidemie, nemocný císař zastavil v�Otrantu a podezřívavý papež Řehoř�IX. ho exkomunikoval. Fridrich, jehož zbožnost byla vždy pochybná, to ignoroval a po uzdravení vyrazil dále na východ. V�září 1228 přistál v�Akkonu, kde již čekalo křižácké vojsko.
Císař neměl zájem vést dlouhou nákladnou válku v�Palestině a rozhodl se pro diplomacii. Sultán al-Kamil, který se nacházel uprostřed mocenského zápasu se svými bratry, byl k�jednání svolný. Fridrich však v�Palestině neměl pevnou pozici, neboť jeruzalémský patriarcha i�rytířské řády johanitů a templářů ho jako exkomunikovaného nepodporovaly. Akkonští baroni si zase zakládali na své svobodě a nechtěli se císaři podrobit. Pouze příslušníci řádu německých rytířů stáli pevně při císaři. Z�této nejednoty mezi křesťany al-Kamil těžil, jednání protahoval a Fridrich začal slevovat ze svých požadavků.
Roku 1229 byla dohoda stvrzena, křesťané získali nazpět Betlém, Nazaret, Galileu a především Jeruzalém, do kterého však měli muslimové svobodný přístup. Poté Fridrich vstoupil do Jeruzaléma a protiprávně se nechal korunovat králem jeruzalémským. Právoplatným králem měl být Fridrichův nedospělý syn Konrád. V�květnu 1229 Fridrich ze Svaté země odjel a při naloďování v�Akkonu po něm místní občané házeli odpadky. Roku 1244 byl neopevněný Jeruzalém dobyt chórezmskými vojsky ve službách Egypta a křesťané ho již nikdy nezískali.
[editovat] Sedmá křížová výprava
V�srpnu roku 1248 se na křížovou výpravu vydal francouzský král Ludvík�IX.. Vojsko vyplulo z�nově postaveného přístavu v�Aigues-Mortes a byla to největší námořní operace v�dějinách křížových výprav. Během mezipřistání na Kypru byl Ludvík místními přesvědčen, že ideálním cílem útoku bude Egypt. V�červnu 1249 se křižáci vylodili před egyptskou Damiettou, kterou se jim podařilo získat bez boje, a v�listopadu 1249 se francouzské vojsko vydalo na pochod do egyptského vnitrozemí.
V�té době zemřel egyptský sultán as-Sálih Ajjúb, ale vdova smrt zatajila a spolu s�ministrem Fakrh ad-Dínem zemi a armádu řídila sama. Egyptské vojsko na křižáky čekalo u�pevnosti al-Mansúra a ostřelovalo je přes řeku řeckým ohněm. Křižáci objevili brod a v�únoru roku 1250 jejich předvoj vedený Ludvíkovým bratrem Robertem zaútočil na egyptské ležení před al-Mansúrou a mamlúky zahnal do města. Robert, opojený úspěchem, zaútočil na město, avšak v�jeho ulicích se křižáci rozptýlili a většinou byli pobiti, včetně Roberta z�Artois nebo hraběte Viléma ze�Salisbury. Egypťané se zatím přeskupili a po příchodu hlavní části křižácké armády se strhla vyrovnaná bitva trvající celý den. Postup se zastavil a Egypťané přivolali posily. Na pomoc jim přišel syn zemřelého sultána Turanšáh a pomohl křižáky odříznout od nilských zásobovacích tras. Po vypuknutí hladomoru musel dát Ludvík v�březnu rozkaz k�ústupu. Turanšáhovi vojáci začali křižáky pronásledovat a ti se po ochoření samotného Ludvíka rozhodli kapitulovat. Celá křižácká armáda skončila v�zajetí. Damietta zůstala prozatím zachována díky královně Markétě Provensálské a jejím janovským a pisánským žoldnéřům. Egypťané za propuštění krále a jeho armády požadovali vydání Damietty a zaplacení 800�000 zlatých bezantů. Křižáci neměli dostatek hotovosti, propuštěn byl proto zprvu jen král Ludvík a část rytířů. Propuštěnému panovníkovi se během dalších čtyř let, která strávil v Akkonu, podařilo dosáhnout propuštění zbytku zajatců a teprve 24.�dubna 1254 opustil Svatou zemi.
[editovat] Osmá křížová výprava
Roku 1267 vytáhl francouzský král Ludvík�IX. na další křížovou výpravu. Zprvu marně hledal společníky, nakonec ho podpořil bratr, sicilský král Karel z�Anjou. Ten však chtěl cíl výpravy stočit na Tunis, kde měl ekonomické a politické zájmy, a Ludvík se nechal přesvědčit. Z�Tunisu se chtěl vydat na Egypt, pak přejít Sinaj a z�jihu znovu dobýt Jeruzalém.
V�červenci 1270 se křižáci vylodili na africkém pobřeží. Během obléhání Tunisu se ve vojsku křižáků rozšířila epidemie. Mezi nemocnými byl i�král Ludvík, který v�Kartágu při čekání na posily z�Anglie, Aragonska a Navarry zemřel na úplavici. Králem se stal také nemocný následník trůnu Filip�III. Velení vojenských operací převzal Karel z�Anjou, jemuž se podařilo vyjednat s�tuniským emírem Muhammadem al-Mustansirem mír a volný odchod křižáků z�Afriky. Když do Tunisu dorazil anglický princ Eduard s�malým křižáckým sborem z�Anglie, bylo již po boji. Zatímco Francouzi se začali pod velením Karla z�Anjou stahovat zpět do Evropy, Angličané hodlali pokračovat v�křížové výpravě do Svaté země.
[editovat] Devátá křížová výprava
Po neúspěchu osmé křížové výpravy se Angličané rozhodli vydat do Sýrie ohrožované mamlúckým sultánem Bajbarsem. Eduard s�anglickou armádou přezimoval na Sicílii a v�květnu 1271 se vylodil v Akkonu. Eduardovy síly byly slabé, asi jen tisíc vojáků, ale měl v�úmyslu sjednotit rytíře ve Svaté zemi a na Kypru a uzavřít dohodu s�Mongoly, kteří v�té době ohrožovali i�muslimská území. Po příjezdu do Akkonu Eduard zjistil, že situace křesťanů na Předním východě, kde mamlúcké vojsko ovládlo v letech 1265–1271 většinu území Jeruzalémského království a Antiochijského knížectví, je mnohem horší, než se v�západní Evropě domnívali. Kyperští rytíři odmítli bojovat ve Svaté zemi a Benátčané s�Janovany začali s�mamlúky obchodovat, a to se souhlasem akkonských baronů.
Eduard se svého plánu nevzdal a doufal v�možnost vyjednávání o�případnou pomoc s�mongolským Ílchanátem v�Persii. Měl úspěch a ílchán Abaga vyslal desetitisícovou armádu, která dobyla muslimské Aleppo. Jakmile však sultán Bajbars vytáhl z�Damašku na sever, Mongolové před ním ustoupili a mamlúci město získali zpět. Eduard také podnikl tažení do vnitrozemí, akkonští rytíři však odmítli bránit případně dobytá území a křižáci se bezvýsledně vrátili do Akkonu. Když princ zjistil, jak marné je jeho úsilí, vrátil se v�září roku 1272 do Anglie. Učinil tak nedlouho poté, co málem zahynul při pokusu o atentát. Přesto, že při odjezdu měl v úmyslu vrátit se na Blízký východ v�čele veliké křížové výpravy, politická situace v�Anglii mu v�tom zabránila.
[editovat] Křižácké státy
Křižácká panství vzniklá během kruciát byla budována v�duchu západoevropského feudalismu a vládnoucí třídu představovali především osadníci z�Evropy. Původní obyvatelé, především arménští monofyzité, východní pravoslavní křesťané a muslimové Franky (jak orientálci označovali křižáky) v�zemi početně převažovali. Domorodci byli svými křižáckými pány tolerováni, nicméně Frankové nebyli vůči svým jinověrným poddaným nábožensky tak benevolentní jako Arabové před nimi.
Po první křížové výpravě vznikly na Blízkém východě čtyři křižácké státy: Edesské hrabství, Antiochijské knížectví, Hrabství Tripolis a Jeruzalémské království. Vládci tří prvních byli formálně vazaly jeruzalémského krále. Po třetí křížové výpravě na Kypru vzniklo Kyperské království, jehož prvním panovníkem se stal bývalý král jeruzalémský Guy de�Lusignan a celá další existence tohoto státu byla svázána s�rodem Lusignanů. Ve�13.�století Kypr utvořil s�Jeruzalémským královstvím unii, když se titulárním jeruzalémským králem stal kyperský král Hugo�III.
Po čtvrté křížové výpravě a dobytí Byzance vznikly v�Řecku další čtyři křižácké státy: Latinské císařství a na něm formálně závislé Achajské knížectví, Athénské vévodství a Soluňské království. Další území, především ostrovy, pro sebe dobyli Benátčané a johanité, kteří se po pádu levantských držav usadili na Rhodu. Na Kykladských ostrovech benátský dobrodruh Marco Sanudo založil Vévodství Naxos. Rovněž Janované se pokusili získat křižácké državy, když janovský admirál a kaper Enrico Pescatore obsadil Krétu. Po několika letech byl z�ostrova vytlačen Benátčany, takže Janovská republika žádná území nezískala. Křižáci v�Řecku vybudovali podobné feudální vztahy, jako sto let před nimi křižáci v�Palestině. V �Řecku se houfně usazovali západní rytíři, kteří toužili získat půdu.
Křižácké státy v�Palestině zanikly koncem 13.�století. Roku 1268 byla mamlúky dobyta a zničena Antiochie, v�roce 1271 se Bajbars zmocnil křižáckého hradu Krak des Chevaliers a od té doby postupně likvidoval poslední zbytky křižáckých držav. Roku 1289 byl dobyt a vypleněn Tripolis a 18. května 1291 padl po obléhání Akkon s�posledními zbytky křižáckých držav. Křesťané, kterým se nepodařilo uniknout, byli vyvražděni či prodáni do otroctví. Přístavní města byla zbořena a nová centra byla později postavena dál od moře, aby nemohla sloužit jako základna pro další křesťanskou ofenzívu. Po pádu Akkonu latinské državy přetrvaly pouze na Kypru a v�Řecku.
Zatímco v�Levantě křižácké státy, s�výjimkou Edesského hrabství, zanikly takřka najednou, v�Řecku zanikaly po dobu tří set let. Prvním státem, který podlehl nepřátelům, bylo Soluňské království, které roku 1225, po dvaceti letech od založení, dobyl epirský despota Michael Komnenos Dukas. Latinské císařství bylo od počátku hospodářsky i�vojensky slabé a roku 1261 nikájský císař Michael�VIII. Palaiologos dobyl nazpět Konstantinopol. Poslední dva křižácké státy na řecké pevnině, Achajské knížectví a Athénské vévodství, byzantskému protiútoku odolávaly dalších dvě stě let, kdy Achajské knížectví bylo Morejským despotátem dobyto roku 1432 a Athény až roku 1453 obsadil osmanský sultán Mehmed�II.
Ostrovní státy měly silnější vazby na evropské námořní mocnosti, zejména Benátky, a proto útokům dokázaly mnohem úspěšněji čelit. Kyperské království bylo od roku 1426 přinuceno platit egyptským mamlúkům výpalné, až roku 1489 královna Caterina Cornaro ostrov prodala Benátčanům, kteří ho udrželi až do roku 1571. Vévodství Naxos se kvůli růstu moci Osmanské říše v�Egejském moři dostalo pod osmanský vliv a sultán Selim�II. roku 1579 většinu Kyklad obsadil. Některé ostrovy nicméně ještě nějakou dobu ubránili místní šlechtici z�rodu Gozzadini a Benátská republika ztratila několik egejských ostrovů a řeckých přístavů až v�letech 1714-1718.
[editovat] Rytířské řády
Křížové výpravy podstatně přispěly ke vzniku rytířských řádů, které v�sobě spojovaly vojenský charakter se snahou o�nápodobu klášterního života.
Jako první byl v�Jeruzalémě založen řád johanitů (později známý jako řád maltézských rytířů). Toto uskupení původně řádem nebylo a existovalo v Jeruzalémě již před první křížovou výpravou jen jako bratrstvo, takže muslimští vládcové tuto křesťanskou organizaci tolerovali. Původním posláním bratrstva před první křížovou výpravou byla špitální péče o�křesťanské poutníky putujících do Palestiny. Po dobytí Jeruzaléma Godefroi z�Bouillonu začal bratrstvo podporovat, to tak mohlo sílit co do majetku a vlivu. Původně špitální bratrstvo bylo uznáno jako církevní řád. Stal se řádem vojenským. Johanité si i�nadále zachovávali svou původní náplň, ale jako řád vojenský a rytířský získali nové povinnosti jako byla ochrana poutníků a obrana Kristova hrobu (a křesťanského království).
Řád templářů byl organizací od počátku ryze vojenského charakteru. Založil ho roku 1119 chudý rytíř Hugues de�Payens spolu se sedmi druhy na ochranu poutníků, kteří přicházeli do Svaté země. Často se dostávali do konfliktu s konkurenčním řádem johanitů, který měl podobné povinnosti a privilegia. Řád neměl charitativní povahu, avšak jednou za čas obdarovával chudé almužnou. Templářský řád navíc umožňoval, aby si šlechta uschovávala peníze a cenné předměty v templářských domech, což u řádu zapříčinilo vytvoření rozsáhlé bankovní sítě. Peníze bylo možné si v řádovém domě uložit a poté si je vyzvednout ve Svaté zemi, což bylo praktické a výhodné, neboť šlechtici mohli být o svůj majetek připraveni bandity během svého putování. Proto postupem času získávali templáři majetek a moc a v�polovině 12.�století tvořili asi třetinu všech rytířů v�Jeruzalémském království. V�době, kdy poslední křižácké državy již byly v�rozkladu, disponovaly rytířské řády jako jediné ukázněnou armádou, která bránila křižácká města před muslimy. Byli to templáři, kteří hájili citadelu v�Akkonu a Sidonu i�poslední pevnost Ruád před přístavním městem Tortosa, která byla vyklizena až roku 1303.
Templáři a johanité byly natolik úspěšní, že se rozšířili téměř po celé západní Evropě včetně českého království. Jejich privilegia daná papežem z nich činila nezávislé subjekty, staly se z nich mezinárodní organizace. Papež byl jejich jedinou autoritou a do politiky řádů zasahoval jen vyjimečně a v krajních případech. Velmistři řádů si počínali jako samostatní vládcové a těšili se knížecích titulů. Rytířské řády měli volné pole působnosti a světští panovníci ani duchovní nemohli do působení řádů zasahovat, což zapříčinilo mnohé konflikty nejen se světskými panovníky, ale i s papežským stolcem. To byl také jeden z důvodů proč začala popularita rytířských řádů klesat. Vše vyvrcholilo nařčením templářského řádu z kacířství a jejich následným zrušením.
Ostatní rytířské řády neměly stejná privilegia jako templáři nebo johanité, takže se jen stěží prosazovali a jejich úspěchy byly spíše dílčího charakteru. Řád lazariánů neboli Řád sv. Lazara působil již jako bratrstvo v Jeruzalémě společně s johanitským bratrstvem, se kterým se sdružoval do koalice. Řád spravoval lazarit pro malomocné. Stal se vojenským řádem, neboť pod sebou začal sdružoval nejen leprou nakažené křižáky, ale i templáře a johanity kteří malomocenstvím onemocněli. Dalšími řády byly Řád rytířů z Montjoie (sdružoval křižáky z Pyrenejského poloostrova, ale nebyl úspěšný) a Řád rytířů sv. Tomáše z Akry (v Akře, poté co město bylo dobyto Richardem Lví Srdce, sdružoval anglicky hovořící, zejména křižáky kteří přišli do Svaté země s Richardem, ale také se nedokázali významněji prosadit).
Po johanitech a templářích se třetím nejsilnějším řádem stal až Řád německých rytířů. Řehole řádu byla odvozena od templářů i johanitů. Byl založen ve Svaté zemi jako reakce na silný příliv křižáků z německých zemí. Křižácké státy byly obydlené převážně Franky, německy hovořící křižáci se ve Svaté zemi špatně dorozumívali a neradi vstupovali k frankofóním templářům nebo johanitům. Raději vstupovali do německého uskupení, které původně působilo jen jako polní lazarit řádu johanitů. Ti se roku 1190 osamostatnili a roku 1196 byli papežem uznáni jako samostatný řád, takže začali fungovat také jako prostředníci mezi Jeruzalémským královstvím a římsko-německými císaři. Řád získal stejná privilegia jako měli templáři a johanité, takže se velice brzy stali významnou silou. Ve Svaté zemi vlastnili několik hradů a v �Akkonu měli jednu citadelu, ovšem víc se v�Levantě ucytit nedokázal, neboť většina půdy a mejetku byla již rozebrána mezi řády templářů a johanitů. Proto Řád německých rytířů se začal významně angažovat také v Evropě, kde východní hranice křesťanských států byly ohrožovány pohany a tzv. schizmatiky (pravoslavnými). Templáři a johanité se v evropských bojích vyjimečně také účastnili, ale jejich poslání se silně vztahovalo hlavně na obraně Svaté země. Po její ztrátě přesunuli templáři své sídlo na Kypr a později do Francie, kde začali hromadit majetek údajně pro financování další křížové výpravy. Johanité přesunuli hlavní pole působnosti do Středomoří (patrně s vidinou, že se do Svaté země znovu vrátí), hlavním sídlem se stal ostrov Rhodos a později Malta (od té doby začali být označováni jako maltézští rytíři).
[editovat] Na evropském kontinentě
Křížové výpravy na evropském kontinentě byly dvojí povahy. Jednak to byly tažení proti pohanům, a jednak proti křesťanským kacířům, kam patří i�křížové výpravy proti „neposlušným“ panovníkům.
[editovat] Proti pohanům
Výpravy proti pohanům žijícím u�Baltského moře se poprvé účastnili rytíři, kteří odmítli táhnout s�druhou křížovou výpravou do Svaté země a raději v�polovině 12.�století uspořádali tažení proti polabským Slovanům a do Pomořan. Křížové výpravy proti pohanům v�Pobaltí na počátku 13.�století měly trvalý efekt, neboť křižáci dobytá území konsolidovali, když ho dokázali osídlit, christianizovat a částečně germanizovat. V�těchto válkách se angažoval především řád německých rytířů, který v�Pobaltí založil vlastní řádový stát.
Stranou křížových výprav nezůstali ani skandinávští vládci. Velká vzdálenost jim ztěžovala účast na křížových výprav na Blízký východ. Přesto byli Švédové a Norové horlivými křižáky (král Sigurd�I. byl prvním evropským panovníkem, který navštívil Jeruzalém). Švédové již na počátku 12.�století podnikli první z�celkem tří křížových výprav do Finska, které měly za následek christianizaci Finů, švédskou kolonizaci Finska i�vymezení sféry vlivu mezi katolickým Švédskem a pravoslavným novgorodským státem.
[editovat] Proti kacířům
První křížovou výpravou vyhlášenou proti evropským kacířům byla Albigenská křížová výprava. Trvala dvacet let (1209–1229) a jejím cílem bylo vymýtit katarskou herezi v�jižní Francii. Za oběť jí padlo 200�000 až 1�000�000 lidí.
V�letech 1284-1285 se odehrála Aragonská křížová výprava. Papež Martin�IV. ji vyhlásil proti exkomunikovanému aragonskému králi Petrovi�III. Křížová výprava byla jen součástí vleklé války zvané sicilské nešpory. Papež udělil Petrem dobytou Sicílii v�léno Karlovi z�Anjou, a ten vytáhl proti Petrovi s�francouzským vojskem. Francouzi však byli poraženi a Sicílie zůstala pod vládou aragonských králů.
Posledními kruciátami byly čtyři křížové výpravy proti husitům. První křížová výprava proti kališnickým Čechům byla svolána roku 1420 papežem Martinem�V. Tažení bylo veřejně vyhlášeno 17.�března 1420 ve�Vratislavi a velení se chopil římsko-německý císař Zikmund Lucemburský. V�dubnu se 30�000 křižáků shromáždilo ve slezské Svídnici a poté vstoupilo do Čech. Křižáci 3.�května obsadili Hradec Králové a 7.�května získali Pražský hrad. Pražané však odmítli kapitulovat a povolali na pomoc venkovské husity pod vedením Jana Žižky, který 20.�května dorazil do Prahy. V�červnu křižáci zahájili útoky na opevněné pozice husitů na Vítkově, jejich výpady však byly vždy odraženy. 19.�července vypukl v�táboře křižáků požár a křížová výprava se rozpadla.
Po neúspěchu první výpravy němečtí kurfiřti svolali do Chebu na 23.�srpna druhou křížovou výpravu proti husitům a 28.�srpna 1421 vstoupili křižáci do Čech. První vlně velel falckrabě Ludvík, který dobyl hrad Mašťov a u�Kadaně se spojil s�druhou křižáckou vlnou vedenou arcibiskupy z�Kolína na Rýnem a Trevíru. Křižáci dobyli Kadaň a poté část výpravy obsadila i�Chomutov. Hlavní voj táhl na Žatec, který byl obležen 10.�září 1421. Žatec vzdoroval a mezi křižáky se začaly množit spory a docházet zásoby. Nakonec vypukl v�ležení požár a zvěsti o�postupu husitských vojsk na pomoc Žatci vyvolaly paniku, takže se 2.�října křižáci rozutekli.
29.�června 1427 se v�Norimberku shromáždila vojska německých šlechticů, aby vyrazila na třetí křížovou výpravu do českých zemí. Vrchním velitelem přibližně 25�000 ozbrojenců byl zvolen trevírský biskup Ota, který 23.�července oblehl Stříbro. Husitští předáci se dohodli, že Stříbru pomohou a husité se začali shromažďovat v�Praze. Celkem se sešlo až 15�000 pěšců, 1500 jezdců a 200 vozů. V�druhé půli července se husité dali na pochod ke Stříbru a křižáci jim počátkem srpna vyslali naproti 3000 jezdců, kteří se však neodvážili husity napadnout. Tato zbabělost vyvolala strach ze síly nepřítele, takže se křižácké vojsko místo bitvy dalo v�panice na útěk.
20.�června 1431 byla svolána další mnohonárodnostní výprava proti kališníkům, jejímž velením byl pověřen markrabě Fridrich Braniborský. 1.�srpna překročili křižáci české hranice směrem na Tachov. Původně měla být napadena Plzeň, cílem se však nakonec staly Domažlice, jimž husité 14. srpna vyrazili na pomoc. Fridrich dal části křižáků povel k�přesunu ke Kdyni, kde měla být vybudována vozová hradba, zatímco saská část výpravy měla zůstat na místě. Papežský legát Giuliano Cesarini vyslal italskou jízdu, aby chránila ustupujícího Fridricha. Cesty však byly úzké, mezi křižáky propukl zmatek, což způsobilo zdržení a husité dorazili na bojiště dříve, než se křižáci stačili zformovat k�bitvě. Křižáci včetně vůdců a kardinála Cesariniho začali utíkat a vojsko se rozpadlo. Prchající před pronásledováním ochránila vozová hradba bráněná italskými žoldnéři, která husity na čas zadržela. Většina křižáků si tak zachránila holý život, ale husitům padla do rukou velká část vojenského materiálu.
[editovat] Důsledky a hodnocení
Hodnocení křížových výprav do Svaté země jsou velmi rozporuplná. Starší historiografie zdůrazňuje jejich přínos pro vzájemnou kulturní výměnu mezi západní křesťanskou civilizací a arabským světem. Soudobé historické bádání je často výrazně skeptičtější a připouští, že důsledky křížových tažení do Svaté země pro evropskou společnost byly spíše negativní.
Středověká společnost ve 12.�století věřila církevní propagandě a na křížové výpravy do Svaté země pohlížela se sympatiemi. Zejména s�rozvojem renesance, humanismu a osvícenství se objevila kritika výprav jako projevů středověkého náboženského fanatismu a teokracie. 19.�století s�jeho nacionalismem a kolonialismem došlo k�romantické představě o�křižácích jako předchůdcích koloniální expanze. V�tehdejším pojetí křížových výprav se také odrážely tehdejší nacionalistické spory. V�současnosti již diskuse o�podílech jednotlivých národů na křížových výpravách ustoupily a zkoumá se ideologie a cíle křížových výprav. Zformoval se i�vyhraněně kritický pohled na křížové výpravy z�hlediska marxistů a po druhé světové válce také muslimů.
Křížové výpravy do Svaté země značně prohloubily propast mezi západními a východními křesťany. Byzantinci křížové výpravy nevzali za své, válku považovali za barbarskou. Nepřátelství mezi ortodoxními Byzantinci a západními katolíky vyvrcholilo dobytím a vypleněním Konstantinopole v�roce 1204. Papež účastníky této akce odsoudil, vzniklý konflikt ale uhašen nebyl. Prohloubily se také rozpory mezi křižáky z�různých zemí a jejich veliteli, například mezi Němci a Francouzi nebo mezi panovníky Filipem�II. Augustem a Richardem�I. Lví srdce. Uskutečnění křížových výprav na druhé straně umožnilo zformování nových a velmi významných ekonomických vazeb mezi Západem a Orientem, zabezpečovaných především italskými městy. Ta bohatla z�pronájmu lodí a půjček křižákům a získala převahu ve Středomoří. Obchod v�levantských městech, který přetrval i�po skončení výprav, však pro ně nebyl tak důležitý jako vazba na Egypt a Byzanc.
Přestože většina kulturní výměny mezi arabským a křesťanským světem probíhala v�době reconquisty na Pyrenejském poloostrově, dostaly se některé plodiny do Evropy prostřednictvím křesťanů na Předním východě. Byla to například cukrová třtina a poznatky o�výrobě cukru, látek i�skla. Křižáci se seznámili s�mnoha vymoženostmi životního stylu Východu, ale osvojili si je většinou jen ti, kteří se na Východě usadili. V�Evropě se výdobytky orientální kultury přejímaly především prostřednictvím Byzance, Sicílie a Pyrenejského poloostrova. Přesto však měly výpravy křižáků v�domácím prostředí zaznamenatelný sociální dopad, často je v této souvislosti zmiňován rozvoj dvorské kultury, v�literatuře např. rytířské poezie (francouzské chansons de geste ad.). Křižácká ideologie nezanikla dobytím Jeruzaléma ani pádem Akkonu roku 1291 a křižácké hnutí nebylo formálně nikdy ukončeno. Z�hlediska blízkovýchodní muslimské civilizace po sobě křižáci nezanechali trvalé stopy a byli jen „epizodou na okraji dějin“.
Podle tvrzení, že současná Velká Británie a Spojené státy americké touží získat moc nad zeměmi Blízkého východu, bývá někdy jejich tažení označováno jako „desátá křížová výprava“. Ta prý začala roku 1983, kdy americký prezident Ronald Reagan vyslal jednotky do Libanonu na podporu izraelské armády, která tam provedla invazi. Rovněž se někdy jako „desátá křížová výprava“ označuje válka proti terorismu prezidenta USA George W. Bushe. Američané a jejich spojenci bojující v�Iráku a Afghánistánu pak často bývají islámskými radikály označováni za „křižáky“. Západ a především údajné spojenectví sionistů a křižáků podle Usámy bin�Ládina a dalších muslimů vede křižácké tažení proti islámu.

Summary:
Křížové nebo křižácké výpravy, starším výrazem kruciáty, byly vojenské výpravy z�dob středověku, které vyhlašoval papež proti muslimům, pohanům a kacířům. Účastníci před zahájením výpravy skládali slib a byli označeni znamením kříže, které si našívali na šaty, a proto se nazývali křižáci (latinsky crucesignati). Byli dobrovolníky, měli za účast na výpravě přislíbeno odpuštění hříchů a požívali ochrany církve.
První křížovou výpravu vyhlásil papež Urban�II. roku 1095. Jejím cílem bylo dobýt Svatou zemi a osvobodit místa posvátná pro křesťany z�rukou muslimů. To se výpravě, složené především z�francouzských a normanských rytířů, nakonec podařilo, a ve�Svaté zemi tak Evropané založili křižácké státy, které se zde udržely téměř dvě stě let. Původním cílem výprav proti muslimům bylo osvobození Božího hrobu v�Jeruzalémě, pozdější tažení však mířila i�jinam. Šlo především o�Egypt a Řecko, kde účastníci čtvrté křížové výpravy dobyli značnou část Byzantské říše a založili křižácké státy. Další křížová tažení mířila do Pobaltí a Skandinávie, kde zvláště němečtí a švédští křižáci bojovali proti pohanským Prusům, Slovanům a Finům. Řád německých rytířů na břehu Baltského moře založil svůj stát Prusy.
Po pádu posledního křižáckého města v�Palestině již žádný papež vojenskou akci k�osvobození Jeruzaléma nevyhlásil. Křížové výpravy na evropském kontinentu však pokračovaly. Kromě tažení proti pohanům to byly války proti křesťanským kacířům, z�nichž největší byly výpravy proti jihofrancouzským katarům a proti českým husitům. Poslední kruciátu se bezúspěšně snažil zorganizovat počátkem 16.�století Lev�X. proti osmanským Turkům.


[editovat] Životopis
[editovat] Dětství a studia
Alfred Stieglitz se narodil roku 1864 ve městě Hoboken v�americkém státě New Jersey, ležícím na pravém břehu řeky Hudson, jako nejstarší syn úspěšného židovského obchodníka Edwarda Stieglitze. Alfred měl šest mladších sourozenců. Rodina se roku 1871 přestěhovala přes řeku Hudson na Manhattan do nového domu, kde se scházeli otcovi vzdělaní přátelé. Intelektuální prostředí spolu s�faktem, že otec Alfreda preferoval před dalšími sourozenci, urychlilo Alfredovo dospívání a přispělo k�jeho vysokému sebevědomí.
Stieglitzovi měli své kořeny v�Německu, kde chtěl otec Edward nechat své děti vzdělat. Proto všichni, včetně Alfreda, jeho čtyř sester a dvou bratrů, odjeli roku 1881 ze Spojených států do Německa. Alfred Stieglitz dokončil střední školu v�Karlsruhe a pak začal studovat Polytechniku (Technische Hochschule) v�Berlíně. Studium strojírenství ho však i přes dobré výsledky nebavilo. V�lednu 1883 si zakoupil fotoaparát a začal experimentovat s�fotografií. Zároveň na Polytechnice navštěvoval kurzy fotografie německého chemika a fotografa Hermanna Wilhelma Vogela. Rodiče se sestrami se vrátili roku 1886 do Spojených států, Alfred pokračoval ve studiu v�Berlíně.
Jeho vlastní tvorba většinou vznikala na prázdninových cestách po Evropě. Od roku 1887 obesílal v�různých zemích fotografické soutěže, ve kterých během následujích dvanácti let vyhrál 150�cen. Začal být zván do soutěžních porot a rovněž publikoval kritiky a články o praktických problémech spojených s fotografováním. V�roce 1890 získal v�Londýně stipendium časopisu Amateur Photographer na obrazovou dokumentaci památek ve Francii.
[editovat] První manželství, secesní piktorialismus
Na naléhání rodičů se Alfred Stieglitz vrátil v�létě 1890 do New Yorku, kde se stal spolu se svými dvěma přáteli ze studií v�Berlíně spolumajitelem tiskárny, kterou založil jeho otec. Zpočátku podnik neprosperoval, avšak Stieglitz se seznámil s�technologií tisku, kterou pak precizně ovládal. Následujícího roku vstoupil do sdružení New York Society of Amateur Photographers (brzy přejmenovaného na New York Camera Club). Od roku 1892 fotografoval pouliční život a zákoutí New Yorku ve stylu secesního piktorialismu. Zároveň začal vystavovat a pokračoval v�publikování.
V�roce 1893 se oženil s�Emmeline Obermeyerovou. Manželství však nebylo šťastné – Alfred se oženil podle přání svých rodičů, Emmeline jeho zájem o umění nesdílela a ani narození dcery Kitty po pěti letech od svatby je nesblížilo. Sňatek však byl pro Alfreda Stieglitze výhodný finančně, protože peníze jeho ženy jej zabezpečily, a mohl si dovolit věnovat se svým zájmům bez ohledu na příjmy.
V�roce 1894 byl zvolen jako první americký fotograf členem britské piktorialistické společnosti The Linked Ring Brotherhood. Následujícího roku zanechal Stieglitz podnikání v�tiskárně, přestože už byla komerčně úspěšná. V�letech 1893–1896 byl redaktorem měsíčníku American Amateur Photographer a pak do roku 1902 redaktorem ve čtvrtletníku Camera Notes. Jeho působení bylo pro oba časopisy přínosné, neboť při výběru fotografií do tisku byl velmi náročný. Přestože jeho rozhodnutí byla zpravidla správná a časopisy u�čtenářů oblíbené, kvůli své nekompromisní povaze a netaktickému jednání se s�vydavateli a spolupracovníky nedokázal shodnout a musel obě redakce opustit. Stieglitzův význam však podtrhuje skutečnost, že krátce po jeho odchodu časopis Camera Notes zanikl.
[editovat] Fotosecese, Camera Work a galerie 291
Stieglitz se snažil prosadit fotografii jako umění a pozvednout americkou fotografickou tvorbu. V�roce 1902 založil spolu s�dalšími dvanácti fotografy skupinu Fotosecese (Photo-Secession), výběrovou organizaci podle vzoru evropských spolků, která do roku 1912 sdružovala 120�fotografů. Mezi jejími členy bylo mnoho významných osobností americké fotografie, např. Frank Eugene, Gertrude Käsebierová, Edward Steichen, Clarence H.�White a Alvin L.�Coburn. Prvním počinem Fotosecese bylo uspořádání výstavy Americká piktoriální fotografie. S�Fotosecesí byl rovněž spjat fotografický časopis Camera Work, který Stieglitz vydával v�letech 1903–1917.
V�roce 1905 založil Stieglitz s�pomocí Edwarda Steichena výstavní síň Malé galerie Fotosecese (Little Galleries of the Photo-Secession). Galerie, kterou Stieglitz vedl do roku 1917, se nacházela v�nejvyšším poschodí domu č.�291 na Páté Avenue v�New Yorku a byla později známá pod názvem 291. Stieglitz se rovněž účastnil pořádání výstav v�zahraničí. Roku 1909 sestavil americkou kolekci na Mezinárodní fotografickou výstavu v�Drážďanech.
V�roce 1910 se Stieglitz podílel na organizaci Mezinárodní výstavy piktoriální fotografie v�Buffalu. Výstava byla úspěšná, avšak mezi členy Fotosecese již byly názorové rozpory, které vedly v�roce 1912 k�jejímu rozpadu. Časopis Camera Work a výstavní síň 291 existovaly dále až do roku 1917, avšak jejich náplň se změnila. Stieglitz rozšířil své aktivity o pořádání výstav děl moderních evropských malířů a sochařů (Henri Matisse, Auguste Rodin, Henri Rousseau, Paul Cézanne, Pablo Picasso a další).
V�roce 1912 navštívil Stieglitze Paul Strand, tehdy začínající fotograf. Stali se přáteli a Strand předkládal své snímky Stieglitzovi pro posouzení po dobu několika let. Strand začal v�roce 1915 experimentovat s�fotografickou abstrakcí. Stieglitze jeho fotografie zaujaly natolik, že v�galerii 291 uspořádal Strandovi výstavu a otiskl jeho díla v�magazínu Camera Work. Stieglitz podporoval nejen Stranda, ale také další umělce, např. fotografa Charlese Sheelera nebo malíře Marsdena Hartleye.
[editovat] Druhé manželství
Stieglitze zaměstnávalo organizování výstav natolik, že měl jen málo příležitostí fotografovat v�exteriéru. Město New York zachycoval alespoň z�oken své fotogalerie. Kontakt s�lidmi ho však přivedl k�portrétní fotografii, zejména v�letech 1915–1925. Fotografoval své spolupracovníky, přátele a návštěvníky. V�roce 1916 se setkal s�americkou malířkou Georgií O'Keeffeovou, která ovlivnila jeho další život. Rok 1917 byl počátkem dlouhého cyklu portrétů, detailů těla a aktů Georgie O'Keeffeové. Po rozvodu s�první ženou se Alfred Stieglitz v�roce 1924 s�Georgií O'Keeffeovou oženil.
Také�po zániku časopisu Camera Work a výstavní síně 291 pokračoval v�redakční činnosti a organizování výstav. V�letech 1925–1929 vedl galerii The Intimate Gallery, a od roku 1929 až do své smrti v�roce 1946 galerii An American Place.
[editovat] Dílo
[editovat] Shrnutí fotografické tvorby
V�počátcích své tvorby Alfred Stieglitz napodoboval svými žánrovými obrázky malíře. Ovlivnil jej však Peter Henry Emerson a jeho kniha Naturalistická fotografie. Stieglitz prostřednictvím obyčejných námětů zaznamenával realitu, která vyhovovala jeho myšlenkovému záměru a pocitu. Zároveň využíval schopnost fotoaparátu zachytit krátké časové okamžiky.
Stieglitzovy fotografie z�let 1892–1902 si získaly respekt svým vynikajícím technickým provedením, i když byly pořízeny za velmi obtížných světelných podmínek (sněžení, mlha, déšť či noc). Stieglitz byl také jedním z�prvních fotografů, kdo se věnoval uměleckému ztvárnění velkoměsta. Jeho fotografie z�tohoto období představují průkopnické dílo secesního piktorialismu. Efekty jeho fotografií byly dosaženy fotografickými prostředky, světelnými podmínkami a technikou tisku a jen s�minimálními ručními zásahy do pozitivů.
V�dalším období do roku 1914 volil podobné náměty, a i přes vliv Fotosecese, která směřovala technicky a esteticky k�malířství a grafice použitím ušlechtilých tisků, se Stieglitz přikláněl k�dosud málo akceptované čisté fotografii s�důrazem na tenzi mezi trojrozměrným prostorem a dvourozměrnou fotografií. V�úvodním textu katalogu výstavy ve Wanamakeru v�roce 1913 vyjádřil Stieglitz svůj názor na manipulované tisky: „Fotografové se musí naučit nestydět se za to, že jejich fotografie vypadají jako fotografie. […] Fotograf, který používá fotografii ve snaze o nějakou ‚senzaci‘ nebo se snaží o napodobení malby, pobaví snad jen ty, kteří nechápou základní myšlenku ani fotografie, ani malířství.“
V�letech 1914–1918 fotografoval portréty a pohledy z�okna na New York. Charakteristickým rysem těchto prací, zejména portrétů, bylo použití dlouhých časů expozice, neokázalost, autentičnost a potlačení společenské stylizace. [p 1]
Poslední etapu jeho fotografické tvorby do roku 1937, kdy přestal fotografovat, reprezentují cykly portrétů, aktů a detailů těla Georgie O'Keeffeové, ve kterých zachytil proces stárnutí a proměnu osobnosti, a abstraktně expresionistické cykly fotografií mraků a mrakodrapů snímané z�oken hotelu Shelton a galerie An American Place.
Alfred Stieglitz chápal fotografii jako svébytné umění, kdy autor může pouze prostřednictvím přímé fotografie, tedy bez dalších úprav snímku, vyjádřit metaforicky svůj vnitřní prožitek. Jeho dílo ovlivnilo vývoj fotografie a bylo oceňováno už za jeho života. Roku 1924 projevilo o Stieglitzovy fotografie zájem Museum of Fine Arts v�Bostonu, kterému autor daroval 27�snímků. Roku 1928 získalo jeho další fotografie prostřednictvím mecenášů Metropolitan Museum of Art v�New Yorku. Další díla darovala několika americkým muzeím Georgie O'Keeffeová po Stieglitzově smrti, např. National Gallery of Art ve Washingtonu.
[editovat] Galerijní a publicistická činnost
Alfred Stieglitz se věnoval pořádání výstav po dobu téměř padesáti let. Vystavoval nejen fotografie vlastní, ale i jiné autory, a rovněž malířská a sochařská díla moderního umění. Propagoval nejen evropské, ale také americké avantgardní umělce (Charles Demuth, Arthur Dove, Marsden Hartley, John Marin, Georgia O'Keeffeová), a byl také prvním provozovatelem galerie moderního umění ve Spojených státech, který vystavoval africké sochy.
Měl velký vliv ve světě fotografie, ať už prostřednictvím svých galerií, nebo časopisu Camera Work, kde rozhodoval o publikovaných článcích podle svého vkusu. Proto byl nejen obdivován, ale i kritizován. Již v�době svého působení v�časopise American Amateur Photographer proslul svým nekompromisním hodnocením snímků vybíraných k�publikování. Připouštěl jen ty nejkvalitnější a často odmítl otisknout fotografii s�hodnocením: „Technicky výborné, obrazově mizerné.“
Pro neshody s�vydavatelem American Amateur Photographer přešel do redakce Camera Notes, kterou však opustil ze stejných důvodů. Založil proto vlastní časopis Camera Work. Úspěšně prosazoval a ovlivňoval nejprve piktorialismus a později přímou fotografii. Do roku 1911, kdy zanechal publikační činnosti v�oblasti teorie fotografie, napsal přibližně 260�článků.

Summary: Alfred Stieglitz (1.�ledna 1864 Hoboken, New Jersey – 13.�července 1946 New York) byl americký fotograf, publicista a galerista, který prosazoval fotografii jako svébytné umění. Patřil k�průkopníkům secesního piktorialismu a přímé fotografie. Častým námětem jeho fotografií bylo město New York – byl jedním z�prvních fotografů, kdo se věnoval uměleckému ztvárnění velkoměsta. Fotografoval také portréty a abstraktní cykly mraků. Mnohaletá série portrétů, aktů a detailů těla jeho manželky Georgie O'Keeffeové zachycuje proces stárnutí a proměnu osobnosti. Jeho dílo, které se nachází ve sbírkách amerických muzeí a bylo oceňováno už za jeho života, ovlivnilo vývoj fotografie. Publikoval fotografie a články ve fotografických časopisech, byl redaktorem časopisů American Amateur Photographer a Camera Notes, podílel se na založení spolku Fotosecese, vydával fotografický časopis Camera Work, podporoval začínající americké umělce, pořádal výstavy avantgardních uměleckých děl a zasloužil se nejen o propagaci fotografie, ale také moderního evropského a amerického umění – malířství a sochařství – ve Spojených státech. Ve svých newyorských galeriích Little Galleries of the Photo-Secession, 291, The Intimate Gallery a An American Place vystavoval během čtyřiceti let fotografie uznávaných i začínajích evropských a amerických fotografů a výtvarná díla impresionistů, postimpresionistů, kubistů, futuristů a představitelů dalších nových uměleckých směrů.