[szerkesztés] Az állam elnevezésének eredete
1524-ben az olasz Giovanni da Verrazzano volt az első európai, aki Rhode Island területére tévedt. A mai Block-szigeten lépett partra, melyet Luisának nevezett el, a francia anyakirálynő, Savoyai Lujza tiszteletére. Amikor a későbbi kolónia alapítói elérték a szárazföldet, azt hitték, az Aquidneck-sziget az a hely, amit Verrazzano elfoglalt. 1690-ben a holland Adriaen Block felfedező térképezte fel Luisát, és ezért később a Holland Nyugati-Indiai Társaság róla nevezte el a szigetet.
A hivatalosan elfogadott elmélet szerint az állam az elnevezését is Blocktól kapta; eszerint ő Roodt Eylandt-nek, azaz Vörös-szigetnek nevezte el a területet a helyi vörös föld miatt, és később ezt angolosították Rhode Islandre a brit uralom idején.
Létezik egy olyan feltevés is, hogy amikor Verrazzano behajózott a Narragansett-öbölbe, a szigetek látványa az Égei-tengerre emlékeztette őt, és a területet Rodosz szigetének nevezte el. A Providence-ben álló Verrazzano-emlékmű ezt a változatot tükrözi.
Roger Williams volt azon első teológusok egyike, akik a vallásszabadságért, az állam és az egyház szétválasztásáért, a rabszolgaság eltörléséért és az őslakóknak nyújtandó egyenlő jogokért lépett síkra, és akit száműztek a Massachusetts-öbölbéli Kolóniából. A vallási és politikai szabadság keresése miatt Williams és követői megalapították Providence-ültetvényt mint úgynevezett szabad kolóniát. Az „ültetvény” terminussal csak a brit gyarmati felfogást jelölték. Később ez az ültetvény és Rhode Island egyesült, megalkotva a mai államot.
A Rhode Island és Providence Ültetvény a leghosszabb amerikai államnév. 2009. június 25-én az állam törvényhozása 70:3 arányban határozott úgy, hogy a lakosság egy népszavazás során döntsön arról, hogy kivegyék vagy megtartsák a hivatalos elnevezésben a Providence Ültetvény tagot, annak ellenére is, hogy ebben a formában az elnevezés még a rabszolgaság idejét idézi.
[szerkesztés] Földrajza
Rhode Island teljes területe mintegy 4002 km², északon és keleten Massachusetts, nyugaton Connecticut, délen az Atlanti-óceán határolja. Tengeri határa a Block-sziget és Long Island között New York állammal érintkezik.
Óceánállam, becenevéhez méltóan, számos tengerparti strandnak ad otthont. Felszíne többnyire lapos, számottevő kiemelkedéssel nem rendelkezik, átlagos magassága 60 méter a tengerszint felett. A legmagasabb természetes pontja a Jerimoth Hill, amely mintegy 247 méterrel magasodik a tenger fölé.
Tágabban értelmezve maga az állam az Appalache Régió New England-i tartományán belül helyezkedik el. Földrajzilag az államnak két elkülönülő tájegysége van: Kelet-Rhode Islandben találhatóak a Narragansett-öböl alföldjei, míg Nyugat-Rhode Island az Új-angliai felföld részét képezi. A Narragansett-öböl mélyen benyúlik délről az állam területére, ezért igen meghatározó a terület földrajzában, köztük említve a mintegy 30 szigetet. A legnagyobb közöttük az Aquidneck-sziget, ahol Newport, Middletown és Portsmouth városa található. A második legnagyobb sziget Conanicut, a harmadik pedig Prudence. A Block-sziget mintegy 19 km-re helyezkedik el a szárazföldi terület partjaitól.
[szerkesztés] Éghajlata
Rhode Island éghajlata kontinentális, meleg, csapadékos nyárral és hűvös téllel. A Rhode Islandben valaha mért legmagasabb hőmérséklet 40°C volt 1975. augusztus 2-án, Providenceben. A valaha mért legalacsonyabb hőmérséklet -30,5°C, 1942. január 11-én, Kingstonban. A havi átlaghőmérséklet -7°C és +28°C között ingadozik.
[szerkesztés] Történelme
[szerkesztés] A gyarmati kor: 1636–1770
1636-ban Roger Williams, miután a Massachusetts-öbölbeli kolóniáról száműzték vallási nézetei miatt, a Narragansett-öböl csúcsán telepedett le, azon a földön, amelyet a narragansett indián törzs adott át neki. Ezt a földet Providence-nek nevezte el és kinyilvánította a vallásszabadságot. A lelkiismereti szabadság lenézői a földet Rogue's Island (Szélhámosok szigete) néven is emlegették.
1638-ban, miután tárgyaltak Williamsszel, Anne Hutchinson, William Coddington, John Clarke, Philip Sherman és más vallási disszidensek az Aquidneck-szigeten telepedtek le (amit akkoriban Rhode Island néven emlegettek). Ezt a szigetet a helyi őslakóktól, a pokasszet törzstől szerezték meg. Az ott lévő Portsmouth városát a Portsmouthi Szerződés alapján kormányozták. A sziget déli részén, miután összekülönböztek az alapítókkal, létrehozták Newport települést.
Samuel Gorton 1642-ben Shawometnél megvette az őslakos indiánok földjeit, ezzel fegyveres konfliktust robbantott ki a Massachusetts Bay Colony-val. 1644-ben Providence, Portsmouth és Newport közös függetlenséggel egyesült Rhode Island és Providence Ültetvény név alatt, melyet egy választott tanács és annak az elnöke kormányzott. II. Károly angol király 1648-ban külön okiratban erősítette meg Gorton és társai jogait; támogatója után Gorton Warwicknak nevezte el települését. Ezek a szövetséges kolóniák az 1663-as cikkely alapján egyesültek, amelyet 1842-ig az állam alkotmányaként kezeltek.
Bár Rhode Island békében élt az őslakos indiánokkal, más új-angliai kolóniákkal való kapcsolata feszült volt. Ez néha vérontáshoz is vezetett annak ellenére, hogy a kolónia békére törekedett a környező telepesekkel. Fülöp király (más néven Metacomet wampanoag indián törzsfő) háborúja alatt (1675–1676) mindkét oldal rendszeresen megsértette Rhode Island semlegességét. A háború legnagyobb csatája Rhode Island területén zajlott, amikor Massachusetts, Connecticut és Plymouth csapatai Josiah Winslow tábornok vezénylete alatt, 1675. december 19-én megtámadták és elpusztították a megerősített Narragansett indián falut, Rhode Island déli részén, a Nagy Mocsárban. A narragansett indiánok is támadtak, számos várost felégettek, beleértve Providence-t is, bár ők megengedték a lakosságnak, hogy időben távozzanak. A háború egyik utolsó csatájában a connecticuti csapatok levadászták és megölték a narragansett háborús vezetőt, Metacometet.
A kolóniát 1686-ban az Új-Angliai Domíniumba (New England Dominium) olvasztották be, amikor II. Jakab angol király megpróbálta megerősíteni a királyi fennhatóságot Brit Észak-Amerika önálló kolóniái felett. Az angol polgári forradalom után 1688-ban a kolónia kivívta függetlenségét a Királyi Cikkely hatálya alól. A gazdaság alapja továbbra is a földművelés volt, különösen a tejgazdaságok és a halászat. A fakitermelés és a hajóépítés is fontos iparággá vált ebben az időben. Ismét megjelent a rabszolgaság, bár nincsenek adatok törvényileg szabályozott rabszolgatartásról. A történelem fura fintora, hogy a rabszolga-kereskedelemnek köszönhetően a kolónia később virágzásnak indult, a rabszolga-kereskedelmi háromszög egyik jövedelmező szakaszaként Karib-térségből származó cukornádból főztek rumot, melyet Afrikában értékesítettek.
Rhode Island volt az első a 13 amerikai gyarmat közül, amely 1776. május 4-én feladta a brit koronának tett állampolgári hűségét. Ugyanekkor ez az állam volt a 13., utolsó az egykori gyarmatok közül, amely 1790. május 29-én ratifikálta az Amerikai Egyesült Államok alkotmányát.
[szerkesztés] A forradalomtól az iparosításig: 1770–1860
Rhode Island függetlenségi hagyományai vezető szerepet biztosítottak számára az amerikai függetlenségi háborúban. 1772-ben az amerikai forradalom első mozzanatai Rhode Island-en zajlottak, amikor providence-i polgárok egy csoportja megtámadott egy brit hajót, melynek feladata a népszerűtlen brit kereskedelmi szabályozások kikényszerítése volt. Az incidens Gaspee-ügyként lett ismert. Rhode Island volt az első a 13 amerikai gyarmat közül, amely 1776. május 4-én kinyilvánította a brit korona alóli függetlenségét, és egyben az utolsó is, amely ratifikálta az alkotmányt. Ez utóbbit csak az után tette meg, miután megfenyegették, hogy a kiviteli cikkeit úgy adóztatják meg, mintha külső állam lenne. A forradalom alatt a britek elfoglalták Newportot. Egy vegyes, francia–amerikai egység azért harcolt, hogy kiszorítsa őket az Aquidneck-szigetről. Portsmouth volt az első afroamerikai katonai egység, az Első Rhode Island-i Ezred állomáshelye, amely 1778. augusztus 29-én a Rhode Island-i csatában harcolt. A francia flotta érkezése a briteket arra kényszerítette, hogy elsüllyesszék a saját hajóikat, mintsem, hogy a franciáknak adják át őket. Az 1781-es menetelés a virginiai Yorktownba, ami a brit erők támadásával végződött a yorktowni csatában, a Rhode Island-i Newportban kezdődött George Washington tábornok vezénylete alatt, aki az amerikai katonák élén állt, valamint Comte de Rochambeau vezénylete alatt, aki a XVI. Lajos francia király által küldött francia katonákat vezette. Ez a szövetséges sereg egy évet töltött Rhode Island területén, a döntő ütközetre készülve. Számos hazafi, akik itt éltek, bekapcsolódtak az amerikai forradalomba, köztük Samuel Ward és Stephen Hopkins királyi kormányzók, a Brown Egyetem első kancellárja, James Manning tiszteletes, James Mitchell Varnum tábornok, John Brown, Dr. Solomon Drowne, Ezra Stiles a Yale Egyetem elnöke és Theodore Foster Rhode Island szenátora.
Az ipari forradalom Amerikában 1789-ben kezdődött, amikor Moses Brown pénzt fektetett a Samuel Slater által tervezett és működtetett vízhajtású textilmalomba. Ahogy az ipari forradalom egyre több embert vonzott a városokba, úgy kialakult egy földtulajdon nélküli, és így szavazati joggal sem rendelkező osztály. 1829-re az állam szabad férfi lakosságának 60%-a nem volt szavazásra jogosult. Számos kísérlet történt ennek a problémának a megoldására, de egyik sem volt sikeres. 1842-ben Thomas Dorr egy liberális alkotmányt fogalmazott meg, amit népszavazás fogadott el. Ennek ellenére a regnáló konzervatív kormányzó, Samuel Ward King, szembeszállt az emberek akaratával, ami a Dorr-lázadáshoz vezetett. Bár nem érte el a célját, mégis az alkotmány egy módosított változatát fogadták el novemberben, ami megengedte, hogy bármelyik fehér férfi szavazhasson, amennyiben földet birtokol, vagy 1 dolláros adót fizet.
A háború utáni években Rhode Island, az iparosodáson kívül, erősen érintett volt a rabszolga-kereskedelemben is. A rabszolgaság az államban már 1652 óta létezett, és 1774-re Rhode Island lakosságának 6,3%-a volt rabszolga, majdnem kétszer annyi, mint bármelyik más új-angliai kolónián. A 18. század második felében számos Rhode Island-i család vett részt a rabszolgaháromszögben zajló kereskedelemben. Ezek közül a Brown család fiai, John és Nicholas voltak a legismertebbek, akikről a Brown Egyetem kapta a nevét (bár néhány Brown, különösen Moses, kiemelkedően rabszolgaság-ellenes volt). A forradalom utáni években a Rhode Island-i kereskedők 60 és 90% közötti mértékben uralták az amerikai rabszolga-kereskedelmet.
[szerkesztés] A polgárháborútól a nagy válságig: 1860–1929
Az amerikai polgárháború alatt Rhode Island volt az első állam, amely Lincoln elnök kérésére katonákat küldött az államok megsegítésére. 25�236 katonát toborzott, akik közül 1685 elesett. Rhode Island, a többi északi állammal együtt, ipari kapacitását az uniós hadsereg támogatására használta, elősegítve a győzelmet. Newport városa volt az Egyesült Államok tengerészeti akadémiájának ideiglenes székhelye a polgárháború alatt.
Az állam folyamatos fejlődése és a modernizáció a városi tömegközlekedés létrehozásához és javuló egészségügyi ellátáshoz vezetett. 1866-ban Rhode Island eltörölte a faji elkülönítést az államban.
A háború utáni bevándorlás megnövelte a lakosság számát. Az 1860-as évektől az 1880-as évekig a legtöbb bevándorló Angliából, Írországból, Németországból, Svédországból és Québecből jött. A század vége felé a legtöbb emigráns viszont már Kelet-Európából és a Földközi-tenger térségéből érkezett Rhode Islandre. A századfordulón az államnak kirobbanóan erős gazdasága volt, ami ideális táptalaja volt a bevándorlási hullámnak. Az első világháborút megelőző években az állam alkotmánya reakciós maradt, összehasonlítva az ország többi részén mutatkozó reformokkal. Óceánállam sosem ratifikálta a 18. kiegészítést, ami az alkohol nemzeti tilalmát vezette be. Az első világháború során Rhode Island 28�817 katonát küldött a háborúba, akik közül 612-en elestek. A háború után az államot nagymértékben érintette a spanyolnátha pusztítása. Az 1920-as és az 1930-as években a vidéki területeken jelentősen megugrott a Ku Klux Klan tagjainak száma, főleg az államba történő jelentős bevándorlás hatására. Úgy tartják, hogy a klán gyújtotta fel Scituate-ben az afroamerikai gyerekek iskoláját, a Watchman Ipari Iskolát.
[szerkesztés] Modern kor: 1929–től napjainkig
A 20. században az állam tovább fejlődött, bár az ipari hanyatlás számos városi körzetet tett lepusztulttá. Mivel az állami utak és új elkerülőszakaszok építése folytatódott, valamint a GI-törvényjavaslat (a leszerelő katonáknak nyújtott, egy évig járó heti húsz dollár segély megszavazása) miatt megindult a szuburbanizáció.
A nagy gazdasági világválság óta az államban a Demokrata Párt uralja a helyi politikát. Az állam széleskörű egészségbiztosítási rendszert és szociális hálót nyújt a kis jövedelműeknek. Számos városrészben azonban még mindig nagy a gyermekszegénység. A bostoni lakosok beáramlásának következtében emelkedtek a lakhatási költségek, ami a hajléktalanok számának növekedését eredményezte.
Jelentős Rhode Island-i demokrata személyiségek: William Murphy házelnök, Joseph Montalbano, a szenátus elnöke, David Cicilline providence-i polgármester, A. Ralph Mollis külügyminiszter, Frank Caprio kincstárnok, M. Teresa Paiva-Weed, a szenátus többségi vezetője és Elizabeth Roberts kormányzóhelyettes. Az elmúlt években John Harwood korábbi házelnök, John Celona szenátor és William Irons szenátor botrányok közepette mondtak le.
A Republikánus Párt, amely szinte nincs is jelen az állami törvényhozásban, időnként sikeresen javasolt az össznemzeti „jókormányzati reform”-ot képviselő jelölteket, akik kritizálták az állam magas adóit és a Demokrata Párt túlkapásait. A 2009-ben hivatalban lévő kormányzó, az East Greenwichből származó Donald Carcieri és a korábbi polgármester, a Providence-i Vincent A. „Buddy” Cianci is (aki később független politikai vezető lett) republikánus reformerjelöltként indult.
[szerkesztés] Kormányzata
Rhode Island fővárosa Providence. Az állam kormányzója 2009 év végén a republikánus Donald L. Carcieri, az alkormányzó Elizabeth H. Roberts. A Szenátusba küldött szenátorai a demokrata Jack Reed és Sheldon Whitehouse. Az államnak két képviselője van a Kongresszusban: a demokrata Patrick J. Kennedy és Jim Langevin.
Rhode Island egyike azon kevés államoknak, ahol a kormányzónak nincs állandó rezidenciája.
Az állami törvényhozás a Rhode Island-i Közgyűlés, ami a 75 fős képviselőházból és a 38 fős szenátusból áll. Mindkét kétkamarás ház 2009-ben demokrata többségű volt.
Mivel az állam lakossága alig éri el a szövetségi szavazatok minimális küszöbét, a lakosságszámhoz viszonyítva igen nagy arányban képviseli a polgárokat az egy lakosra jutó nyolcadik legnagyobb elektori számmal és a második legtöbb képviselői hellyel.
1908-ig a republikánusok voltak hatalmon, majd a következő 24 elnökválasztási küzdelem során mindössze hét alkalommal született más eredmény. Szövetségi szinten Rhode Island az egyik legmegbízhatóbb demokrata állam az elnökválasztási kampányok során, a demokrata elnökjelöltek rendszeresen itt érik el a legjobb eredményeket, így például 1980-ban Rhode Island egyike volt annak a hat államnak, amelyek a republikánus Ronald Reagan ellen voksoltak. 1984-ben ugyan Reagan nyert itt, de itt érte el a második leggyengébb eredményét az 50 szövetségi állam közül. Ugyancsak ez volt a demokraták vezető állama 1988 és 2000 között, és a második legjobb 1996 és 2004 között. Az államban a 2004-es elnökválasztás során Rhode Island több mint 20 százalékpontos győzelmi eltérést hozott John Kerrynek George W. Bush-sal szemben (a harmadik legnagyobb különbség az államok között), a szavazatok 59,4%-ával. Az állam 39 városából 36-ban a demokrata jelölt ért el többséget. Ez a három kivétel East Greenwich, West Greenwich és Scituate volt. 2008-ban Rhode Island Barack Obamának 29%-os fölényt eredményezett (a harmadik legnagyobb), a szavazatok 63,13%-ával, John McCain ellenében. Scituate városát kivéve minden Rhode Island-i város a demokrata jelöltre szavazott.
Rhode Island nagyon korán eltörölte a halálbüntetést, másodikként Michigan után. Az utolsó kivégzés az 1840-es években történt. 2009 novemberétől az állam területén már nem legális a prostitúció, amint az a korábbi harminc év során volt. Egy 2009-es tanulmány szerint Rhode Island a kilencedik legbiztonságosabb állam az Egyesült Államokban.
Az állam adói az országban a legmagasabbak közé tartoznak, kiváltképp ilyen a vagyonadó, ami a hetedik legmagasabb a helyi és az állami adók között, és hatodik az ingatlanadók között.
Rhode Island a harmadik állam az Egyesült Államokban, ahol engedélyezték a marihuana gyógyászati célú felhasználását.
[szerkesztés] Népessége
Rhode Island lakosságának nagy része Providence megyében él, a népsűrűség Cranston városában a legmagasabb. Ugyanakkor Providence környékétől északnyugat felé haladva, a Blackstone-folyó mentén, egészen Woonsocketig is magas, mivel itt malmokra épülő ipar virágzott a 19. században . Az Egyesült Államok Népszámlálásügyi Irodája szerint 2005-ben az állam lakossága mintegy 1�076�189 fő volt, ami 3727-tel több, mint az azt megelőző évben (0,3�%-os növekedés), és 27�870-nel több, mint 2000-ben (2,7�%-os növekedés). Ez a szám tartalmazza az utolsó népszámlálás utáni 15�220 fős természetes növekedést (66�973 születés és 51�753 halálozás) és a 12�650 fős bevándorlást.
A hat legnagyobb nemzetiség Rhode Island területén: írek (19%), olaszok (19%), francia kanadaiak (17,3%) , angolok (12%), spanyol ajkúak (11%) – főleg Puerto Ricó-iak és dominikaiak, kevesebb a közép-amerikai lakosság és a portugálok (8,7%).
A 2000-es amerikai népszámlálás szerint az 5 éves vagy annál idősebb lakosság 8,07%-a otthon spanyolul beszél, 3,8%-uk portugálul, 1,96%-uk franciául és 1,39%-uk olaszul.
A 2005-ös népszámlálás adat szerint az 5 éves vagy annál idősebb lakosság 9,89%-a spanyolul, 3,49%-a portugálul, 1,39% franciául, 0,9%-a olaszul, 0,48%-a laoul, 0,45%-a oroszul, 0,39% kambodzsaiul és francia kreolul, 0,31%- a kínaiul, 0,27%-a németül, 0,20%-a koreaiul, 0,18%-a lengyelül, 0,17% tagalogul beszél otthon.
Az állam lakosságának 6,1%-a 5 év alatti, 23,6%-a 18 év alatti és 14,5%-a 65 éves vagy annál idősebb. A nők a lakosság mintegy 52%-át alkotják.
Az összes államhoz viszonyítva, Rhode Islandnek van a legnagyobb arányú, portugál származású amerikai lakossága (akik többségében Bristol megyét lakják), beleértve a portugál-amerikaiakat és a zöld-foki amerikaiakat is. A libériai bevándorlókat tekintve is itt a legnagyobb az arányuk, több mint 15�000 lakossal. A francia kanadaiak Providence megye északi területének nagy részén élnek, míg az ír-amerikaiaknak Newport és Kent megyékben van erős jelenlétük. Az angol származású jenkiknek még mindig van nyoma az államban, főképp Washington megyében, gyakran mocsári jenkikként hivatkoznak rájuk. Az afrikai bevándorlók, beleértve a zöld-foki afrikaiakat, a libériai-, a nigériai-amerikaiakat is, jelentős számban fordulnak elő Rhode Islandben.
A 2000-es népszámlálás során 2�127 személy vallotta magát magyar származásúnak, de közülük csak 112 ember használja a nyelvet a mindennapok során. Az államban nincsenek szervezett formában működő magyar közösségek.
[szerkesztés] Vallási megoszlása
A legnagyobb protestáns felekezet az episzkopálisoké 26�756 hívővel és a baptistáké 20�997 hívővel.
Rhode Islandnek van a az amerikai nemzeten belül a legnagyobb arányú római katolikus felekezetű népessége, az ír, az olasz és a francia kanadai bevándorlóknak köszönhetően (ez a három csoport alkotja mintegy 55–60%-át az állam lakosságának), valamint jelentős portugál és spanyol ajkú vallási közösségek is alakultak az államban (ez a két nép Rhode Island lakosságának mintegy 20%-át teszi ki). Bár az összes államot tekintve itt a legnagyobb a katolikusok aránya, Rhode Island egyik megyéje sem számít a tíz legkatolikusabb megye közé az Egyesült Államokban, mivel a katolikusok szétszórtan élnek az államban. Jelen van egy Old Catholic beállítottságú kisebbség is, amelyet főleg olyan tagok alkotnak, akik a megosztó kérdésekben képviselt, politika által motivált állásfoglalásai miatt hagyták el a római katolikus vallást. E felekezetek egyike a 2007-ben alakult North American Old Catholic Church providence-i gyülekezete.
Rhode Island és Utah az a két állam, ahol a lakosság nagyobb része egy jól meghatározott vallási közösség tagja.
[szerkesztés] Városai
Rhode Islandben 39 város található, melyek közül 31 úgynevezett „town” státuszú, 8 pedig „city” státuszú. Egyes városokhoz történelmi okok miatt falvak is tartoznak. Ilyen falvak például a South Kingstownhoz (27�921 fő) tartozó Kingston és a North Kingstownhoz (26�326 fő) tartozó Wickford, melyek történelmi fesztiváloknak adnak otthont. A főbb lakóközpontok történelmi tényezők miatt alakultak ki, a vízimalmok munkaigénye miatt főleg a Blackstone-, Seekonk- és Providence-folyók partján.
Legnagyobb városa az állam fővárosa, Providence, 171�557 lakosával (2008). Az üzleti életen túl gazdag egyetemi élete is van, itt található a legtöbb felsőoktatási intézmény. A Kent megyében lévő Warwick (85�925 fő) a második legnagyobb város az államban. Nathanael Greene szülővárosa a legrégibb Rhode Island-i városok egyike, a Függetlenségi háború első mozzanatai itt zajlottak. Itt található az állam legfontosabb repülőtere, a T. F. Green repülőtér, valamint a Rhode Island-i Nemzeti Gárda. A harmadik legnagyobb város a providence megyei Cranston (81�479 fő), amely egy 2006-os felmérés szerint a 100 legélhetőbb hely között van Amerikában. Emellett az ország 25 legbiztonságosabb városainak egyike. A szintén Providence megyében lévő Pawtucket (72�998 fő) az amerikai ipari forradalom bölcsője, itt épült fel Samuel Slater gyapotmalma 1793-ban. East Providence (49�123 fő) az állam ötödik legnagyobb városa, valójában Providence külvárosa. Woonsocket (43�940 fő) a massachusettsi határ mellett fekszik, de mint a legtöbb fontos város, a Blackstone-folyó partján helyezkedik el. A hetedik legnagyobb Rhode Island-i város Newport (24�409 fő), ez az állam egyik legrégibb települése, 1639-ben alapították, az Aquidneck-szigeten található. Itt van a Salve Regina Egyetem, a Tengerészeti Főiskola. Eisenhower és Kennedy elnöksége idején a nyári pihenéseket az elnök és környezete Newportban töltötte, ezért a várost „Nyári Fehér Háznak” is hívták.
[szerkesztés] Gazdasága
Rhode Island gazdasága a gyarmati korban a halászaton és mezőgazdaságon alapult, amelyet a függetlenség elnyerése után a hajózás és a feldolgozóipar vett át. A Blackstone-folyó völgye az „amerikai ipari forradalom szülőhelyeként” ismert. Pawtucketben állította fel Samuel Slayer a Slater-malmot 1793-ban, amely a Blackwater-folyó vízerejét hasznosító gyapotmalom volt. Egy ideig Rhode Island a textilipar egyik vezető régiója volt, de a nagy gazdasági világválság idején a legtöbb amerikai textilgyárat délre költöztették. A textilipar még mindig része a gazdaságnak, de már nem akkora a jelentősége, mint egykor volt. Rhode Island történelmében fontos iparág volt még a kézműipar, az ékszergyártás és az ezüstművesség. A Rhode Island-i ipartörténelem érdekes mellékterméke az elhagyott gyárépületek felújítása és irodaépületekként való hasznosítása. Napjainkban az állam gazdaságának alapja a szolgáltatásokon, főképp az egészségügyön és az oktatáson, valamint az iparon nyugszik.
A Citizens Financial Group, egy 160 milliárd dolláros bankvállalat, amely az Egyesült Államok számos területén is működik, providence-i székhelyű. A Fortune magazin 500-as listáján szereplő CVS és Textron vállalatok Woonsocketben és Providence-ben székelnek. Az FM Global, a Hasbro, az American Power Conversion, a Nortek és az Amica Mutual Insurance, melyek a Forbes 1000-es listáján szerepelnek, mind Rhode Islandben találhatók. A GTECH vállalat fő központja is Providence-ben van.
2000-ben Rhode Island éves bruttó termelése 33 milliárd dollár volt, ezzel akkor a 45. helyen állt az Egyesült Államokban. Ez egy főre számítva 29�685 dollárt jelent, amivel a 16. helyen állt. 2004-ben az Egyesült Államok államai között Rhode Islandnek volt a legalacsonyabb az egy főre jutó energiafogyasztása.
Az egészségügyi szolgáltatás Rhode Island legnagyobb iparága. A második a turizmus, 39�000 állást teremtve és 3,26 milliárd dolláros bevételt biztosítva 2000-ben. A harmadik legnagyobb gazdasági ágazat az ipar. Az állam legfontosabb iparágai: az ékszerészet, a vas- és acélipar, az elektromos berendezések gyártása, a gépgyártás és a hajóépítés.
Rhode Island főbb mezőgazdasági termékei a zöldségfélék, a tej és a tojás. Az államból származik a Rhode Island tyúk, amelynek két változata van, a fehér és a piros.
[szerkesztés] Közlekedési hálózata
Rhode Island tömegközelekését a „Rhode Island Public Transit Authority” (RIPTA) Rhode Island közlekedési felügyelete működteti, amelynek központja Providence belvárosában található. 1966-ban alakult, és a 39 Rhode Island-i város közül 38 közlekedését látja el buszokkal. A RIPTA-nak 56 buszjáratot, 2, „LINK” néven ismert turista trolibuszjáratot és egy newporti, időszakos kompot üzemeltet. Az MBTA (Massachusetts Bay Transportation Authority – Massachusetts-öböl Közlekedési Felügyelet) ingázó vonatai a providence-i déli pályaudvarra érkeznek, ez köti össze a várost Bostonnal. A kompszolgáltatás a Block-szigetet, a Prudence-szigetet és Hog-szigetet köti össze a szárazfölddel.
A térség két fő repülőtere a T. F. Green Repülőtér Warwickban és a Logan Nemzetközi Repülőtér Bostonban. Az ingázó vonat nyomvonalát meghosszabbítják, hogy a repülőteret összekössék Providence-szel és így Bostonnal is.
A 95-ös autópálya átlósan szeli keresztül az államot, összekötve a legsűrűbben lakott területeket, míg a 295-ős főút Providence körül vezet. A Narragansett-öbölben számos híd található, az Aquidneck-szigetet és a Conanicut-szigetet kötik össze a szárazfölddel. A legjelentősebbek a Claiborne Pell Newport-híd és a Jamestown-Verrazzano-híd.
[szerkesztés] Média
Az első újság Rhode Islandben a Rhode Island Gazette volt, 1732. szeptember 27-én adták ki az első, 1733. március 24-én pedig az utolsó példányt Newportban . Az állam területén 2009-ben nyolc napilapot jelentettek meg. A legtöbbjét a 19. században alapították. Rhode Island legnagyobb napilapja a The Providence Journal, amelyet 1829-ben alapítottak Providence Daily Journal néven (a Daily szó 1920-ban esett ki a címéből), így ez Rhode Island legrégibb, még ma is megjelenő újságja. Hétköznap 120�783 példányt adnak el belőle, míg vasárnap az eladott példányok száma 171�231. 1863-ban az újság elindította délutáni kiadványát, a The Evening Bulletin-t. Az újság már négy Pulitzer-díjat nyert. Érdekesség, hogy a Szívek szállodája című tv-sorozatban Rory Gilmore egyszer ennél az újságnál volt állásinterjún. A The Brown Daily Herald a Brown Egyetem diáklapja, 400 példányban jelenik meg. 1866-ban alapították, ezzel a második legrégibb diáklap az országban. A woonsocketi The Call napilap, 1892-ben alapították. Providence megyét látja el hírekkel, de Massachusetts déli részén is olvassák. Az 1990-es évek óta létezik egy esti kiadása is, a The Evening Call. A Kent County Daily Times egy, a hét hat napján megjelenő újság, több megyében olvassák, beleértve a fővárost is. 2009-ban 3930 példányt adtak el naponta. A The Newport Daily News szintén hatnapos kiadvány Newport városában, amely 11�465 példányban jelenik meg. A pawtucketi The Times a hét hat napján 8579 példányban megjelenő újság, melyet 1885-ben alapítottak. A Warwick Daily Times is hat napon át jelenik meg Warwickban, ezt 2006-ban alapították, míg elődjét, a Pawtuxet Valley Daily Times-t 1892-ben. A The Westerly Sun napilap Westerlyben, 1857-ben alapították és Rhode Islanden kívül még Connecticutban is olvassák.
Rhode Island területén 8 televíziós, 23 FM rádiós és 17 AM rádióscsatorna sugároz. Az állam egy részén Connecticut és Massachusetts állam rádiói is hallhatók. A televíziós csatornák nagy TV-társaságok (NBC, CBS, FOX) alcsatornái. Mindegyiknek rövidített neve van, a legrégebbi csatornák alapításai az 1940-es és 1960-as évekre tehetők: 1949 (WJAR), 1953 (WNAC-TV), 1955 (WPRI-TV), 1963 (WLNE-TV), 1967 (WSBE-TV).
[szerkesztés] Oktatási rendszere
Rhode Island területét 50 iskolai körzetre osztották.
Az állam területén 12 főiskola és egyetem található. A köz- és magánegyetemek általában 2 és 4 éves képzést nyújtanak, a 2006–2007-es tanévben az egyetemeken és a főiskolákon tanulók száma 71�175 fő volt. Egy négyéves képzés díja átlagosan 21�577 dollár (közegyetemen 7192 dollár, magánegyetemen 28�066 dollár).
Rhode Island, mint az egyik legrégibb amerikai terület, számos régi és neves oktatási intézménynek ad otthont, melyek közül a legrangosabb a Brown magánegyetem, ami az úgynevezett Ivy Liga egyetemei közé tartozik, akárcsak a Harvard vagy a Yale. Pólya György matematikus 1940 és 1942 között volt itt matematikatanár. A legtöbb felsőoktatási intézmény az állam fővárosában, Providence-ben található, ilyen a Brown Egyetem, Johnson & Wales Egyetem, Providence Főiskola, Rhode Island Főiskola és a Rhode Island School of Design. Bár a fővárosban sok intézmény van, de ezen kívül még több városban is találhatunk felsőoktatási intézményeket. A Rhode Island Egyetem Kingstonban van, a Salve Regina Egyetem és a Tengerészeti Főiskola Newportban. A Bryant Egyetem Smithfieldben, a Community College of Rhode Island pedig az állam több városában tart fenn helyi iskolákat, de a központja Warwickban található, ahol a Új-Angliai Technológiai Intézet is székel. A Roger Williams Egyetem Bristolban található.
Négy főiskolát zártak be az idők folyamán. A Barrington Főiskolát 1900-ban alapították, és 1985-ben, pénzügyi okok miatt zárták be. A Gibbs főiskolát 2009-ben zárták be, 88 éves működés után. A Mount Saint Joseph College és a providence-i Miasszonyunk szeminárium (alapítva 1939-ben) 1975-ben fejezte be működését.
[szerkesztés] Kultúrája
Rhode Island a hagyományok őrzője, a fesztiválok hazája, az „Óceánállam”. Új-Anglia részeként itt az európai hagyományok dominálnak.
A newporti Redwood Library and Athenaeumot 1747-ben alapították, ez az Egyesült Államok második legrégibb könyvtára, de a negyedik legrégibb is az államban található, ez a Providence Athenaeum, melyet 1753-ban alapítottak.
Az 1840-es évektől, az 1996-os bezárásáig működött Warwickban a Rocky Point Amusement Park, a Csodapark. 1877-ben Rutherford B. Hayes elnök volt az első elnök, aki telefont használt, és az innen 13 km-re fekvő Providence-t hívta fel. A park Rhode Island egyik legfelkapottabb látványossága volt.
Az Egyesült Államok legrégebbi július 4-i ünnepsége a Rhode Island-i Bristolhoz kötődik. 1785-ben itt ünnepelték meg először az alkotmány aláírásának napját.
Newport a fesztiválok városa. A newporti Folk Festivalt 1959 óta rendezik meg és 1969 óta szintén Newport ad otthont a Newporti Zenei Fesztiválnak is. 1997-től itt kerül megrendezésre a Sunset Zenei Fesztivál.
Rhode Island az egyetlen állam, ahol még ünneplik a Japán Birodalom feletti győzelem napját. A helyiek ez VJ-napnak vagy egyszerűen csak a győzelem napjának nevezik.
Providence, az állam fővárosa mindig is az állam zenei életének központja volt. Napjainkban helyi rockegyüttesek (Lightning Bolt és az Arab on Radar) zenéje hallható a városban. A Providence School of Designban találkozott a Talking Heads együttes három tagja, de az együttest majd csak New Yorkban alapították meg. 1996-ban a Rhode Island, It's for Me című dal lett Rhode Island hivatalos „himnusza”. Szövegét Charlie Hall, zenéjét Maria Day írta.
Beceneve, az Óceánállam, meghatározza az állam kultúráját. A newporti kikötőben számos hajó horgonyoz. A T. F. Green Repülőtér előcsarnokában egy életnagyságú vitorláshajót állítottak ki, és az állam rendszámtábláján is egy hullám látható. Ehhez kapcsolódik a Washington megyében található számos strand (a helybeliek csak Déli megyének nevezik a területet), a Rhode Island- i lakosok ide járnak nyaralni.
A Rhode Islandben a 17. században meghonosítottak egy eredetileg Anglia nyugati részén jellemző építkezési módot, amikor a lakóház egyik rövidebb oldala gyakorlatilag egy hatalmas kőkéményből áll. Ez az úgynevezett „stone ender”.
[szerkesztés] Rhode Island a populáris kultúrában
[szerkesztés] Nevezetes emberek Rhode Islandről
[szerkesztés] Sportolók
[szerkesztés] Szórakoztatóipar
[szerkesztés] Művészetek
[szerkesztés] Egyéb
[szerkesztés] Nevezetes elsőségek Rhode Islandben
[szerkesztés] Sportélete
Rhode Islandnek két profi sportcsapata van, mindkettő egy felsőbb ligás bostoni csapat fiókcsapata. Az egyik a Pawtucket Red Sox, ami a Boston Red Sox baseballcsapat fiókcsapata. A Pawtucket Red Sox a McCoy Stadiumben játszik, 1973-ban és 1984-ben bajnoki címet nyert. A másik profi csapat a Providence Bruins, amelyik a Boston Bruins NHL-es jégkorong-csapat fiókcsapata. A Providence Bruins a Dunkin Donuts Központban játszik Providence-ben, és az 1998–1999-es szezonban elnyerte az Amerikai Hokiliga Calder Kupáját. A Nemzeti Futballligába tartozó New England Patriots a Gillette Stadiumban lép pályára Massachusettsben, Foxborough mellett, 18 mérföldre északra Providence-től.
Rhode Island az otthona négy, a Nemzeti Főiskolák Atlétikai Szövetsége 1-es divíziójában induló iskolai csapatnak is. A négy csapat négy különböző csoportban vesz részt a küzdelmekben. A Brown University Bears az Ivy Ligában szerepel, a Bryant Bulldogs az Északkeleti Csoportban, a Providence Friars a Nagy Keleti Csoportban a Rhode Island Rams pedig az Atlanti 10-es csoportban. Az iskolák közül három (a Brown, a Bryant és a Rhode Island) a főiskolai futball szintjén az FCS divízióban játszik.
Az államnak hosszú időre visszatekintő és mozgalmas sportmúltja van. Providence és Rhode Island jelentős szerepet játszott a versenysport támogatásában, annak elterjedése idején. A Providence Grays 1884-ben megnyerte az első baseball-világbajnokságot, ekkor elég volt három mérkőzést megnyerni ehhez. A csapat otthona Messer Street Fielden volt, Providence-ben. A Nemzeti Ligában 1878 és 1885 között szerepeltek. A híres baseball-játékos, Babe Ruth 1914-ben a Providence Grays csapatánál játszott kölcsönben és első hivatalos hazafutását épp azelőtt ütötte itt, mielőtt a Boston Red Sox visszarendelte.
A mára már feloszlott profi amerikai futball-csapat, a Providence Steam Roller 1928-ban NFL-bajnoki címet szerzett. A 10�000-fős Cycledrome-ban játszottak. A hasonló nevű Providence Steamrollers a BAA nevű ligában játszott, amely a mai NBA egyik elődje volt.
Newportból indult az America's Cup vitorlásverseny 1930 és 1983 közt. Az első Gravity Games és X Games extrémsport-versenyeket Providence-ben rendezték.
Rhode Island az otthona a tenisz nemzetközi dicsőségcsarnokának. Ez Newportban található, a Newport Casinóban, ahol 1881-ben az első amerikai bajnokságot rendezték. A csarnokot és a múzeumot 1954-ben James Van Alen alapította. A múzeum közel 2000 négyzetméteren mutatja be a sportág történelmét a 12. századtól napjainkig. A csarnokhoz 13 füves pálya is tartozik, ezeken rendeznek az Egyesült Államokban egyedül füves borításon profi versenyt Hall of Fame Tennis Championships néven (szponzorált neve: Campbell's Hall of Fame Tennis Championships). A dicsőségcsarnokba először 1955-ben választottak be híres teniszjátékosokat, 2008-ban már 207 tagja volt.
[szerkesztés] Nevezetességei
Az állami parlament épülete fehér georgiai márványból készült. A tetején a világ negyedik legnagyobb önhordó márványkupolája található. Itt őrzik az 1663-ban kiadott Rhode Island-i Alapítólevelet és más állami kincseket. Providence-ben található az ország első teljesen automata postahivatala is.
Providence az otthona Amerika első baptista templomának, melyet 1638-ban Roger Williams alapított.
Newportban található a Touro zsinagóga, amelyet 1763. december 2-án szenteltek fel és a helybeli lakosok szerint az első zsinagóga volt az országban – más adatok szerint New York megelőzi azt. A zsinagóga a Roger Williams által adott vallásszabadságot jelképezi a klasszikus gyarmati és szefárd stílusú építészete mellett, és még ma is működik.
Newport tengerparti városában számos híres kúria van, például a Breakers, a Marble-ház és a Belcourt-kastély. A Newport Toronyról sokan úgy tartják, hogy viking kori, de a történészek szerint valószínűleg csak egy gyarmati kori szélmalom maradványa. A Newport Casino ad otthont a Nemzetközi Tenisz Dicsőségcsarnokának, egyben aktív teniszklubként is működik.
Az 1A út (a helybeliek szerint az Óceánút) Narragansettben nagy kőkapuk, a Tornyok otthona. Egykoron ez volt a bejárata az 1900-ban leégett Narragansett kaszinónak. A tornyok ma turista-információs irodaként üzemelnek, de kiadják bankett-termeknek is. A Narragansett-öbölben lévő Fort Adams az Eco-Challange befutója volt 1995-ben.
Rhode Island az otthona egy út menti látványosságnak, a Nibbles Woodawaynak (másik nevén: Big Blue Bug), a világ legnagyobb termeszének, amely egy kártevőirtó cég reklámfigurája.

Summary:
Rhode Island (teljes néven Rhode Island állam és Providence ültetvény ) az Amerikai Egyesült Államok időrendileg 13. tagállama, az USA új-angliai részén. Területét nézve ez a legkisebb állam (4002 km² – szárazföldi részét nézve Nógrád megye nagyságú, teljes területét nézve Tolna megye nagyságú). Rhode Island szomszédos államai nyugaton Connecticut, északon és keleten Massachusetts, délnyugaton tengeri határai New York állammal (Long Islanddel) határosak.
Nevével ellentétben Rhode Island („Rodosz-sziget”) nem sziget, hanem nagyrészt a szárazföldön fekszik. A teljes neve két kolónia nevéből adódik: Providence ültetvényt az alapítója, Roger Williams nevezte el, ez a mai Providence városának helyén feküdt. Rhode Island a mai Aquidneck-sziget, ez a legnagyobb sziget az állam területén, a Narragansett-öbölben. Beceneve, az Óceánállam abból adódik, hogy számos öböl szabdalja partvidékét, és az állam területének 32%-a vízfelület.
Ez volt az első a 13 amerikai kolónia közül, amely kinyilvánította a függetlenségét a brit uralom alól, de közöttük utolsóként ratifikálta az amerikai alkotmányt.


[szerkesztés] A teszt elméleti háttere
[szerkesztés] A sorsanalitikus ösztönrendszer
Szondi Lipót pszichiátriai gyakorlatában kiemelt szerepet kapott a páciensek családi hátterének föltérképezése, a családfakutatás. Spontán megfigyelései, majd szisztematikus vizsgálatai nyomán alakította ki elméleti magyarázó rendszerét, amely a sorsanalízis nevet kapta.
A sorsanalízis kiinduló feltevése, hogy az ember élete (sorsa) választások sorozatában bontakozik ki: az ember választ magának foglalkozást, ismerősöket, partnert, családot, és végső soron döntéseivel implicite önmaga választja ki betegségeit és halálát is. A családfakutatásokból szerzett tapasztalatok arra vezették Szondit, hogy e választások csak részben tekinthetők az egyén szuverén döntésének; a választások jellege családon belül igen gyakran bizonyos mintázatokat követ. Adódott a következtetés, hogy életünk során választásainkban ösztöneink befolyást gyakorolnak ránk, s ezeket az ösztönöket annak rendje s módja szerint genetikusan örököljük. A sorsanalízis így részben megtévesztő fogalom, hiszen a sors mai értelmezésben valami elkerülhetetlent, valami szükségszerűt jelent. A Szondi által sorsnak nevezett életút viszont inkább csak valószínűség. Az ösztönök determinánsok helyett tendenciaforrások, amik között - Szondi megnevezésében - az állásfoglaló ego segítségével tudunk választani.
A sorsanalízis kulcsfogalma tehát az ösztön. Szondi úgy találta, hogy az ember ösztönös működése végső soron négy ún. ösztönkörre redukálható. Mindegyik ösztönkör egy-egy sajátos biopszichológiai célt szolgál. E négy ösztön mindegyikét két-két további ún. ösztöntényező (mai terminológiával már inkább szükséglet) alkotja. Az elmélet szerint tehát összesen nyolc ösztöntényező létezik, melyek optimális esetben párba rendeződve szolgálnak egy-egy föléjük rendelt biopszichológiai célt.
A Szondi-teszt ennek a nyolc ösztöntényezőnek a mérésére lett megszerkesztve, hogy belőle láthatóvá váljanak az egyén szükségletei. A tesztben mindegyik ösztöntényezőre egy-egy betűjellel vagy betűkombinációval hivatkozunk, például e, hy, k stb. Minden ösztöntényezőt jellemez egy minőségbeli megnyilvánulási forma és egy intenzitás. A minőségbeli megnyilvánulási forma eldönti, hogy az adott ösztöntényező aktuálisan milyen irányban működik, illetve egyáltalán működik-e, az intenzitás pedig ennek erejéről ad jelzést. A megnyilvánulási formákat összefoglaló néven ösztöntörekvéseknek nevezzük. Az ösztöntörekvések teszt által mérhető iránya négyfajta lehet: pozitív, negatív, megosztott (vagy ambivalens) és megnyilvánulás nélküli.
A nyolc ösztöntényező tehát különböző intenzitással és különböző minőségirányokkal uralja a személyiséget. Lelki betegséghez – vagy ahogy Szondi nevezi: ösztönbetegséghez az elmélet alapján így az vezethet, ha mondjuk:
stb.
[szerkesztés] A teszt működési elve
A teszt mind a hat sorozata 8–8 olyan ösztönbeteg fényképét tartalmazza, akiknek diagnózisa, kórtörténete és családi háttere pontosan ismert. A teszt működése a hasonló hasonlót választ elvén alapul, vagyis a vizsgált személy azokat az arcképeket fogja rokonszenvesnek találni, amiken ugyanazok a tendenciák lelhetők fel, mint saját magában. A vizsgálat tehát azzal a feltevéssel él, hogy ösztöntörekvéseink az arcunkra vannak írva, és ezek annál inkább látszódnak, minél erősebbek az öröklött ösztöntörekvések.
[szerkesztés] Az ösztönkörök és ösztöntényezők jelentése
Szondi valamennyi pszichoanalitikushoz hasonlóan nem kívánt éles határvonalat vonni beteg és egészséges ember közé. Alapállásuk szerint a személyiséget mozgató strukturális tényezők egészséges és lelki betegek között azonosak, s csak a mozgató tényezők dinamikájában térnek el.
Szondi így az ösztönkörök és ösztöntényezők felírásánál olyan strukturális rendszert szeretett volna felvázolni, ami minden emberre -, független az adott ember egészségi állapotától - érvényes, s a strukturális rendszert mozgató olyan hajtóerőket szeretett volna megfogalmazni, amik a lelkileg egészséges ember megbetegedéséhez vezetnek, de ugyanúgy a betegből egészségest is csinálhatnak.
Megfigyelései során Szondi arra a következtetésre jutott (melyből strukturális-dinamikus rendszere következett), hogy a korában használatos betegség-nevezéktani illetve tüneti megjelölések jó néhány osztálya (például szadizmus, hisztéria, paranoia stb.) olyan betegeket azonosít, akiknek betegsége egy-egy különálló szükséglettel kapcsolatos. Szondi így hosszú megfigyelések és kutatások után összekapcsolta a betegségtípusokat és ösztöntényezőket, melynek eredménye az alábbi, Szondi szerint minden emberre jellemző strukturális rendszer:
S – Erósz és Thanatosz, avagy a szeretet és pusztítás ösztönköre
Az életterület lényege a létrehozás, az alkotás; valamint a pusztítás és szétválás (általánosabban kötés és oldás).
A tesztben az ösztöntényezőhöz tartozó arcképek szimpatikusnak választása (tesztológiai jele: +h) individuális személyszeretetet, unszimpatikusnak választása (tesztológiai jele: -h) emberszeretetet jelez.
�megjegyzés Szondi ugyan betegségnek tekintette a homoszexualitást (indoka szerint ugyanis az egyed általa nem képes reprodukálni magát), de fontos Szondi megítélése miatt az a tény, hogy a homoszexualitásra nem mint megváltoztathatatlan állapotra gondolt, hanem tendenciaszerű jelenségre, amiben bármelyik ember részesülhet bizonyos pszichodinamikák fennállása esetén. Az elméletből így elfogadó attitűd következik, hiszen azt mondja, hogy egyetlen homoszexuális sem hibás beállítottsága miatt, sőt bárki válhat azzá, de meg is lehet belőle gyógyulni.
A tesztben az ösztöntényezőhöz tartozó arcképek szimpatikusnak választása (tesztológiai jele: +s) aktivitási, rombolási, esetleg szadista tendenciára utal, míg unszimpatikusnak választása (tesztológiai jele: -s) passzivitás, önrombolás, mazochizmus feltételezésére ad okot.
P – az etikai-morális viselkedés ösztönköre
A tesztben az ösztöntényezőhöz tartozó arcképek elfogadása (tesztológiai jele: +e) az önérvényesítésről való lemondás általi etikus magatartást jelzi. A képek elutasítása pedig (tesztológiai jele: -e) az etikusnak mondható magatartásról való lemondás tendenciáját valószínűsíti az önérvényesítés érdekében. E két alapbeállítottság szélsőséges megnyilvánulásainak szimbólumát látja Szondi a bibliai Ábel és Káin személyében.
A tesztben az ösztöntényezőhöz tartozó arcképek szimpatikusnak választása (tesztológiai jele: +hy) saját vágyaink, érzelmeink megmutatásának, ismerkedések alkalmával történő énprezentációnak, exhibicionizmusnak, a klinikai értelemben vett hisztériának a jelzője lehet, míg a képek ellenszenvesnek jelölése (teszológiai jele: -hy) a rejtőzködő szándék, önmagunk megmutatására való ellenszándékot (testi és/vagy lelki értelemben) feltételez.
Sch - a birtoklás és létezés ösztönköre
A tesztben az ösztöntényezőhöz tartozó arcképek elfogadása (tesztológiai jele: +k) nehéz döntés előtt álló személy lehetőségelfogadását, a problémákkal való megküzdés vállalását, illetve a személyiség egészét jellemző ösztöntörekvések elfogadására utalhat, míg az ellenszenvesnek jelölés (tesztológiai jele: -k) ezeknek az ellentétjét jelezheti. (Lásd még: állásfoglaló ego)
A tesztben az ösztöntényezőhöz tartozó arcképek elfogadása (tesztológiai jele: +p) a személy omnipotens élményvilágát jelezheti, míg a képek ellenszenvesnek jelölése (tesztológiai jele: -p) az erről való lemondást, s helyébe a környezet egyénre mért befolyásolóképességébe vetett hit növekedésére utalhat. (Lásd még: szükségleti tudat)
C - a keresés és tapadás ösztönköre
A tesztben az ösztöntényezőhöz tartozó arcképek elfogadása (tesztológiai jele: +d) az aktuális szükségleti tárgy nem, vagy csak részben kielégítő volta miatti új tárgy keresését, míg az ellenszenvesnek jelölés (tesztológiai jele: -d) az aktuális szükségleti tárgyhoz való ragaszkodást jelzi.
A tesztben az ösztöntényezőhöz tartozó arcképek elfogadása (tesztológiai jele: +m) a biztonságban való megmaradás szándékát, az ősbizalmat, a biztonságban való lét szükségletét jelzi, míg a képek ellenszenvesként való jelölése (tesztológiai jele: -m) a függetlenségre törekvést, a kalandok bevállalásának, a leválásnak a tendenciáját jelöli.
[szerkesztés] Kritika és ellenkritika
Miként a mélylélektan bármelyik ágára (gondoljunk akár Freudra, akár Jungra vagy Adlerre), a sorsanalízisre is igaz, hogy a tudományosság carnapi kritériumainak nem felel meg. A fizikai megvalósuláshoz nem köthető elmélet és protokolltételekre való lebonthatatlanság a pszichológia bizonyos területein azt a benyomást keltheti, hogy az elmélet és a belőle származó teszt egy hasznavehetetlen konstrukció csupán.
A másik fontos probléma, hogy a Szondi által használt diagnosztikus kategóriák, illetve betegségek a ma használatos terminológiától jelentősen különböznek, így a kiértékelt Szondi-teszt jelzései csak azok számára érthetőek, akik Szondi fogalmaiban is tudnak gondolkodni.
A harmadik probléma, hogy a Szondi teszt nem állja ki a modern tudományosság próbáját. A legtöbb pszichológiai teszt – így a Szondi teszt is – a személytől számos válasz adását követeli meg, és egy adott tulajdonságra a vizsgált személy több válaszából következtet. A pszichológiai tesztekkel szemben támasztott egyik tudományos követelmény, hogy ha a tesztet az adott (jelen esetben magyar) lakosságot jól reprezentáló mintán felveszik, akkor azok a tesztre adott válaszok, amelyek a teszt alkotói szerint azonos pszichológiai tulajdonságot tárnak fel, nagyjából azonosak legyenek. Például ha egy teszt tíz kérdéssel méri a társaságkedvelés pszichológiai tulajdonságát, akkor elvárható tőle, hogy az azt kitöltő egyes emberek nagyjából hasonlóan válaszoljanak mind a tíz kérdésre. Ha egy-egy ember össze-vissza válaszol a tesztfejlesztők szerint egy tulajdonságot mérő kérdéssora, akkor a kutatók azt a következtetést vonják le, hogy a kérdéssor nem mérhet valamilyen egységes tulajdonságot.
A Szondi-teszt modern pszichometriai vizsgálatát Magyarországon Vargha András (1994) végezte el, aki a Szondi-teszt rokonszenvi választásaival kapcsolatban vizsgált ilyen, a homogenitásra vonatkozó kérdést. Ő a következő végkövetkeztetésre jutott a teszt reprezentatív mintán történő felvétele után:
Számos klinikai pszichológus személyes benyomására hagyatkozva ennek ellenére úgy gondolja, hogy a teszt működik, hatékony segítségnek tartja (még kétprofilos változatában is) a diagnózis felállításában, a pályaválasztási tanácsadásban és a pszichoterápiás munka tervezésében. Annyira így van ez, hogy még Vargha András előbb idézett publikációját is képesek úgy idézni, mintha az alátámasztaná, nem pedig megkérdőjelezné a teszt "statisztikai hitelét":
[szerkesztés] A teszt bemutatása
[szerkesztés] A teszt apparátusa
A kártyák
A Szondi-teszt materiálisan 48 db, nagyjából gyufásdoboz-méretű, egy-egy fekete-fehér arcképet ábrázoló kártyából áll. A kártyák egy hatrekeszes dobozban vannak, nyolcas csoportban. Minden egyes csoport egy sorozatot alkot.
A sorozaton belül minden kártyának van egy betűjele; minden sorozatban található egy-egy h, s, e, hy, k, p, d és m jelű kártya. A kártya hátoldalán fel van tüntetve a sorozatszám római számmal, I-től VI-ig, a sorozaton belül a kártya sorszáma arab számmal 1-től 8-ig, valamint a betűjel. A teszt használatában a sorozaton belüli sorszám irreleváns.
A tesztlap
A teszt felvételéhez két táblázat szükséges. Mindkettő ugyanolyan beosztású; az előre nyomtatott tesztlapon egymás alatt helyezkednek el, és az alsó méretét tekintve szemmel láthatóan kisebb. A fölső táblázat neve előtér, az alsóé háttér.
Egy táblázat 8 oszlopból áll, ezeket a fejlécben a kártyák betűjelével jelöljük, balról jobbra a fenti sorrendben. A nyolc oszlopot faktoroknak nevezzük. A faktorok kettesével vastagabb vonallal vannak elválasztva, és így négy szélesebb oszlopot, ún. vektort alkotnak. A vektorokra nagybetűkkel hivatkozunk, sorrendben S, P, Sch és C megjelöléssel.
Vízszintesen a táblázat 12 sorból áll, az alsó 6-ot a felső 6-tól vastag vonal választja el. A sorokat arab számmal jelöljük, mindkét irányban 1-től 6-ig. A számozás lefelé és fölfelé egyaránt a vastag vonaltól indul.
Az összesítő lap
Az ún. tízprofilos módszernél külön táblázatok szolgálnak az egyes tesztfelvételek összesítő lejegyzésére, ill. a számítások elvégzésére.
[szerkesztés] Hány profilt kell készíteni?
Az elmélet áttekintése után, de a teszt értékelése előtt érdemes tisztázni, hogy hány profilt kell készíteni ahhoz, hogy használható értelmezés születhessék a vsz-ről. A már említett „egy választás nem választás” elv itt is igaz: egy profil az illetőnek csupán egyetlen, pillanatnyi állapotát mutatja. Ha a sorsot ösztönös választások eredőjének tekintjük, akkor fogalmazhatunk úgy: egy profilban csupán egy sorslehetőség tárul fel. Szondi ezért már korán kidolgozta a teszt kétprofilos változatát, amely az ismételten megjelenő konstellációkra irányítja a figyelmet. A Szondi-teszt Mérei Ferenc munkássága nyomán terjedt el Magyarországon, mégpedig a kétprofilos változatban, s mindmáig része a pszichológus alapképzésnek, illetve a pszichoterápiás protokollnak.
Szondi azonban úgy tapasztalta, hogy két profil sem jellemzi megfelelően a vsz-ek választásait, ellenkezőleg: úgy találta, hogy a többszörösen ismételt tesztfelvételeknél az első két profil igen gyakran különbözik a továbbiaktól. Ezt azzal magyarázta, hogy az első találkozások alkalmával a vsz öntudatlanul is próbál jó benyomást kelteni a vv-ben, és választásai nem a valós preferenciáit tükrözik. Az első két tesztfelvételt ezért szokás bemutatkozó profilnak nevezni.
Szondi emiatt elvetette a teszt kétprofilos használatát, és kidolgozta a – jelen cikkben is bemutatott – tízprofilos technikát. Mivel azonban ez arra az időszakra esett, amikor Európában már leereszkedett a vasfüggöny, a Svájcban élő szerző munkásságának ez a szakasza csak később vált ismertté Magyarországon.
[szerkesztés] A teszt felvétele
A vizsgálatvezető (vv.) és a vizsgált személy (vsz.) egy asztalnál ülve egymással szemben helyezkednek el. A vv. kiveszi az első nyolc kártyát, és két, egyenként négy kártyát tartalmazó sorban, arcképpel felfelé kirakja a vsz. elé, lehetőleg úgy, hogy a vsz. egyszerre pillanthassa meg mind a nyolc kártyát, miután a vv. visszahúzta a karját.
Ezt követően mind a nyolc kártyát visszateszi az I. rekeszbe. Ugyanez a procedúra ismétlődik meg a többi sorozattal. Amíg valamelyik faktorban az 1. sor (fölül vagy alul) üres, a vv. oda teszi az X-et. Ha az első sorban már van X, akkor a másodikba stb.
A választások során a vsz. a 48 arcképet 4 csoportba sorolta. Az elsődleges választások tulajdonképpeni eredményeként 12–12 kép került a rokonszenves, ill. ellenszenves csoportba – ennek megfelelően 12–12 db X jel szerepel az előtér felső és alsó részében, valamilyen módon elosztva a 8 faktorban. A másodlagos választással a fennmaradt 24 képet is ketté osztotta, és ennek megfelelően ugyancsak 12–12 jelet látunk a háttér fölső és alsó részében. Ezzel elkészült a profil.
[szerkesztés] A profil jelölése
Ellenőrzés
Ha nem hibáztunk a jegyzőkönyvezésnél, akkor a vastag vonal fölött és alatt mind az előtérben, mind a háttérben 12–12 db, az egyes faktorokban fölül és alul, az előtérben és a háttérben összesen 6–6 db X szerepel (a hat sorozatnak megfelelően). (Kisebb a hibázás lehetősége, ill. könnyebb az utólagos hibajavítás, ha a teszt felvételénél nem X-et írunk a cellákba, hanem az adott sorozat számjelét 1-től 6-ig.)
A faktorok jelölése
Először az előteret jelöljük. A profilt faktoronként értékeljük, annak megfelelően, hogy hány X található benne, és ezek hogyan oszlanak meg vonal fölött és alatt. Egy faktorban – a többitől függetlenül – minimum 0, maximum 6 jel lehet. A teszt alapelve, hogy egy választás nem választás, egyik irányban sem. Ezért ha a faktor üres, vagy szimpatikus és antipatikus választásból is legfeljebb 1 db-ot tartalmaz, akkor a faktor a 0 jelet kapja. Ha a vonal fölött legalább 2 db jel van, alul pedig legfeljebb 1, a faktort + jellel, fordított esetben (alul legalább 2 db, fölül legfeljebb 1) – jellel jelöljük. Ha alul is, fölül is van legalább 2–2 db jel, a faktor a ± jelet kapja. (Ez kiolvasva praktikus okokból nem „plusz-mínusz”, hanem „megosztott”.) Ha valamelyik irányban 4, 5 vagy 6 választás történt, akkor az alapjel mellé annyi db felkiáltójelet teszünk, ahánnyal nagyobb a szám 3-nál. Ilyenkor telített reakcióról beszélünk.
Egy faktor lehetséges jelei – tehát – a következők:
Ugyanígy járunk el mind a nyolc faktornál, majd a háttérnél is. A háttér jelölése során egyetlen különbség van: ha valamelyik faktorban csupán 1 jel található, vagy egy sem, akkor azt nem 0-val, hanem áthúzott nullával jelöljük, és kényszer-nullának nevezzük. Azért kényszer-nulla, mert a profil ilyenkor nem a vsz. tényleges választását tükrözi, hanem a teszthelyzetből (a sorozatok korlátozott számából) adódik. A kényszer-nulla jelű háttér-faktorokat az értelmezésnél nem tudjuk figyelembe venni, szemben a 0 jelűekkel, amelyek tényleges választást tükröznek. A háttérben tehát 0 jelet akkor és csak akkor kap egy faktor, ha a vonal alatt és fölött pontosan 1–1 X látható.
A vektorok jelölése
Ha az S vektor h faktorában + van, az s faktorában pedig ±, azt standard módon így jelöljük:
A négy vektor, azokon belül a 2–2 faktor sorrendje rögzített; ez megkönnyíti a profil egészének jelölését. Egy egyszerűsített, mégis egyértelmű profil-jelölés végeredményben tehát például így nézhet ki:
[szerkesztés] A teszt értelmezése
A tesztet ismertető kézikönyvek, jegyzetek egyik jellegzetes fejezete a vektorok lehetséges konstellációinak és azok alapjelentésének szótárszerű felsorolása. Pl.:
Kísértést jelenthet az értelmező számára, hogy a kiválogatott jelentéseket egymás mellé rakosgatva egyszerűen „összeolvassa” őket. Ez a módszer Szondi szerint azonban teljességgel elvetendő. A profil minden egyes eleme csakis a profil egészéhez viszonyítva értelmezhető. Az „egy választás nem választás” többnyire itt is érvényes: az értelmezés során nemcsak az egyes választások puszta jelenlétét vesszük figyelembe, hanem jelentősége van a minták ismétlődésének, ill. az ismétlődések mennyiségének is.
Noha a profil egyes elemei nagyon markáns üzenettel bírhatnak, a teszt nem alkalmas ún. „vak-diagnózis” felállítására. Egy-egy konstelláció megfelelő értelmezéséhez elengedhetetlen annak ismerete, hogy a vsz. férfi vagy nő, milyen életkorú, milyenek az életkörülményei (család, kulturális háttér, munka stb.) és milyen az egészségi állapota.
[szerkesztés] Minőségi (dialektikus) értelmezés
A minőségi elemzések során a profil bizonyos részeit vetjük egybe más részekkel. Kérdésünk itt nem a „mennyi?”, hanem a „hogyan?”. A teszt tízprofilos változatának elemzése során kétféle minőségi módszer áll rendelkezésünkre.
[szerkesztés] Szél–közép dialektika, avagy a szél veszélyei és a közép elhárítási módjai
A Szondi-tesztben a profil két szélén helyezkednek el az ön- és fajfenntartás szükségletei, így a h az s, d és az m faktorok. Ahogy Szondi írja: "A széli vagy marginális ösztönök az animális, örömszerző törekvések (+h, +s, +d, +m) és a humán tendenciák (-h, -s, -d, -m) ellentétéből keletkeznek."
A középső ösztönkörök (vektorok) pedig tartalmazzák azokat a szükségleteket (etikai-morális, illetve énes törekvés), melyek által a széli szükségletek legátlódhatnak, vagy éppen szabad folyást nyerhetnek.
Megjegyzendő: "a közép elhárítási módjai" félrevezető fogalmazás, mert a profilkép közepén lévő két ösztönkörben (vektorban) lévő tendenciák is ugyanúgy részesei a pszichés dinamikának, azaz közrejátszásuk nélkül aligha valósulhatna meg pszichés betegség.
A gyakorlatban az ismételten (3-szor vagy többször) megjelenő konstellációkra fordítjuk a figyelmet, de a patológiás (például Sch�=�–�±� → szuicid jel) és a telített (felkiáltójelekkel jelölt) reakciókat akkor is figyelembe vesszük, ha azok csak egyszer fordulnak elő.
[szerkesztés] Konkordancia-analízis
A sorsanalízis elmélete szerint az egészösztön azon törekvései, amelyek nem jelenhetnek meg az előtérben, a háttérbe szorulnak. Számíthatunk tehát arra, hogy amennyiben megváltoznak a vsz. életkörülményei, ezen ösztöntörekvések megjelennek az előtérben és manifeszt változást idéznek elő, akár új viselkedésminta, akár tünetképződés formájában. Ha valakinek az előtérprofiljában például a�:P�=�+�± képlet szerepel, a komplementaritás elve alapján azt várjuk, hogy a háttérben P�=�–�0 jelenjen meg. A gyakorlatban azonban ez nem ilyen mechanikus: előfordulhat, hogy a háttérben is ugyanazt az ösztöntörekvést találjuk, mint az előtérben, de az is elképzelhető, hogy egy teljesen új lehetőség merül föl („új orientáció”).
A konkordancia-analízis során tehát az előtér- és háttér-profilokat vetjük össze egymással, és így térképezzük fel, hogy a vsz. életében melyek azok a tünetek, vonások, magatartások, amelyeknél számíthatunk (pozitív vagy negatív) változásra, és mely területekre jellemző a személyiség megmerevedése. Ez az elemzés különösen hasznos segítséget nyújthat a terápiás terv elkészítéséhez.
[szerkesztés] Mennyiségi módszerek
[szerkesztés] Irányfeszültségi hányados (IFH)
Az irányfeszültségi hányados egy tört, mégpedig a tíz profil összesítése alapján az összes kiürült reakció (∑0) és az összes megosztott reakció (∑±) hányadosa.
Az IFH átlagos értéke 1 és 3 közé esik. Ha az érték 1-nél alacsonyabb, az viselkedéses szinten gátoltságot, kényszeres visszatartottságot mutat. 5-nél magasabb IFH esetén felhangoltságra, szabályozatlanságra következtethetünk.
Mivel a háttérben a kényszernullák értelmezhetetlenné tennék ezt az értéket, IFH-t csak az előtérben számolunk.
[szerkesztés] Tüneti százalék (Sy%)
Tüneti reakciónak, mint láttuk, a kiürült és a megosztott reakciókat nevezzük. Ezeknek az aránya az összes választáshoz képest átlagos esetben kb. 20–30%. Értelmezni az ennél lényegesen alacsonyabb vagy magasabb Sy%-ot lehet. Az értelmezés az IFH-sal együtt történik, és önmagában soha nem elégséges ahhoz, hogy ez alapján – a teszt szolgáltatta további információk figyelmen kívül hagyásával – diagnózist állítsunk fel.
A Sy% kiszámítása úgy történik, hogy összesítjük a 0 és a ± reakciókat, megszorozzuk 100-zal, és e szorzatot elosztjuk az összes reakció darabszámával. Tíz profil felvétele esetén ez utóbbi szám az előtérben 80 (10�profil�×�8�faktor); a háttérben annyival kevesebb, ahány reakció kényszernulla volt.
[szerkesztés] Ösztönképlet
Az ösztönképlet kinézetre egy emeletes törtre hasonlít. A lényege az, hogy sorba rendezzük a teszt nyolc faktorát aszerint, hogy a tíz előtérprofilban hány tüneti (0 vagy ±) választása volt a vsz.-nek. Az előfordulások számát a faktor betűjele után alsó indexbe, a domináns tünetet felső indexbe írjuk. Ha nagyjából azonos számban volt kiürült és megosztott reakció, akkor a felső indexben ezt tüntetjük fel. Pl.: hy90/±.
Legfelülre kerülnek az ún. tüneti tényezők: azok a faktorok, amelyekben 8, 9 vagy 10 alkalommal fordult elő tüneti reakció. Ez alá kerülnek a szubmanifeszt tényezők (5–7 tüneti választás), eggyel lejjebb a sublatens tényezők (2–4), végül legalulra a gyökértényezők: azok a faktorok, amelyekben a vsz. egyszer sem (vagy legfeljebb egyszer) adott kiürült vagy megosztott reakciót.
Az ösztönképlet értelmezésének alapja, hogy minél több a tüneti reakció egy faktorban, az illető faktor annál inkább megjelenik a vsz.-nél manifeszt szinten. Ez jelentheti a viselkedés módosulását, szubjektív megéléseket, de akár tényleges betegséget is. És ellenkezőleg: minél kevesebb a tüneti tényező egy faktorban, azaz minél nehezebben elégül ki egy bizonyos ösztönszükséglet, az így keletkező feszültség annál intenzívebben határozza meg a személyiséget. Elvileg három olyan eset van, amikor egy szükséglet nem tud kielégülni:
A sorsanalízis megalkotta az ösztönkoalíció fogalmát. Ez az ösztöntényezők bizonyos együttjárását jelenti, oly módon, hogy az egyik faktor manifeszt szinten (tüneti tényezőként) meghatározza a viselkedést, de a viselkedés magyarázata a gyökérben található. Erre egy példa a p/h koalíció: a gyökérben a meg nem élt személyszeretet, alkalmasint tökéletesen elfojotott homoszexualitás, amely a viselkedés szintjén paranoid képzelgésekben, esetleg konkrét téveseszmékben jelenik meg (például olyanokban, hogy az illetőt homoszexuálisok üldözik ajánlataikkal).
[szerkesztés] Ösztönosztály és latenciasor
Az ösztönosztály kulcsfogalma az interfaktoriális feszültség. Ez azt jelenti, hogy az egyazon vektor meghatározó két faktorban egymáshoz képest milyen a tüneti tényezők aránya. Ha például a vsz. P tengely e faktorában tíz alkalomból 2-szer ad kiürült reakciót és 7-szer megosztottat, ezzel szemben a hy faktorban 1 + és 8 – mellett mindössze egyetlen 0 szerepel, akkor az interfaktoriális különbség 8. Az egyén választásait az az ösztönkör (vagyis vektor) határozza meg leginkább, amelyikben az interfaktoriális feszültség a legnagyobb, hiszen az ösztönszükségletek ezen a területen dolgoznak egymás ellen. A kérdéses vektoron belül az a faktor a meghatározó, amelyikben kevesebb a manifeszt ösztönmegnyilvánulás.
Az ösztönosztályt tehát úgy kapjuk meg, hogy a már összesített tüneti reakciók alapján vektoronként kiszámítjuk az interfaktoriális különbséget. Amelyik vektorban ez a legmagasabb, annak a betűjele mellé alsó indexben feltüntetjük a két faktor közül annak a betűjelét, amelyben a kevesebb tüneti tényezőt kaptuk. Ha fenti példát alapul véve feltételezzük, hogy 8-nál nagyobb különbség egyik vektorban sem volt, akkor ez alapján a vsz. a Phy ösztönosztályba tartozik. Ha megnézzük azt is, hogy a hy jelű képeket többségében rokonszenvesnek vagy ellenszenvesnek választotta-e, akkor pontosíthatjuk a besorolást. Esetünkben a vsz. a Phy– alosztály tagja.
A latenciasor a vektorok interfaktoriális különbség alapján történő rendezése, csökkenő sorrendben. A sor első tagja tehát maga az ösztönosztály; a különbséget (esetünkben 8) a nevezőben tüntetjük fel (latenciafok). Ezt követi a következő legnagyobb interfaktoriális különbséget mutató faktor stb. A latenciasor értelmezése hasonlít az ösztönképletre: amelyik vektorban a legnagyobb a faktoron belüli feszültség (tehát a sor elején), azokat Szondi veszély- vagy gyökérosztályoknak nevezi; tízprofilos felvételnél ez az 5 vagy nagyobb különbséget jelenti. A 4 vagy kisebb különbségű vektorok a szelep- vagy tüneti osztályok: ezek határozzák meg a viselkedést.
[szerkesztés] Az ösztönosztályhoz való tartozás értelmezése
Szondi példákkal gazdagon illusztrált, hosszas leírásokat ad az egyes ösztönosztályokról, s mindegyiket hangzatos, a pszichoanalízis terminológiájában burjánzó – a mai fül számára furcsának, olykor fellengzősnek ható – címkékkel látja el. Az értelmezések közreadása helyett a jelen cikk keretei között csak e címkék felsorolására van lehetőség.
[szerkesztés] Proporcionális módszerek
[szerkesztés] Szociálindex
A szociálpozitív válszok olyan tulajdonságok jelenlétére engednek következtetni, mint „utódgondozás, érzelmi odafordulás, énes önszabályozás vagy proszociális kontaktusigény stb.”; szociálnegatív vonások ezzel ellentétben az „egoizmus, narcizmus, empátia-mínusz, kontaktus-zár stb.” A manifeszt betegségek szociális szempontból értelemszerűen ugyancsak negatívnak számítanak.
Szociálindexet mind az elő-, mind a háttérben számolunk. A teszt apparátusához tartozó segédtáblázatban fel vannak tüntetve, hogy egy adott vektorkonstelláció – a klinikai tapasztalatok statisztikus értékelése alapján – szociálisan pozitívnak vagy negatívnak számít-e. Az összesítő táblázatban vekroronként megszámoljuk, hogy egy-egy konstelláció hányszor fordult elő, és az előfordulás darabszámát bevezetjük a segédtáblázat megfelelő rovatába. Ugyancsak vektoronként összeadjuk a telített reakciókat: mivel az kvantumfeszültség potenciálisan mindig kedvezőtlen jelenség , az adott vektorban minden egyes�! eggyel növeli a negatív tendenciák számát.
Az összesített adatokat behelyettesítjük a táblázat alatti képletbe, és ennek segítségével szímátjuk ki a szociálindexet. Az így kapott százalékos érték átlagos övezete 40 és 50 közé esik. A 40% alatti szociálnegatív túlsúlyt jelent; ez a gyakorlatban (amennyiben azt a tesztből vagy az explorációból származó egyéb adatok is megerősítik) betegséget, antiszociális, esetleg kriminális viselkedést valószínűsít. Ha az arány meghaladja az 50%-ot, azt az átlagosnál intenzívebb normakövetésként értelmezzük, amely tüneti szinten szorongásban, kényszeres mechanizmusokban jelenhet meg.
[szerkesztés] Pszichoszexuális index
Szondi egész terminológiájából kitűnik az az előfeltételezés, amely szerint az ember (genetikailag) eleve biszexuális lény. A leírásokban és a bemutatott példákban feltűnően gyakran fordul elő a homoszexualitás említése. A férfiasság–nőiesség dichotómia a teszt értelmezésének több területén fontos szerepet kap; legeklatánsabban azonban a pszichoszexuális index fogalmában jelenik meg. E szám egy olyan mutató, amely – a szociálindexhez hasonlóan – az egyes választásokat osztályozza aszerint, hogy azok a gyakorlati tapasztalatok alapján inkább a férfiakra, avagy inkább a nőkre jellemzők. Hogy a társadalmilag súlyosan terhelt „férfiasság” és „nőiesség” kifejezések használatát elkerülje, bevezette a zenéből kölcsönvett Dúr–Moll ellentétpárt.
A pszichoszexuális index kiszámításánál hasonlóan járunk el, mint a szociálindex esetében: az e célra szolgáló segédtáblázat D és M jelű rovataiba vezetjük át az összesítő táblázat alapján az egyes konstellációk darabszámát. A telített reakciókat jelen esetben külön összesítjük a Dúr, külön a Moll választásoknál: a végső összesítésben mind a D, mind az M értéke növekedhet a hozzáadott felkiáltójelek számával. A táblázat alatti képlet segítségével megkapjuk a Dúr válaszok százalékos arányát: ez a pszichoszexuális index. A Moll válaszok arányát értelemszerűen úgy kapjuk, hogy a kiszámított értéket 100-ból kivonjuk.
Az átlag férfi pszichoszexuális indexe D:M�=�2:1; az átlag nőé D:M�=�1:1, ezen belül Moll-túlsúllyal. Szondi felhívja a figyelmet arra, hogy pusztán e mutató alapján soha nem szabad homoszexualitásra következtetni. Az értelmezést árnyalhatja, ha a D:M arány mutatóit vektoronként is elemezzük, így választ kaphatunk arra, hogy például érzelmei megélésében vagy személyes kapcsolataiban a vsz. jellemzően férfi vagy női mintákat követ.

Summary:
A Szondi-teszt egy a XX. század harmincas éveiben keletkezett, 1947-ben publikált pszichológiai vizsgálati eszköz. Nevét alkotójáról, Szondi (Sonnenschein) Lipót magyar származású svájci pszichiáterről kapta. Jellegét tekintve az averbális, projektív, választásos tesztek sorába tartozik (hasonlóan például a Lüscher-teszthez). A teszt felvétele során a vizsgált személy (vsz.) pszichiátriai kezelés alatt álló személyek arcképét osztályozza aszerint, hogy azokat rokonszenvesnek vagy ellenszenvesnek találja-e. Szondi szerint minden emberi választás – így a teszt képeinek rendezése is – ösztönök által befolyásolt. A vsz. választásainak elemzése alapján megrajzolható az ösztönprofil, ebből pedig prognosztizálhatóak a számára kínálkozó sorslehetőségek (sorslehetőségek alatt értsd az egyénre jellemző cselekvési tendenciákat, melyek jó eséllyel elvárhatók, bár nem szükségszerűek).
Mind a Szondi-féle sorsanalitikus ösztönrendszert, mind a rá épülő tesztet számos elvi és módszertani kritika érte az idők folyamán. Ennek ellenére a Szondi-teszt - jelentős számú klinikai pszichológus véleménye szerint - megbízható és hasznos segédeszköz a diagnosztikus folyamatban.


[szerkesztés] Fekvése
A Castel del Monte Andria városától 18�km-re délre, Ruvo di Pugliától 21�km-re nyugati irányban, a Murge egyik magaslatán (540 m), a Terra di Bari vidékén, az egykori Santa Maria del Monte kolostor közelében áll, amely egyben névadója is (a latin Castrum Sancta Maria de Monte megnevezésből alakult ki a Castel del Monte alak ). Közigazgatásilag Andria része, a község egyik frazionéja. Földrajzi koordinátái: é. sz. 41°�05′�03″, k. h. 16°�16′�17″41.0841666667, 16.2713888889
[szerkesztés] A vár építésének története
A Castel del Monte kopár vidék közepén, egy messziről látható domb tetején áll. Keletkezésének körülményeit homály fedi, rendszerint II. Frigyes német-római császár és egyben szicíliai király kedvenc vadászkastélyaként tartják számon.
Eredetileg a közeli, de már akkor elhagyatott kolostor után (Santa Maria del Monte) kapta nevét, mint az a császár egyik rendeletéből kiderül. Egy 1240. január 29-én keltezett levelében II. Frigyes arra utasította Riccardo di Montefuscolót, Capitanata helytartóját és bíráját, hogy nagy mennyiségű mészkövet vásároljon …pro castro quod apud Sanctam Mariam de Monte fieri volumus, azaz azon vár számára, amit Sancta Maria del Monte közelében építeni akart. Ez az egyetlen fennmaradt írásos dokumentuma az építkezésnek, és mivel a benne használt actractum latin szó jelentése változó, jelentheti úgy a kőzetburkolat és alapkiépítést, mint a tető befedését. Kérdéses, hogy a levél maga a vár megépítésére vonatkozó parancs vagy csak egy időszakos beszámoló, ami a császár kérésére íródott. Tény azonban, hogy 1240-ben már folyt a vár építése. Egyes történelmi feljegyzésekből a szakemberek arra következtettek, hogy a vár építését már 1240-ben befejezték. Ennek bizonyítéka az 1241-1246 között íródott Statutum de reparatione castrorum („A kastélyok rendbehozatalára vonatkozó rendeletek”), amely a Castel del Montét kész építményként listázza. Valószínűsítik ugyanakkor, hogy az atractum a tető megépítésére vonatkozik, hiszen a vár sziklás talajra épült, emiatt nem volt szükség különösebb alapozási munkálatok elvégzésére.
Egyes régészeti kutatások szerint a Castel del Monte egy korábbi, a langobárdok vagy normannok által épített vár helyén épült fel, noha ennek romjai nem maradtak fenn.
A vár építészének kilétéről sincsenek pontos adatok: valószínűsítik, hogy Riccardo da Lentini volt, aki korábban már épített a császárnak (az ő munkája többek között a cataniai Castello Ursino). Egyes elméletek szerint maga a császár is részt vett a vár építésében, és mivel nagy érdeklődést mutatott az okkultizmus és az asztrológia, valamint a pontos geometriai formák iránt, feltételezik, hogy a nyolcszögletű építmény ennek hatására született meg.
A várban tartott ünnepségekről kevés feljegyzés létezik. Egyik ezek közül Violante, II. Frigyes és Bianca Lancia lányának házasságkötése Riccardo Caetanival, Caserta grófjával.
Szicíliai Manfréd (II. Frigyes törvénytelen fia és utódja) halálával megszűnt a Hohenstaufen-ház uralma Dél-Itália felett. A vár az új uralkodók, az Anjouk birtokába került. I. Károly felújíttatta és börtönnek használta (itt raboskodtak többek között Manfréd fiai is). A király a Del Balzo nemesi családnak ajándékozta az épületet. 1308-ban itt kötött házasságot Aragóniai Beatrix hercegnő és Betrando del Balzo. A várat II. Johanna nápolyi királynő is használta, amikor 1350-ben ide menekült a Nápolyi Királyságot feldúló magyar csapatok elől. Az aragóniai királyok trónra kerülésével a Castel del Monte ismét visszakerült a nápolyi királyok birtokába. Egy korabeli feljegyzés arról tanúskodik, hogy a várban több napot is töltött I. Ferdinánd, miután 1459-ben Barlettában megkoronázták. 1552-ben a vár a Carafa di Rufo hercegek tulajdonába került.
Az 1656-os pestisjárvány idején Andria lakossága a várban keresett menedéket. Ezt követően a vár elnéptelenedett és pusztulásnak indult. A 18. század végén, a 19. század első felében pásztorok, illetve útonállók (briganti) lakták. Ebben az időszakban pusztult el a falakat borító márványburkolat, illetve a várat díszítő értékes szobrok is.
1876-ban az olasz állam szimbolikus összegért, 250�000 líráért átvette a Caraffa családtól a vár tulajdonjogát, de a család tagjai megtartották az Andria és Castel del Monte hercegei címet.
Ekkorra a vár falai már erősen megrongálódtak az éghajlati viszonyok évszázados pusztító munkájának köszönhetően (hőmérséklet, pára, szélerózió). Hasonló állapotban voltak a vár belső termei is: a mennyezet néhol beomlott, az esővíz elárasztotta a belső udvart és a pincehelyiségeket. A felújítási munkálatok első szakaszát 1879-ben kezdték el egy Sarlo nevű mérnök felügyelete alatt: vízállóvá tették a tetőt, megerősítették a tartóoszlopokat, megjavították a faragott ablakkereteket és részlegesen helyreállították a padlót borító mozaikokat.
A helyreállítási munkálatok második részét 1928-tól egy Quagliati nevű építész vezette: kiásta a törmelékkel betöltött pincéket, újjáépítette a lépcsőházakat és felújította a faragott kőburkolatokat. A szakértők sérelmezték, hogy Quagliati csapata túl nagy mértékben cserélte le az eredeti építőanyagot, és úgy tartották, hogy ezáltal egy új várat hozott létre. Tény, hogy a felújítási munkálatok elvégzése után a vár új, fiatalos külsőt kapott. Utoljára 1975 és 1981 között végeztek felújítási munkálatokat, ugyanis a függönyfalak leomlással fenyegették a látogatókat. Azóta csak kisebb, állagmegóvási munkálatok történtek.
[szerkesztés] A vár építészeti jellegzetességei
A Castel del Monte ismertségét mindenekelőtt a nyolcszög-elvének megfelelő ideális alaprajzának köszönheti: a nyolcszögletű vár sarkainál nyolcszögletű tornyok állnak, a belső udvar szintén nyolcszögletű, minden emeleten nyolc-nyolc helyiség van. Az alap nyolcszög 25 m magas, a tornyok 26 m magasak. Az alap nyolcszög oldalainak hossza 16,5 m, a tornyoké 3,1 m. Különlegességnek számít, hogy minden toronynak két oldala egybeesik az alap nyolcszög oldalaival. A főbejárat kelet felé néz. Az épületet nem véletlenül építették egy magaslatra: ezáltal magasabbnak hatott, mint amilyen a valóságban volt. Nagyobb távolságból a vár négyszögűnek tűnik.
A díszkapu megépítésére különösen nagy figyelmet fordítottak, hiszen ez volt az első építészeti elem, melyet az érkező vendégek megpillantottak. A kaput két oldalról faragott pilaszterek tartják. A kapu feletti architrávot kora gótikus és iszlám faragott motívumok díszítik, az oszlopfők faragott oroszlánjai az apúliai román építészet remekei. A kapu falában láthatók az egykori csapórács nyomai. A bejárati kapu és egyes díszítőoszlopok anyaga breccia rossa (jelentése: piros kő). A díszkapu falaiba, a helyi hagyományoknak megfelelően a várat meglátogatók bevésik vagy felírják nevüket és a dátumot, amikor ott jártak. A legrégebbi feljegyzés 1793-ból származik, egy bizonyos Riccardótól.
A belső udvart márvány és korallmészkő burkolatok díszítik. Egyetlen fennmaradt díszítőeleme egy kőtábla, amely egy lovagi felvonulást ábrázol, valamint egy antropomorf alak, ami egy korabeli szobor vagy szoborcsoport maradványa lehet. Az emeletről három franciaablak nyílik a belső udvarra. A falban ugyanakkor több nyílás is látható, melyek valószínűleg egy fából készült belső előtetőt tartottak.
A szalagdíszekkel dekorált falakat helyi mészkőből építették. Az alsó emeleten nyolc egynyílású, a felső emeleten hét egynyílású, valamint egy háromnyílású, Andria városára néző ablak található.
A Castel del Monte különleges tervek szerint épült fel. Nem lehetett a szobákba kívülről bejutni, csakis egy másik szobából, így a császár vélt tróntermébe is. Korábban azt hitték, hogy a császár merényletektől tartott és így próbálta kivédeni, hogy esetleges merénylők rövid időn belül eljuthassanak lakosztályába. Nem minden helyiség volt közvetlenül összekötve. Az alsó emeleten kétszer is ki kell menni az udvarba ahhoz, hogy a következő helyiséget el lehessen érni. Ez azt jelentette, hogy a felső emeletről követhető volt, hogy ki akar a felső emeletre bejutni. A tornyokban csigalépcsőkön lehetett haladni, amelyek kőből készültek, ami szintén különlegesség, hiszen más, korabeli kápolna és a templom lépcsőtornyaiban általában fát használtak.
A tizenhat helyiség mindegyike trapéz alaprajzú, bordás keresztboltozat tartja a mennyezetet, azt pedig korallmészkőből faragott oszlopok tartják. Az emeleti termek tartóoszlopait trilobitás márványból faragták. A mennyezet záróköveit antropomorf, zoomorf vagy fitomorf elemek díszítik. Egyes régészek szerint minden helyiségnek megvolt a maga funkciója a falakon belüli életben, illetve tükrözik az adott periódus társadalmi felépítését is, cáfolva ezzel a császár védelmére épült labirintus elméletét. A két emeletet mindössze három, toronyba helyezett lépcsőház köti össze. A többi tornyot az esővíz összegyűjtésére használták, a vizet egy, a belső udvar alatti nagy ciszternában tárolták. Az árnyékszékek szintén a tornyokban kaptak helyet, ugyanitt voltak a mosdók is.
A vár felépítésében megtalálhatók úgy a gótika, mint az iszlám építészet egyes elemei, sőt ókori római hatás is megfigyelhető (pl. az oszlopok kialakításában). A vár egykori kinézetéről azonban keveset tudni. Valószínűsítik, hogy az iszlám kultúra iránt nagy érdeklődést mutató II. Frigyes gazdag díszítést rendelt a várának. A fennmaradt mozaiktöredékek, majolikaburkolatok és falfestmények arra utalnak, hogy a várnak, a maitól teljesen eltérő, színes külsője volt. Az egykoron a várat díszítő szobrokról csak néhány 18-19. századi leírás tanúskodik, ugyanis a brigantaggio idején ellopták vagy tönkretették őket. Két értékes szobrot ma a bari múzeumban őriznek.
II. Frigyes nagyon fényűző életet élt, és korának vezető elméit gyűjtötte maga köré. Sok pompás ünnepséget szervezett és ilyenkor valószínűleg a Castel del Monte körül egy sátorvárost építtetett ki a vendégei számára, mivel a vár maga alkalmatlan volt nagyobb tömegek befogadására. Erre azonban nincs konkrét bizonyíték, hiszen a király utazásairól szóló korabeli dokumentumok nem tesznek említést arról, hogy II. Frigyes valaha is megszállt volna a várban. Az olasz történészek legújabb elméletei szerint a Castel del Monte csak rövid ideig volt lakható nagyobb csoportok, mint például a császár udvara számára, ezért Frigyes nagyon kevés időt tölthetett itt (ezzel magyarázzák azt is, hogy a várat nem említik utazásainak leírásaiban). A várban mindazonáltal a legnagyobb luxus és minden elképzelhető kényelem volt, ez elsősorban az arab hatásnak volt köszönhető, hiszen ők építészetileg sokkal előbbre jártak, mint a nyugat-európaiak.
A Castel del Monte katonai értelemben nem számított erődítménynek, hiszen hiányoztak egyes, a maga korában megszokott védelmi elemei, mint például a vizesárok és a felvonóhíd. Az épületnek inkább reprezentatív jellege volt, a császári eszmeiség, a császári hatalom kifejezője, a II. Frigyes által nagyon kedvelt nyolcas szimbolika által, amely más épületeiben is megmutatkozik (pl. aacheni dóm).
[szerkesztés] A vár szimbolikája
A nyolcszögletű épületnek többféle szimbolikus jelentést tulajdonítottak. Egyrészt a nyolcágú csillag ősi képe a császárság eszméjének a szimbóluma. Ezenkívül az asztrológusok szerint a nyolcszög, a négyzet és a kör az anyag és szellem között közvetít. A keresztény hiedelemvilágban a nyolcas számjegy arra utal, hogy a Teremtés hét napját egy nyolcadik követte, amely a Feltámadás révén az újrateremtést jelenti, ugyanakkor a nyolcas szám Krisztus visszatérését is jelképezi. A nyolcas szám szimbolikáját a császár valószínűleg tudatosan alkalmazta az általa elkezdett építményekben, így a Castel del Monte szerkezetében is. A Castel del Montét tudatosan a korona képmásaként tervezték. Az aacheni királyi kápolna, ahol a császárt megkoronázták, ugyancsak nyolcszög alaprajzú, a kápolna Barbarossa-gyertyatartója szintén nyolcszögű, és ugyanilyen a haguenaui Barbarossa-kápolna is, amely a császár kedvenc németországi tartózkodási helye volt.
Más elméletek szerint a Castel del Monte csillagképek mintájára épült: e feltételezéseket támaszthatja alá, hogy az év egyes időszakaiban olyan fény- és árnyékhelyzetek jelentkeznek, amelyek a várat egy túldimenzionált égi naptárrá változtatják. Vannak olyan elképzelések is, amelyek szerint II. Frigyes – aki részt vett a kereszteshadjáratokban – magával hozta a Szentföldről a Szent Grált, melyet a Castel del Monte egyik termében rejtett el.
1991-ben a német Spiegel folyóiratban megjelent egy cikk, amely két olasz kutató különleges elméletét vázolta fel, akik kapcsolatot véltek felfedezni a vár és az egyiptomi gízai Kheopsz piramis között: A Castel del Monte geometriai formai nyelvében II. Frigyes utalásokat tett más, számára fontos helyekre és épületekre: chartres-i katedrális, Jeruzsálem és a Felsendom. Mindenekelőtt a kutatók a vár alaprajzában a Kheopsz piramis képmását vélték felismerni – jeleket a fáraó eltemetett kamrája helyéről, amelyet mostanáig még senki sem talált meg. Ezen elmélet szerint, amely megszámlálhatatlan számjelképekkel dolgozik, lehetővé válik a gizehi piramis újbóli felfedezése, ha ezt az egyiptomi illetékesek jóváhagyják. Ennek a feltételezésnek sok köze van az asztrológiai központú építészethez, amely érvényes úgy a Castel del Montéra mint a Kheopsz piramisra. II. Frigyes számtalan ilyen kapcsolatot ismert. Az olasz kutatók beszámolója azt is bizonyítja, hogy a vár alap mértékegysége az egyiptomi rőf volt, és ezáltal megmagyarázható, hogy a vár kerülete megegyezik a Kheopsz piramis oldalainak hosszával, amely szintén 232,92 méter.
[szerkesztés] A vár jelentősége
A vár megépítésekor II. Frigyes valószínűleg a stratégiai jelentőségét is szem előtt tartotta, hiszen innen belátni az egész vidéket az Adriai-tenger partjától az Appenninek vonulatáig. A pugliai helyi hűbérurakkal gyakran állt konfliktusban és emiatt állandó készültségben kellett lennie esetleges lázadások leverésére, ezért a várnak háborús jelentősége is volt, habár a legutóbbi kutatások szerint hosszabb ostromnak képtelen lett volna ellenállni. Újabban azt valószínűsítik, hogy a várat rövid ideig, kisebb kísérettel érkező királyok, hűbérurak vették igénybe. Mivel a kor megszokott katonai építészeti elemei (pl. vízárkok, felvonóhidak stb.) hiányoznak, valószínűleg elsősorban reprezentatív erődítmény volt (a király hatalmának megerősítése) és csak másodsorban lehetett hadi jellege.
[szerkesztés] Érdekességek
Umberto Eco A rózsa neve című regényének filmváltozatában a titokzatos könyvtár, az Edificium a Castel del Montéról lett megmintázva.
A Castel del Monte képe díszítette az egykori húsz lírás bankjegy hátoldalát. Ma az Olaszországban kibocsátott egy cent értékű euróérme hátoldalát díszíti.
A vár alaprajza adja a Bari Műszaki Egyetem címerének központi ábráját.

Summary:
A Castel del Monte (eredeti nevén Castrum Sancta Maria de Monte) a legismertebb a II. Frigyes német-római császár által épített várak közül. Olaszország délkeleti részén, Puglia régióban fekszik Andria városától nem messze. Része volt annak a várhálózatnak, amelyet a császár építtetett a Szicíliai Királyság belső rendjének biztosítása céljából a mai Basilicata és Puglia régiók területén.
Az 1240-es években épült Castel del Montét Apúlia kőkoronájaként is említik, különleges, nyolcszögletű alaprajza miatt. A vár nem hadászati szempontok szerint épült, és a hiányos korabeli dokumentumok alapján csak következtetni lehet esetleges ceremoniális szerepére. A vár virágkora egybeesett II. Frigyes uralkodásával, a császár halála után pusztulásnak indult. Szépségét és különlegességét 1876-ban fedezték fel ismét, amikor az olasz állam felvásárolta, majd több évtizedes munkálatok során helyreállíttatta. A várat – köszönhetően érdekes és egyedi építészeti megoldásainak – az UNESCO 1996-ban a Világörökség részévé nyilvánította.