[muokkaa] Historia
Vuonna 1605 perustettu Oulu on Pohjois-Suomen vanhin kaupunki. Oulun nousukausi alkoi vuonna 1765, kun kaupunki sai ulkomaankaupan mahdollistavat tapulikaupunkioikeudet. Koko 1800-luvun ajan Oulu oli ylivoimaisesti Suomen suurin tervanviejä. Vuonna 1822 tulipalo tuhosi koko keskustan, ja arkkitehti Carl Ludvig Engel laati kaupungille uuden ruutukaavan. Kaikkiaan Oulu on palanut historiansa aikana kymmenen kertaa.
Nykyisin Oulu tunnetaan etenkin teknologiakaupunkina ja Pohjois-Suomen talousveturina. Vuonna 1982 perustettu Oulun Technopolis oli Pohjoismaiden ensimmäinen teknologiakylä.
[muokkaa] Maantiede
Maastoltaan Oulu on hyvin alavaa ja luonnolliset korkeuserot ovat pieniä. Maannousu on Oulun alueella noin 9 millimetriä vuodessa. Oulun kaupungin korkein kohta on Isokankaan luonnonsuojelualueella, jonka laki Ylikiimingin rajan läheisyydessä on 89,4�metriä merenpinnasta. Kaupunkialueella Ruskon jätekeskuksen vanha maisemoitu jätetäyttö eli niin kutsuttu Ruskotunturi kohoaa 56 metrin korkeuteen merenpinnasta.
[muokkaa] Ilmasto
Keskilämpötila on noussut 0,02…0,04�°C vuosikymmenessä vuosina 1900–1999. Keskilämpötila Oulussa heinäkuussa on +15,7 astetta ja tammikuussa −11,7 astetta. Korkein mitattu lämpötila on +33,3 astetta (1957) ja alin −41,5 astetta (1966). Vuoden keskimääräinen sademäärä on noin 450 millimetriä. Oulun lämpöoloissa näkyy Itämeren lahtien ja Golfvirran vaikutus. Kasvukauden lyhyys (n. 160 vuorokautta) ja lämpöolojen suuret vaihtelut ovat ominaisia alueelle. Lumipeiteaika on Oulussa viisi kuukautta. Pohjoinen ilmasto ja pohjoinen luonto ovat myös herkkiä ympäristöolosuhteissa tapahtuville muutoksille, kuten ilmastonmuutoksen vaikutuksille.
[muokkaa] Suot ja metsät
Metsämaasta on 60 prosenttia mäntyvaltaista, 30 prosenttia kuusivaltaista ja loput lehtipuu-, lähinnä koivuvaltaista metsää. Oulun alueelta lehdot ja lehtomaiset metsät miltei puuttuvat ja mustikkatyypin kosteahkoa tuoretta kangasmetsää on suhteellisen niukasti. Oulujoen pohjoispuolisilla moreenimailla tosin pohjoinen mustikkatyyppi on vallitsevana ja valtapuuna kuusi, kun taas eteläpuolen hiekkakankaiden metsät ovat yleensä kanerva-jäkälätyypin männiköitä. Oulu kuuluu pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen eli boreaaliseen vyöhykkeeseen. Tarkasti ottaen Oulu kuuluu keskiboreaaliseen vyöhykkeeseen eli suovyöhykkeeseen ja viljanviljelyn äärialueeseen. Tervaleppä kasvaa Oulun seudulla pohjoisimmillaan. Jaloja lehtipuita ei Oulun seudulla kasva luonnossa lainkaan, tosin istutettuina menestyvät vaahtera, jalavat, lehmus ja tammi. Alueen soilla on usein yöpakkasia, lämpötilan vuorokausivaihtelu on suurta. Pohjois-Pohjanmaa on Suomen soisinta aluetta. Oulun alueella nevat ovat olleet vallitseva suotyyppi, mutta suo-ojituksen lisääntyessä räme- ja korpisuot yleistyivät ja lopulta metsittyivät. Oulun soista on ojitettu kaksi kolmasosaa. Viljelysmaista pääosa sijaitsee Oulujoen laaksoalueella, joen etelärannalla.
[muokkaa] Kallioperä
Pohjois-Pohjanmaan maakuntakivi on liuske. Oulujoen uoman eteläpuoliset alueet kuuluvat niin sanottuun Muhoksen muodostumaan, jossa pohjimmaisena on karkearakeista arkoosihiekkakiveä ja paikoin konglomeraattia. Näiden päällä on hienorakeisia punaisia, ruskeita tai vihreänharmaita savikiviä, joissa on ohuina välikerroksina punaista hiekkakiveä. Nämä metamorfoitumat, jotunisiin muodostumiin kuuluvat sedimenttikivet ovat säilyneet häiriintymättöminä graniittiseen peruskallioon syntyneessä vajoamassa, jonka pohjoinen siirrosraja kulkee Oulujoen uoman eteläpuolella. Sedimenttikallioperää on Suomessa tämän lisäksi vain Satakunnassa. Joen pohjoispuolella on graniittia ja granodioriittia sekä Kiimingin rajan läheisyydessä kvartsi- ja maasälpäliusketta. Kiteinen kallioperä on kaupungin alueilla nähtävissä muun muassa Hupisaarilla ja Merikosken voimalaitoksen padon alapuolella silloin, kun Oulujoen uoma on kuivillaan. Kallioperän tarkempi rakenne tunnetaan huonosti, koska kalliopaljastumia on koko alueella vähän ja maapeitteet ovat usein paksut. Siksi kallioperästä on voitu saada tietoja vain syväkairauksen avulla.
[muokkaa] Maaperä
Maaperä on varsinkin Oulun eteläisillä alueilla hyvin paksu. Tämän takia koko Oulun alueella on tasaista. Jääkauden muovaaman moreenipohjan päällä on hiekkakerros. Hiekan ja hiesun alla on laajoilla alueilla myös jääkauden loppuvaiheen aikaista kerrallista lustosavea ja myöhemmin kasaantunutta harmaata sulfidisavea, joka huonontaa maaperän ominaisuuksia rakennuspohjana. Oulun huomattavin harjumuodostuma on kaakossa Oulujoen eteläpuolella Pikkaralan lähellä sijaitseva noin kuuden kilometrin pituinen ja 1,5 kilometrin levyinen Hangaskankaan-Palokankaan harju, jonka ylin laki on 47 metriä merenpintaa ylempänä. Harjun rinteellä on kasvillisuuden sitomia lentohiekkadyynejä. Oulujoen pohjoispuolella maaperä on lähinnä moreenia ja topografialtaan maasto on vaihtelevampaa. Oulujoen pohjoispuolelle tyypillistä maata on loivasti kumpuilevat moreenikankaat, yksinäiset harjunpätkät ja kohoumien välisissä painanteissa olevat suot.
[muokkaa] Vesistöt
Vesistöä on Oulussa 79,5 neliökilometriä. Sisävesiin kuuluvat Oulujoen lisäksi pohjoisella peruskallioalueella olevat pienehköt järvet, lännessä Pyykösjärvi, Oulun suurin järvi (2�km², 12,7�m mpy), sekä Kuivasjärvi (1,2�km²). Idempänä sijaitsevat Niilesjärvi, Valkiaisjärvi ja Lylyjärvi ovat näitä pienempiä. Sanginjoki laskee Oulujokeen pohjoisesta noin 12 kilometriä jokisuusta itään. Oulun keskustan läpi virtaa Pokkisenväylän suuhun mereen laskeva Kaupunginoja, jonka varren puistot elävöittävät kaistan kaupungin keskelle. Oulujoki virtaa alajuoksullaan yli 20 kilometrin matkan Oulun kaupungin alueella. Vuonna 1940 Merikoski padottiin ja voimalaitos muutti joen 11 metrin korkuiseksi putoukseksi. Oulujoen suistossa on paljon saaria, jotka ovat keskeisen sijaintinsa takia hyvin tunnettuja Oulun kaupunkikuvassa.
Oulun edustan merialue on hyvin matalaa, esimerkiksi Kempeleenlahti on lähes kokonaan alle viiden metrin syvyistä. Oulun rannoilla onkin laskettu kuluvan vuosisadan aikana paljastuvan useita satoja hehtaareita. Meren mataluuden vuoksi veden määrä on suhteellisen pieni, ja meriveden laatu paraneekin selvästi etäännyttäessä rannikolta. Fosforikuormitus on kuitenkin laskenut koko 2000-luvun, ja samana aikana vedenlaatu on Kempeleenlahtea lukuun ottamatta ollut Oulun edustalla tyydyttävä.
[muokkaa] Väestö
Oulun väkiluku oli2010-01-31 31. tammikuuta 2010 139�275 asukasta, joista miehiä 48,9% ja naisia 51,1%. Sodan jälkeen suurimman muuttajaryhmän muodosti Neuvostoliitolle luovutetuilta alueilta saapunut siirtoväki, jota asutettiin vuoteen 1950 mennessä 2�250 henkeä, 5�% kaupungin väkiluvusta. Vuonna 1990 Oulun asukasluku ylitti 100�000 asukkaan rajan. Viime vuosina Oulu on ollut Suomen nopeimmin kasvavien kaupunkien joukossa. Myös kaupungin pinta-ala kasvoi vuonna 2009, jolloin pinta-alaltaan yli kaksi kertaa suurempi Ylikiimingin kunta liitettiin Ouluun. Vuoden 2007 alussa oululaisten keski-ikä oli 36,3 vuotta. Oulun väestötiheys on 352,7 asukasta/km² (31.1.2007), joka on Suomen kunnista sijalla 15. Vuosien 2006 ja 2007 vaihteessa Oulussa asui 2 417 ulkomaan kansalaista, joista 618 henkilöä EU:n alueelta. Ruotsinkielisiä Oulussa oli vuonna 2008 316 henkilöä, mikä on 0,2�% kaupungin väkiluvusta.
Asukasluvultaan suurimmat kaupunginosat ovat Kaakkuri, Tuira, Kuivasjärvi, Kaukovainio ja Pateniemi. Oulu kuuluu Oulun seutukuntaan, jonka alueella asuu noin 200�000 ihmistä. Asukasluvultaan Oulun naapurikunnista suurimmat ovat Haukipudas, Kempele ja Kiiminki.
[muokkaa] Kaupunkikuva
Tulipalot ovat muuttaneet Oulun kaupunkikuvaa useaan otteeseen. Oulun keskustan vanha rakennuskanta on vuoden 1882 palon jälkeiseltä ajalta. Ennen paloa rakennukset olivat puisia ja matalia, sen jälkeen kaupunkiin rakennettiin myös edustavia kivitaloja. Oulun kadut saivat niiden nykyiset nimet vuoden 1907 asemakaavassa. Kivetys toteutettiin 1930-luvulla, kun kaupunki järjesti pula-ajan vuoksi työttömille hätäaputöitä. Vuonna 1927 valmistui Intiön vesitorni, jonka luoman paineen ansiosta vesi voitiin johtaa suoraan taloihin.
1950–1970-lukujen suuria muutoksia kaupunkikuvassa oli Heinäpään kaupunginosan empiretyylisten puutalokortteleiden purkaminen. 1980-luvulle tultaessa rantakortteleiden jäljellä olevat harvat suojellut puutalot olivat pahoin rapistuneita, useat niistä paloivat tuhopoltoissa ja joitakin jopa purettiin vahingossa. Nykyisin vanhoja puutaloalueita on Oulussa jäljellä lähinnä Pikisaaressa, Kuusiluodossa ja Raksilassa. Karjasillan kaupunginosassa on laaja rintamamiestalokokonaisuus.
Vuoden 2005 asuntomessut järjestettiin Oulun Toppilansaaressa, jossa merellisyyttä korostettiin vetovoimaa ja asumisen laatua lisäävänä tekijänä. Ranta-alueiden käytöstä asuntorakentamiseen on esimerkkinä myös keskustan tuntumaan kohonnut Kiikelinsaaren alue. Lähivuosina kaupunki laajenee etenkin pohjoisen Ritaharjussa sekä Hiukkavaaran entisellä varuskunta-alueella.
Rakennusten kerrosalasta 61�% on asuinkäytössä. Oululaisista 59 prosenttia asuu omistusasunnossa.
[muokkaa] Keskusta
Oulun keskustaa voi pitää asukaslukuun nähden pienenä, ydinkeskustan katsotaan yleensä käsittävän vain neljä korttelia. Keskustaa ja kävelykatu Rotuaaria pyritäänkin jatkamaan Heinäpään suuntaan. 2000-luvulla keskustaan on rakennettu Stockmannin tavaratalo, hotelli ja elokuvakeskus, Technopolis-ydinkeskustan toimitalo sekä virastotalon laajennus.
Ydinkeskustan ja kävelykadun laajenemiseen kytkeytyi keskustaan suunniteltu kallioparkki, jonka ensimmäisen vaiheen oli tarkoitus valmistua jo syksyllä 2010. Kaupunginhallitus kuitenkin keskeytti hankkeen 16.11.2009 liian korkeiden kustannusten vuoksi. Lopullinen kustannusarvio oli 59 miljoonaa, kun se alunperin oli vain 32 miljoonaa.
Keskustassa sijaitsee myös Oulun ehkä tunnetuin puisto, Otto Karhin puisto eli oululaisittain ”Letkunpuisto”, jonka halkaisee kaupungin läpi kiemurteleva Plaanaoja. Lähellä keskustaa sijaitsee myös Hupisaarten puistoalue, joka on toiminut oululaisten virkistyspaikkana 1860-luvulta lähtien.
Otto Karhin puisto rajoittuu Hallituskatuun, joka jatkaa liikekeskustaa Raksilan suuntaan. Raksilaan 1970-luvulla rakennettu kolmen hypermarketin alue (Euromarket, Prisma ja Citymarket) oli valmistuessaan poikkeuksellisen suuri kauppakeskittymä, ja 1980-luvulla useana vuonna myynniltään maan toiseksi suurin. Rautatieaseman viereen, Hallituskadun päähän kaavaillulla Oulun matkakeskuksella pyritään yhdistämään keskustan ja Hallituskadun alue kiinteämmin rautatien itäpuolella sijaitseviin linja-autoasemaan ja Raksilan market-alueeseen. Matkakeskukseen on kaavailtu VR:n henkilöliikenteen palvelutiloja, kauppakeskusta, toimistotiloja ja hotellia.
[muokkaa] Tunnettuja rakennuksia
Oulun kenties tunnetuimmat rakennukset ovat torin edustalle Vänmanin tekosaarelle rakennetut Marjatta ja Matti Jaatisen suunnittelemat kaupunginkirjasto ja teatteritalo. Oulun korkeimmat rakennukset ovat Oulun tuomiokirkko, jonka torni kohoaa 60 metrin korkeuteen, Puolivälinkankaan 55 metriä korkea vesitorni ja Tietomaan vanha 45 metrin korkuinen vesitorni. Oulun korkein rakennelma on 135-metrinen Vihreäsaaren tuulivoimala. Kaupungin korkein asuinrakennus on Kaakkurin kaupunginosassa sijaitseva 12-kerroksinen tornitalo Sirius. Keskustan korkeimmat asuinrakennukset ovat 11-kerroksiset Yhdystorni ja Vakuutustorni.
Oulun vanhin rakennus on Pikisaaressa museona toimiva Matilan talo vuodelta 1740, ja vanhin kivitalo 1790-luvulla rakennettu lääninvankilan henkilökunnan asuintalo Myllytullissa. Huomattava osa Oulun rakennushistoriallisista muistomerkeistä on 1800-luvulta. Empireä edustavat muun muassa Franzénin talo, Liljeblomin talo, uusrenessanssia Rauhala ja jugendia Pallaksen sekä Tuomen talot. Kansallisromanttista tyyliä ei Oulun rakennuksista juurikaan löydy. Funktionaalista arkkitehtuuria edustavat Valkealinna Otto Karhin puiston kupeella, entinen Keskuskansakoulu (nykyisin Keskustan terveysasema) ja SOK:n entinen toimisto-, myymälä- ja varastorakennus Kansankadulla.
Carl Ludvig Engel on piirtänyt useita Oulun keskeisiä rakennuksia; Oulun tuomiokirkon ja lyseon, sekä Kajaanintullin koulun, Vanhan pappilan ja mahdollisesti Franzenin talon. Lisäksi hän suunnitteli 1822 palon jälkeisen asemakaavan yhdessä Ehrenströmin kanssa. Alvar Aalto puolestaan suunnitteli ensimmäisen ja viimeisen teollisuusrakennuksensa Ouluun, Toppilan sellutehtaan vuonna 1931 ja Kemiran rakennukset 1950- ja 1960-luvuilla.
Vanhan rakennuskannan purkuvimman aikana rakennettuja merkittäviä rakennuksia ovat muun muassa Yhdystorni (1958), Vakuutustorni ja Kassatalo (1957), sekä Klubitalo (1960). Yksi Oulun arvostetuimpia nykyrakennuksia on Aarne Ervin suunnittelema vuonna 1962 valmistunut modernistinen pankkirakennus osoitteessa Kirkkokatu 6, joka kuitenkin syrjäytti paikalla sijainneen kauniina pidetyn KOP:n talon, aikansa huomattavimman jugend-rakennuksen Oulussa.
[muokkaa] Oulun kasarmit
Vuonna 1881 Oulun kaupungin laitamille rakennettiin kasarmi, johon majoittui Suomen 4. tarkka-ampujapataljoona. Vuosina 1901–1918 varuskunta-alueella toimi venäläinen sotaväki. Toisen maailmansodan jälkeen Oulun varuskunnasta tuli Suomen suurin. Vuosien varrella kasarmilla on ollut eri joukko-osastoja ja esikuntia, viimeisimpänä Pohjoisen Maanpuolustusalueen Esikunta, joka vuonna 2007 muutti Hiukkavaaraan uusiin saneerattuihin tiloihin.
[muokkaa] Kunnallishallinto
Oulun kaupungin ylin päättävä toimielin on kaupunginvaltuusto, jossa on 67 valtuutettua. Puheenjohtajana toimii Riikka Moilanen (kesk.). Oulun kaupunginhallituksen muodostaa 13 valtuuston neljäksi vuodeksi valitsemaa jäsentä. Puheenjohtajana toimii Esko Kurvinen (kok.).
Oulun kaupunginjohtaja on Matti Pennanen. Apulaiskaupunginjohtajia ovat Sinikka Salo ja Timo Kenakkala.
Yli-Iin kunta liittyy osaksi Oulun kaupunkia 1. tammikuuta 2013. Lisäksi Oulun seudulla selvitetään laajempaa monikuntaliitosta, jossa olisivat Oulun ja Yli-Iin lisäksi mukana myös Oulunsalon ja Kiimingin kunnat.
[muokkaa] Elinkeinot
Vahvoja teollisuudenaloja Oulussa ovat puu-, paperi- ja terästeollisuus. Oulun Nuottasaaressa sijaitseva Stora Enson tehdas on yksi maailman suurimmista ja nykyaikaisimmista puuvapaiden taidepainopapereiden valmistajista. 1960-luvun puolivälissä Oulun yliopiston teknisen tiedekunnan alaa laajennettiin koskemaan myös sähkö- ja konetekniikkaa. Linnanmaalle alettiin rakentaa yliopiston omia toimitiloja, joita laajennetaan edelleen. Lääketieteellisen tiedekunnan tilat tehtiin Kontinkankaalle, jonne sijoitettiin myös uusi yliopistollinen sairaala. Vaikutus on levinnyt myös ympäröiviin maakuntiin tutkimusasemien ja kehittämiskeskusten toiminnan myötä.
Oulun asema Pohjois-Suomen johtavana elinkeinotoimintojen, hallinnon ja erityisesti koulutuksen ja tutkimuksen keskuksena kasvoi edelleen, kun kaupunkiin perustettiin VTT:n laboratorioita, Työterveyslaitoksen aluelaboratorio, teollisuuden omia tutkimusyksiköitä ja uusia koulutusyksiköitä, kuten teollisuuden alulle panema Pohjois-Suomen Teollisuusopisto POHTO ja markkinointi-instituutin yksikkö.
2000-luvun alkuun mennessä Oulusta on tullut valtakunnan neljänneksi suurin keskus ja kansainvälisesti tunnettu ”Osaamisen keskus”. Oulu on Pohjois-Suomen kehittyvä taloudellinen keskus ja Fennoskandian pohjoisosan suurin kaupunkiseutu. Työpaikkakehitys seudulla on ollut myönteistä 1990-luvun romahduksen jälkeen. Tällä hetkellä kaupungissa on yli 60�000 työpaikkaa ja seutukunnassa noin 75�000. Suurimmat työpaikka-alat ovat palvelu (50�%), teollisuus (22�%) ja kauppa (13�%). Suurimmat työnantajat vuonna 2007 olivat Oulun kaupunki, Pohjois-Pohjanmaan sairaanhoitopiiri, Nokia Oyj, Nokia Siemens Networks Oy, Oulun yliopisto, Stora Enso Oyj ja Kesko Oyj.
[muokkaa] Teknologiakaupunki
Teknologiakaupunki-nimen Oulu sai vuonna 1984, neljä vuotta siitä, kun kaupunginhallitus oli alkanut aktiivisesti ajamaan teknologiakylän perustamista Linnanmaan yliopistoalueelle. Toimikuntatyötä tehtiin kaksi vuotta ja vuonna 1982 perustettiin Pohjoismaiden ensimmäinen tiedepuisto Oulun Teknologiakylä Oy hankkeen toteuttajaksi. Hanke sai runsaasti julkisuutta uudenlaisena tutkimustulosten kaupallistajana hyvän liikkeellelähdön ansiosta.
Oulun teknologiakylä Oy, nykyisin pörssissä listattu Technopolis Oyj, ja sen 10 vuotta myöhemmin perustettu tytäryhtiö Medipolis ovat toimineet yrityshautomona kasvavalle joukolle yrityksiä, sekä yhdessä tutkijoiden ja opiskelijoiden kanssa lisääntyvien toimitilojen tarjoajina. ”Pohjolan piilaaksoksi” kutsuttu Oulu on tällä tavalla saanut ja luonut yli 10�000 uutta korkean teknologian työpaikkaa eri alojen huippuosaajille. Oulusta on tullut samalla valtakunnallinen osaamisen keskus, jonka pääaloja ovat telekommunikaatio, elektroniikka, ohjelmistoteollisuus, lääketieteen tekniikka ja biotekniikka. Näitä aloja kehitetään, jotta valmistauduttaisiin tulevaisuuteen kansainvälisessä kilpailutilanteessa.
Tietoteollisuuteen panostaminen on tuonut kaupunkiin paljon tämän alan tuotantolaitoksia tutkimuksen ja tuotekehitysyksiköiden lisäksi. Laajentumisen tuloksena on tuhansia uusia työpaikkoja Oulun seudulla ja muualla Pohjois-Suomessa. Kuitenkin samalla niin sanottu vanha teollisuus ja monet palvelualat ovat kuihtuneet. Oulu on käynyt läpi perusteellisen rakennemuutoksen melko hyvin tuloksin. Kuitenkin 1990-luvun alun lama ja rakennemuutos on aiheuttanut tuhansien työpaikkojen menetyksen ja työttömyyden pysymisen poikkeuksellisen korkealla tasolla valtakunnan muihin kasvukeskuksiin verrattuna. Rakennusalalla on työvoimapula ja kokonaistyöttömyys laskee hitaasti. Kysyntä ja tarjonta eivät kohtaa toisiaan. Yliopisto ja ammattioppilaitokset ovat lisänneet suosittujen alojen opiskelupaikkoja Kiina-ilmiön siirtäessä työpaikkoja rajojen ulkopuolelle. Huipputekniikan ja julkishallinnon korkeakoulutetuilla aloilla työvoimasta on ylitarjontaa.
Langaton Internet-verkko panOULU toimii keskustan alueella, yliopiston ja ammattikorkeakoulun kampuksilla, Oulun lentoasemalla sekä useissa julkisissa rakennuksissa. PanOULU on Oulun kaupungin, Oulun yliopiston, Oulun seudun ammattikorkeakoulun ja DNA Oy:n tarjoama langaton ja kaikille käyttäjille avoin ja maksuton Internet-verkko. Päätelaitteiksi käyvät tietokoneet ja kämmenselaimet, joissa on WLAN-valmius.
[muokkaa] Koulutus
Oulun koulutustarjonta on viime aikoina kasvanut jatkuvasti. Kaupunkiseudun ammatilliset oppilaitokset on yhdistetty Oulun seudun ammatillisen koulutuksen kuntayhtymäksi. Koulutuksen vaativimmat osat on yhdistetty Oulun ammattikorkeakoulu -nimelle. Sieltä valmistuu insinöörejä, tradenomeja, sosiaali- ja terveysalan ammattilaisia sekä ammattimuusikoita ja medianomeja. Oulun Lyseon lukio on toiminut vuodesta 1874. Lyseossa on opiskellut kolme Suomen presidenttiä: K.J. Ståhlberg, Kyösti Kallio ja Martti Ahtisaari.
Vuonna 1958 perustettu Oulun yliopisto on 17�000 opiskelijan ja 3�000 työntekijän kansainvälinen tiedeyliopisto, jossa tehdään tutkimusta yli 70 tieteenalalla ja koulutetaan erikoisalojen osaajia vaativiin kansallisiin ja kansainvälisiin tehtäviin.
Kaupunki tunnetaan opiskelijakaupunkina, jossa on kaikkiaan lähes 50�000 opiskelijaa. Vuonna 2003 opiskelijamäärät olivat seuraavat:
Oulussa toimii myös valtakunnallinen aikuiskouluttaja ja kehittäjä JAKK kouluttaen mm. kuljetus- ja talonrakennusaloilla.
[muokkaa] Kulttuuri
Vahvoja kulttuurinaloja Oulussa ovat elokuva, valokuva ja tanssi sekä lastenkulttuuri. Vuonna 1983 valmistuneessa Madetojan salissa toimii maailman pohjoisin ammattisinfoniaorkesteri, Oulu Sinfonia. Lisäksi Oulussa järjestetään vuosittain useita erilaisia taiteiden ja tieteiden näyttelyjä sekä teematapahtumia, joista osan järjestää Kulttuuritalo Valve. Oulussa toimii myös Tiernasäätiö, joka on perustettu vaalimaan ja kehittämään oululaista tiernaperinnettä. Oulussa sijaitsee Suomen ensimmäinen tiedekeskus, Tietomaa, joka avattiin yleisölle 1988. Oulu oli ehdolla Euroopan kulttuuripääkaupungiksi vuodelle 2011. Ehdokkuuden myötä kaupunki aloitti Oulu15-hankkeen, jonka tarkoituksena on lisätä Oulun seudun vetovoimaa yritystoiminnan, asumisen ja vapaa-ajan vieton ympäristönä ja parantaa kulttuuriin liittyviä palveluja.
Tunnettuja Oulussa syntyneitä tai siellä vaikuttaneita kirjailijoita ja kulttuurivaikuttajia ovat muun muassa V. A. Koskenniemi, Samuli Paulaharju, Matti Hälli, Kauko Röyhkä ja Hannu Väisänen.
[muokkaa] Museot
Keskustan tuntumassa Ainolan puistossa sijaitsee 1931 valmistunut Pohjois-Pohjanmaan museo, jonka on suunnitellut arkkitehti Oiva Kallio. Sen lähistöllä Myllytullissa, entisessä Veljekset Åström Oy:n pääkonttorissa, sijaitsee 1963 perustettu Oulun taidemuseo. Pikisaaressa Matilan talossa toimii Merimiehenkotimuseo, jossa on esillä oululaiseen merimiehen kotiin 1800-luvun loppupuolella tyypillisesti kuuluneita huonekaluja ja esineitä. Oulun kaupungin eteläpuolella, Kiviniemen kaupunginosassa toimii Oulun Automuseo, jossa on esillä yli 50 ajoneuvoa, vanhimmat 1910-luvulta. Keskustan pohjoispuolella Pateniemessä sijaitsee Pateniemen sahamuseo, joka keskittyy pääasiassa vuosina 1873–1990 toimineen Pateniemen sahan toiminnan ja historian esittelyyn. Oulujoen Turkansaaressa noin kymmenen kilometriä keskustasta sijaitsee maalaiskulttuuria esittelevä Turkansaaren ulkomuseo. Geologinen museo ja Eläinmuseo toimivat Linnanmaan yliopistolla.
[muokkaa] Julkiset veistokset
[muokkaa] Viestintä
Oulussa ilmestyy sitoutumaton sanomalehti Kaleva. Vuonna 1899 perustettu Kaleva on Suomen neljänneksi levinnein seitsenpäiväinen sanomalehti. Alueella ilmestyviä kaupunkilehtiä ovat Oulun Sanomat ja Oulu-lehti, jolla on suurin jakelu 11 kunnan alueella. Oulu-lehti on Suomen toiseksi vanhin kaupunkilehti. Yleisradion Pohjois-Suomen uutiset lähetetään Oulusta. Oulussa toimivia radioasemia ovat muun muassa YLE:n Ouluradio ja Radio Mega.
Oulussa ilmestyy myös Oulun Arkkitehtikilta ry:n julkaisema Suomen toiseksi vanhin vappulehti Ööpinen.
[muokkaa] Oulun murre
Oulun murre on synnyltään länsisuomalainen sekamurre, jonka juuret ulottuvat muinaishämäläiseen kielimuotoon. Oulun seudun murteet kuuluvat suomen kielen pohjoispohjalaisiin murteisiin. Siteet ulkomaihin olivat vahvat, koska kauppaa käytiin ympäri maailman. Oulun murresanastolle on tyypillistä etenkin ruotsalaisten lainasanojen käyttö. Ruotsinkielisyys näkyi Oulussa vielä 1900-luvun alkupuolella aivan eri tavalla kuin nykyään. Ruotsinkielisten vahva asema näkyi myös siinä, että 1870-luvulla muuten suomenkielisessä Oulun Wiikko-Sanomissa oli ruotsinkielisiä ilmoituksia. Oulun kauppias- ja porvarisuvut puhuivat ruotsia yleisesti aina 1900-luvulle asti.
1850-luvulla Oulun asukkaista oli noin 10�% ruotsinkielisiä. Heidän osuutensa väheni kuitenkin 1930-lukuun mennessä kolmeen prosenttiin. Oulun suomenkielinen väestö väritti puhettaan ruotsin kielestä lainattujen sanojen avulla. Tällaisia ovat muun muassa valakolööki, petrata, fiini, oorninki, pruuvi, tilipehööri, rööri, veska, tyyristyä ja entrata. Akkuna on puolestaan venäjän vaikutusta. Sanoja on unohtunut, mutta joitakin esiintyy vielä silloin tällöin sanomalehtien sivuilla. Tunnettuja oululaisten nykyisinkin käyttämiä murresanoja ovat onnikka ’linja-auto’ ja patio ’terassi’. Uusia murresanoja on puolestaan käenkky/känkky ’pitsa’. Tunnetuin sanonta Oulun murteella lienee Ookkonää Oulusta? Juokkonää pillillä piimää? Syökkönää jellonaa? Pelekääkkönää polliisia? Jellona viittaa Merijalin Leijona-tervapastilliin.
[muokkaa] Ruokakulttuuri
Perinteisiä ruokia ovat muun muassa rössypottu ja rieska. Käristemakkara eli kärkkäri sekä niin sanottu "kämäpizza" eli känkky ovat Oulun pikaruokakulttuurin keskeinen osa. Alun perin "kämäpizza"-sanasta lähtöisin olevalla lyhenteellä känkky voidaan tarkoittaa mitä tahansa halpaa ja pienellä vaivalla tehtyä pikaruokaa.
[muokkaa] Tunnettuja tapahtumia
[muokkaa] Liikenne
Oulu on tärkeä liikenteellinen solmukohta. Sen kautta kulkee yksi Suomen pääväylistä, Helsingistä Utsjoelle kulkeva valtatie 4, joka on kaupungin kohdalla moottoritie. Oulusta alkavat Kuusamoon johtava valtatie 20 ja Kajaaniin johtava valtatie 22, ja Turkuun johtava valtatie 8 erkanee valtatie 4:stä Oulun eteläpuolella Limingassa. Kaupungin alueella Oulujoen ylittää viisi maantie-, yksi rautatie- ja kolme kevyen liikenteen siltaa. Paikallisesta linja-autoliikenteestä vastaavat yksityiset liikennöitsijät. Kaukoliikenteen yhteyksiä Oulun linja-autoasemalta on eri puolille Suomea.
Oulun rautatieasema on kolmen radan risteysasema, josta on useita päivittäisiä matkustajajunavuoroja Helsingin, Kuopion, Kolarin ja Rovaniemen suuntiin, ja myös tavaraliikenne on vilkasta. Oulun satamassa käy vuosittain yli 500 alusta, ja sen kautta kulkee rahtia vuosittain noin kolme miljoonaa tonnia. Naapurikunnassa Oulunsalossa sijaitseva Oulun lentoasema on Helsinki-Vantaan lentoaseman jälkeen matkustajamäärältään maan toiseksi vilkkain, ja sieltä on Helsinkiin päivittäin parisenkymmentä lentoa.
[muokkaa] Urheilu
Oulussa on ollut aina vilkas urheilutarjonta, ja varhaisimmat tiedot urheilutapahtumista yltävät 1800-luvun lopulle, jolloin kaupungin ruotsinkielinen väestö harrasti purjehdusta sekä luistelua ja suomenkielinen hiihtoa.lähde? Tuolta ajalta ovat peräisin myös Oulun vanhimmat urheiluseurat Oulun Purjehdusseura, Oulun Luistinseura (OLS) ja Oulun Hiihtoseura. Palloilulajeista vanhimmat ovat jääpallo ja jalkapallo.lähde?
[muokkaa] Palloiluseurat
Oululaiset palloiluseurat ovat pelanneet marginaalilajeja lukuun ottamatta kaikkien lajien pääsarjoissa. Miesten mestaruuksia ovat voittaneet jalkapallossa Oulun Palloseura (2), jääkiekossa Kärpät (5), jääpallossa OPS (7) ja OLS (15), kaukalopallossa Bandy-84 ja pesäpallossa Lippo (4).lähde? Muita palloilulajien oululaisia pääsarjaseuroja ovat olleet muun muassa jalkapallossa Oulun Työväen Palloilijat (OTP), FC Oulu ja AC Oulu, jääpallossa OPP, OTP ja Oulun Tarmo, kaukalopallossa Oulun Pallo-Karhut, R-Ville Team ja RB-Oulu, koripallossa ONMKY, salibandyssä OLS sekä lentopallossa ETTA, Kisko ja Sun Volley. Pienemmissä palloilulajeissa oululaisia pääsarjaseuroja ovat olleet Northern Lights (amerikkalainen jalkapallo), Tervarit (futsal) ja OYUS (rugby).
Naisten palloilusarjoissa oululaista menestystä ovat edustaneet pesäpallossa Lippo, jääkiekossa Kärpät, jääpallossa OPS, salibandyssä OLS ja Merikoski SBT, jalkapallossa OPS ja OTP sekä lentopallossa ETTA.
[muokkaa] Urheilupaikat
Oulun urheilupaikat ovat keskittyneet urheilukeskuksiin. Merkittävin niistä on Raksilan urheilukeskus, jossa sijaitsevat jäähalli Oulun Energia Areena (rakennettu 1975, 6�614 katsojaa) ja monitoimiareena Ouluhalli. Raksilassa on lisäksi yksi Suomen vilkkaimmista uimahalleista, tekojäärata ja pesäpallostadion. Raatin urheilukeskuksessa sijaitsevat jo 1950-luvulla vesivoimalaitostyömaan kivijätteiden päälle rakennettu yleisurheilu- ja jalkapallostadion lisäalueineen sekä kaupungin toinen uimahalli. Raatin stadionista on valmistunut noin 18 miljoonan euron arvoinen hankesuunnitelma, joka tähtää täysin uuden stadionin valmistumiseen, uimahallin laajennukseen sekä hiekkapintaisen lisäalueen muuttamiseen tekonurmipintaiseksi harjoituskentäksi. Muita merkittäviä urheilualueita ovat Oulun pääasiallinen jalkapallokenttä Castrenin urheilukeskus, Oulun urheilutalo, Linnanmaan urheilupuisto (harjoitusjäähalli ja urheiluhalli) sekä Heinäpään urheilukeskus, jossa on seitsemän täysimittaista jalkapallokenttää ja palloiluhalli. Äimäraution hevosurheilukeskuksessa on sekä Suomen vanhin samalla paikalla sijaitsevan ravirata että useita ratsu- ja ravitalleja.
Kaupungin kasvaminen ja kehittyminen on merkinnyt vanhojen tuttujen urheilualueiden katoamista. Legendaarinen ja kenties vanhin Oulun urheilualue Keskuskenttä Aleksanterinkadulla ja Tuiran kenttä ovat jääneet kerrostalojen alle. Toinen suuri sisäpalloiluhalli niin sanottu Ynnin kaarihalli purettiin Tuomiokirkon vierestä hotelli- ja toimistokompleksin tieltä parikymmentä vuotta sitten. Nokian toimitalon tieltä Peltolasta raivattiin Piirin kentät, jolloin melkein puolet Oulun nurmipintaisista jalkapallokentistä katosi. Raksilan urheilukeskuksen paikalla olivat Pakkalan kentät, jotka hävitettiin tekojääradan ja pesäpallostadionin valmistuessa. Iinatin moottoriurheilurata poistetaan käytöstä ja siirretään Ylikiimingin Kokkokankaalle, kun Kaakkurin eteläinen asuinalue laajenee.
Tulevaisuus tuonee Ouluun lisää urheilupaikkoja. Viimeksi ovat valmistuneet Raksilan uima- ja jäähallin kunnostukset sekä Heinäpään palloiluhalli. Raatin stadionille ja uimahallille suunnitellut korjaustyöt ovat menneet uudelleen kaupunginhallituksen käsittelyyn kohonneiden kustannusten takia. Tavoitteena on saada suorituspaikat käyttökuntoon kesään 2010 mennessä. Raksilan urheilukeskukseen valmistuu katsomo- ja toimistotiloja jääpallostadionille. Pienimuotoisempia uusia hankkeita ovat muun muassa Linnanmaan ja Kaakkurin liikuntapuistot.
[muokkaa] Tunnetut kisat
Oulu on isännöinyt usein eri lajien arvokisoja, kuten yleisurheilun SM-kisoja, Kalevan Kisoja. Ne on järjestetty Oulussa viisi kertaa. Kaupunki on useaan kertaan isännöinyt pesäpallon arvo-ottelua Itä–Länttä. Oulu on toiminut jääpallon MM-kisojen pelipaikkana vuosina 1967,1975 ja 2001 sekä 1969, jolloin Ruotsin kisojen yksi ottelu pelattiin Oulussa. Painin EM-kilpailut järjestettiin vuonna 1989. Kaupungissa on järjestetty lentopallon EM-kisat vuosina 1977 ja 1993. Lisäksi on pelattu jalkapallon, jääpallon, jääkiekon ja lentopallon maaotteluita. Yksi merkittävimpiä yksittäisiä otteluita lienee vuodelta 1980, kun OPS pelasi Liverpoolia vastaan 1–1 tasapelin.
Jääkiekkojoukkue Oulun Kärpät on pelannut Jääkiekon SM-liigassa kaudesta 2000–2001 lähtien, sitä ennen se oli sarjassa 1970– ja 80-luvuilla. Kärppien saavutuksiin kuuluu viisi Suomen mestaruutta, joista viimeisin on kaudelta 2007–2008.
Oulun NMKY:n urheilijat järjestävät joka syyskuu vuodesta 1966 juostun Oulun Juoksun. He järjestävät myös joka toukokuu vuodesta 1989 juostun Terwahölkkä ja -maraton -tapahtuman.
[muokkaa] Ystävyyskaupungit
Oulun ystävyyskaupunkeja ovat:

Summary:
Oulu (ruots. Uleåborg) on Suomen luoteisrannikolla Oulujoen suulla sijaitseva kaupunki. Oulu sijaitsee Pohjois-Pohjanmaan maakunnan rannikolla. Vuonna 1605 perustettu Oulu on Pohjois-Suomen vanhin ja väkiluvultaan Suomen kuudenneksi suurin kaupunki. Oulun väkiluku oli2010-01-31 31. tammikuuta 2010 139�275 asukasta ja pinta-ala (2010-01-01 1. tammikuuta 2010) 1�513,42�km², josta 1�410,19�km² on maata, 34,54�km² sisävesiä ja loput 68,69�km² merta.
Oulu on alueensa sekä hallinnollinen että kaupallinen keskus. Oulun naapurikunnat ovat Hailuoto, Haukipudas, Kempele, Kiiminki, Muhos, Oulunsalo, Pudasjärvi, Tyrnävä, Utajärvi ja Yli-Ii.
Oulu on menestynyt hyvin viimeaikaisissa kaupunkien imagotutkimuksissa. Taloustutkimuksen vuonna 2008 julkaisemassa tutkimuksessa se sai suurista kaupungeista koko maan imagoarvioinneissa parhaan sijoituksen, kun mukana olivat kaikkien läänien vastaajien arviot.


[muokkaa] Tausta
Aleksanteri Suuren isä Filippos II oli suunnitellut hyökkäystä Persian valtakuntaa vastaan. Filippos oli vuonna 338 eaa. koonnut kaikki Kreikan kaupunkivaltiot Spartaa lukuun ottamatta niin sanottuun Korintin liittoon, jonka avulla hän aikoi kukistaa Persian valtakunnan. Vuonna 336 eaa. Filippos lähetti Hellespontoksen yli Parmenionin johtaman armeijan. Parmenion valtasi Vähän-Aasian luoteisrannikon, mutta kärsi tappioita persialaisten etevää sotapäällikköä Memnonia vastaan. Kun Filippos murhattiin vuoden 336 eaa. lokakuussa, tuli vain 20-vuotiaasta Aleksanterista uusi kuningas. Saatuaan kreikkalaiset ja Makedonian lähialueiden kansat valtansa alle Aleksanteri päätti toteuttaa isänsä suunnitteleman hyökkäyksen Persiaan.
Aleksanterin joukot kukistivat Vähän-Aasian satraapit Granikosjoen taistelussa vuonna 334 eaa. ja jatkoivat valtaamalla Vähän-Aasian länsirannikon. Vuoden 333 eaa. aikana vallattiin koko Vähän-Aasian sisämaa. Persian kuningas Dareios III nimitti Memnonin Vähässä-Aasiassa olleiden persialaisten joukkojen ylipäälliköksi ja antoi tälle tehtäväksi viivytellä Aleksanteria sillä aikaa kun kuningas itse kokosi armeijan. Memnonia avusti Välimerellä toimiva suuri persialainen laivasto, joka pystyi uhkaamaan makedonialaisten selustaa ja heidän huoltoyhteyksiään Hellespontoksen yli. Aleksanterin sotaretken onnistumisen kannalta oli tärkeää, että laivaston tukikohdat Välimeren rannalla vallattiin.
[muokkaa] Armeijoiden liikkeet ennen taistelua
Makedonialaiset saapuivat Kilikiaan vuoden 333 eaa. elokuussa. Kilikian pääkaupungissa Tarsoksessa he saivat kuulla, että Dareios III oli saapunut Damaskokseen suuren armeijan kanssa. Aleksanteri lähetti Parmenionin valtaamaan Issoksen lahden rannikon ja "Assyrian porttina" tunnetun solan, joka johti Issoksesta etelään. Dareios päätti hyökätä Kilikiaan pohjoisempana olevan solan kautta ja johti armeijansa Damaskoksesta Sokhoin kaupunkiin. Kuullessaan Dareioksen olevan Sokhoissa Aleksanteri päätti koota armeijansa ja marssia etelään, kohti Assyrian porttia.
Dareios johti kuitenkin armeijansa Kilikiaan pohjoisempaa reittiä pitkin ja sai vallattua ilman taistelua Issoksen kaupungin, jonka Aleksanteri oli aikaisemmin jättänyt. Kaupunkiin jätetyt sairaat ja haavoittuneet makedonialaiset ja kreikkalaiset tapettiin. Dareios pääsi näin kiertämään Aleksanterin armeijan selustaan ja katkaisi sen tärkeät huoltoyhteydet. Dareios marssi armeijoineen etelää kohti ja asettui puolustusasemiin Pinarosjoen rannalle Issoksen lahden ja läheisten vuorten väliselle tasangolle. Kun Aleksanteri sai kuulla, että Dareios oli päässyt kiertämään hänen selustaansa, määräsi hän joukon toveriratsuväen sotilaita hankkimaan vahvistuksen uutiselle. Aleksanterin lähettämät sotilaat soutivat Issosta kohti ja näkivät Darioksen armeijan. Varmistettuaan, että Dareios tosiaan oli päässyt kiertämään heidän selustaansa, Aleksanteri marssi armeijansa kanssa tätä vastaan.
[muokkaa] Aleksanterin puhe joukoilleen
Ennen taistelua Aleksanteri puhutteli sotapäällikköjään ja liittolaistensa päällikköjä. Hän painotti erityisesti sitä, että he saivat taistella heille itselleen edullisessa maastossa. Makedonialaiseen propagandaan kuului myös haukkua persialaisia naismaisiksi ja ylellisyyksiin tottuneiksi laiskureiksi. Aleksanterin armeijaan kuului taas traakialaisia ja illyrialaisia, joita pidettiin Euroopan sotaisimpina kansoina. Aleksanteri muistutti myös joukkojaan siitä, että tulevassa taistelussa vapaat miehet tulivat taistelemaan suurkuninkaan orjia vastaan. Oli myös mahdollista, että kreikkalaiset tulivat taistelemaan toisia kreikkalaisia vastaan, sillä Darioksen armeijassa palveli suuri määrä kreikkalaisia palkkasotilaita. Aleksanteri muistutti tämän takia miehiään siitä, että he taistelivat omasta tahdostaan, kun taas toiset taistelivat palkasta. Aleksanteri mainitsi myös Ksenofonin kymmenentuhatta kreikkalaista palkkasotilasta ja heidän sotaretkensä Persiaa vastaan.
Aleksanteri antoi tämän jälkeen sotilaidensa syödä päivällistä, samalla kun hän lähetti ratsumiehiä ja jousimiehiä tiedustelemaan edessä olevaa reittiä. Armeija lähti marssimaan persialaisia vastaan yötä myöten. Keskiyön aikaan armeija pääsi Assyrian porteille, jossa se lepäsi yön yli. Aamun koittaessa Aleksanteri johti armeijansa alas solasta. Heti, kun maasto salli, hän antoi armeijan levittäytyä rintamaksi.
[muokkaa] Taistelukenttä
Taistelu käytiin pienen Pinaros-joen rannalla, Issoksen kaupungin eteläpuolella, nykyisen İskenderunin lähistöllä. Vuoriston ja Issoksen lahden välinen maakaistale on vain 2,5�km leveä, joten Dareios ei pystynyt käyttämään hyväkseen suurta ylivoimaansa. Pinaroksen tarkka sijainti on ollut pitkään kiistanalainen. Aikaisemmin luultiin että Pinaros oli nykyinen Deli Tchai -joki, mutta historioitsijat N.G.L. Hammond ja A.M. Devine ovat esittäneet että Pinaros itse asiassa on nykyinen Payas. Heidän väitteensä perustuvat taistelukentän maastoon ja etäisyyksiin, jotka mainitaan eri lähteissä.
[muokkaa] Joukot
[muokkaa] Dareioksen armeija
Arrianos ja Plutarkhos kertovat Dareioksen armeijan käsittäneen 600�000 sotilasta. Tämä luku on varmastikin liian suuri. Diodoros kertoo persialaisia olleen yhteensä 500�000 ja Justinus ilmoittaa Dareioksella olleen 400�000 jalkaväkeä ja 100�000 ratsumiestä ja Quintus Curtius Rufus mainitsee sotilaiden määrän olleen 250�000. Arrianos kertoo Dareioksen armeijaan kuuluneen 30�000 kreikkalaista palkkasotilasta ja 60�000 raskaasti aseistettua sotilasta, joita kutsuttiin nimellä kardakes. Nämä parhaat jalkaväkijoukkonsa Dareios asetti rintaman keskelle. Vasemmalla siivellään oleville vuorille Dareios lähetti pienen joukon uhkaamaan makedonialaisten oikeaa siipeä. Persialaisen ratsuväkensä Dareios määräsi oikealle siivelleen ja falanginsa meren väliselle alueelle. Dareios itse taisteli persialaisen tavan mukaan armeijansa keskellä. Kreikkalaisten hopliittien ja persialaisen raskaan jalkaväen taakse Dareios määräsi loput armeijansa sotilaista. Arrianoksen mukaan nämä olivat ryhmittyneet kansoittain syviin muodostelmiin, joista ei taistelussa ollut mitään hyötyä. Kun Dareios sai kuulla, että Aleksanteri valmistautui hyökkäykseen, lähetti hän 30�000 ratsumiestä ja 20�000 kevyesti aseistettua Pinaroksen yli suojaamaan hänen oman armeijansa valmistelut. Kun Dareios oli saanut armeijansa järjestykseen, veti hän takaisin joen yli lähettämänsä ratsuväen sekä kevytaseiset ja lähetti heidät armeijansa oikealle siivelle.
[muokkaa] Aleksanteri Suuren armeija
Aleksanteri Suuren armeija iskukykyisin joukko Issoksen taistelussa olivat niin kutsuttu toveriratsuväki (hetairoi), joita taisteluun otti osaa noin 3000. Toveriratsuväen komentajana toimi Filotas, mutta Issoksen taistelussa Aleksanteri johti ratsuväkeään itse. Toveriratsuväki hyökkäsi makedonialaisten oikealla siivellä niin sanottujen kilvenkantajien (hypaspistai) kanssa, joita johti Parmenionin poika Nikanor. Toinen iskukykyinen joukko oli noin 1500 ratsumiestä käsittänyt thessalialainen ratsuväki, jota pidettiin makedonialaisen ratsuväen veroisena. Makedonialainen jalkaväki koostui falangissa taistelevasta raskaasta jalkaväestä (pezhetairoi), jonka tärkein aseistus oli 4–5 metriä pitkä sarisa-keihäs. Jalkaväki oli jaettu 1500 miestä käsittäneisiin osastoihin (taksis). Arrianoksen mukaan Issoksen taisteluun osallistuneita osastoja johtivat oikealla siivellä Koinos ja Perdikkas. Vasemmalla siivellä taistelivat Meleagroksen, Ptolemaioksen ja Amyntaan osastot. Krateros johti kaikkea vasemman siiven jalkaväkeä. Parmenion johti liittolaisten ratsuväkeä ja koko armeijan vasenta siipeä. Vasemmalla siivellä taistelivat myös Korintin liiton lähettämät kreikkalaiset sotilaat.
[muokkaa] Taistelun kulku
Juuri ennen taistelun alkua Aleksanteri lähetti thessalialaisen ratsuväkensä vasemmalle siivelle avustamaan Parmenionia. Aleksanteria huolestutti se, että Dareios oli koonnut suurimman osan ratsuväestään Parmenionin ratsuväkeä vastapäätä. Oikealla siivellä olevan ratsuväen edelle hän määräsi makedonialaisen kevyen ratsuväen ja paionialaisen ratsuväen sekä jousimiehet ja kevyesti aseistetut agrianit. Hän lähetti myös ratsuväkeä ja jousimiehiä niitä persialaisia vastaan, jotka olivat kiivenneet makedonialaisten oikealla puolella oleville vuorille. Vasemman siiven etupuolelle Aleksanteri lähetti kreetalaiset ja traakialaiset kevytaseiset.
Makedonialaisten oikean siiven sivulla olleet persialaiset joukot pakenivat, kun Aleksanteri lähetti agrianit ja jousimiehiä heitä vastaan. Persialaiset pakenivat kukkuloilta korkeammalle vuorille, ja Aleksanteri jätti vain 300 ratsumiestä vahtimaan heitä. Tämän jälkeen Aleksanteri johti hitaasti joukkonsa persialaisia vastaan. Dareios ei antanut omien joukkojensa hyökätä, vaan odotti maltillisesti Pinaroksen toisella rannalla. Joen ranta oli paikoin jyrkkä ja Dareios oli antanut rakentaa valleja niille kohdille, joista joki oli helposti ylitettävä. Armeijan päästessä nuolenkantaman päähän vihollisesta antoi Aleksanteri hyökkäyskäskyn. Aleksanteri johti itse falangin oikean siiven hyökkäystä Pinaroksen yli. Oikealla siivellä makedonialaiset pääsivät joen yli ja löivät persialaiset pakosalle. Falagin keskiosa ei kuitenkaan päässyt joen yli. Dareioksen kreikkalaiset palkkasotilaat kävivät vastahyökkäyksen vihollisten ollessa vielä joen rannalla. Vaikka vain osa makedonialaisten falangista oli päässyt joen yli, saivat he kuitenkin kreikkalaiset lyötyä takaisin. Pinaroksen rannalla kaatui Arrianoksen mukaan 120 makedonialaista.
Kreikkalainen historioitsija Diodoros Sisilialainen kertoo, että Aleksanteri hyökkäsi ratsuväkensä kanssa suoraan Dareiosta kohti heti, kun hän huomasi tämän. Dareioksen veli Oksathres yritti puolustaa veljeään makedonialaisten hyökkäystä vastaan. Aleksanterin ratsuväki oli kuitenkin persialaisia parempi, ja pian Darioksen vaunun ympärillä oli kasoittain ruumiita. Oletettavasti juuri tämä kohtaus on kuvattu niin sanotussa Aleksanteri-mosaiikissa, joka on löydetty Pompejista. Dareioksen vaunua vetäneet hevoset vauhkoontuivat saamistaan haavoista, ja taistelun sekasorron keskellä hänen oli siirryttävä toiseen sotavaunuun. Diodoroksen mukaan muut persialaiset lähtivät pakoon sen jälkeen, kun he näkivät kuninkaan olevan kauhuissaan. Diodoroksen versio taistelusta poikkeaa kuitenkin esimerkiksi Arrianoksen kuvauksesta. Diodoros ei mainitse, että Dareios pääsi kiertämään Aleksanterin selustaan, eikä hän mainitse että taistelu käytiin Pinaroksen varrella.
Plutarkhos mainitsee myös, että historioitsija Khares Mytileneläinen kertoo Aleksanteri Suuren käyneen kaksintaistelun Dareioksen kanssa ja saaneen haavan reiteen Dareioksen miekasta.
Arrianoksen versiossa Dareioksen vasemmalla siivellä olleet persialaiset joukot antoivat periksi makedonialaisten hyökkäyksille ja pian koko vasen siipi oli sekasorron vallassa. Ainoastaan kreikkalaiset palkkasotilaat pysyivät paikoillaan. Persialaisten paettua makedonialaiset pääsivät kiertämään kreikkalaisten palkkasotilaiden selustaan. Dareios lähti pakoon nähtyään hajalle lyödyn vasemman siipensä. Aleksanterin falangin ylittäessä Pinaroksen hyökkäsi Dareioksen oikealla siivellä ollut ratsuväki joen yli Parmenionin thessalialaista ratsuväkeä vastaan. Syntyi kiivas ratsuväkitaistelu, joka ei ratkennut ennen kuin persialaiset näkivät Dareioksen pakenevan taistelukentältä.
[muokkaa] Tappiot
Plutarkhoksen mukaan taistelussa kaatui yli 120�000 persialaista. Arrianoksen mukaan taistelussa kuolivat Arsames, Rheomithres ja Atizyes, jotka olivat johtaneet ratsuväkeä Granikoksen taistelussa. Taistelussa kaatui myös Egyptin satraappi Sauakes. Arrianos kertoo myös, että taistelussa kaatui 100�000 persialaista sotilasta, joista 10�000 oli ratsuväkeä. Diodoroksen mukaan kaatuneita oli 100�000 jalkaväkisotilasta ja 10�000 ratsuväkeä. Arrianos siteeraa Ptolemaiosta, jonka mukaan ruumiita oli niin paljon, että makedonialaiset pystyivät ylittämään rotkon täyttämällä sen kuolleilla. Justinuksen mukaan persialaiset menettivät 61�000 jalkaväkisotilasta ja 10�000 ratsumiestä. Vangiksi jäi 40�000 sotilasta.
Makedonialaisia Diodoroksen mukaan kaatui 300 jalkaväestä ja 150 ratsuväestä. Junianus Justinus kertoo taistelussa kaatuneen jalkaväkeä 130 henkeä ja ratsuväkeä 150. Arrianoksen kertoman mukaan Aleksanteri Suuren henkivartija Ptolemaios Seleukoksen poika kaatui taistelussa ja makedonialaisia kuolleita oli yhteensä 120. Curtiuksen mukaan makedonialaisten tappiot olivat 150 kuollutta ja 4�500 haavoittunutta.
[muokkaa] Taistelun jälkeiset tapahtumat
Taistelun jälkeen makedonialaiset valtasivat persialaisten leirin, josta he löysivät suunnattomia määriä kultaa ja muita rikkauksia. Arrianoksen mukaan leiristä löytyi 3�000 talentin verran kultaa. Taistelun jälkeen otettiin vangiksi myös Dareioksen äiti Sisygambis, hänen vaimonsa Statira ja kaksi hänen tytärtään. Aluksi Dareioksen perhe luuli että tämä oli kuollut taistelussa, mutta Aleksanteri lähetti heille viestin että Dareios oli elossa ja että heidän ei tulisi olla peloissaan. Erään kertomuksen mukaan Aleksanteri meni Hefaistionin kanssa tapaamaan Dareioksen perhettä taistelua seuranneena päivänä. Darioksen äiti heittäytyi maahan Hefaistionin edessä, koska tämä oli Aleksanteria pidempi. Palvelijat kertoivat Sisygambikselle kumpi vierailijoista oli kuningas, mutta Aleksanteri lepytteli häntä sanomalla, että Hefaisition myös oli Aleksanteri. Aleksanteri osoitti näin myötätuntoa Darioksen äidille ja arvostusta ystävälleen.
Taistelun jälkeen Dareios pakeni aluksi Eufratille. Matkan varrella hän keräsi mukaansa 4�000 taistelusta paennutta sotilasta. Aleksanterin puolestaan jatkoi matkaa Foinikiaan ja myöhemmin Egyptiin. Tämän jälkeen persialaiset laivastot eivät enää pystyneet toimimaan Välimerellä ja ne eivät enää olleet uhka Kreikkaa vastaan. Vuonna 331 eaa. Aleksanteri hyökkäsi suoraan Persian valtakunnan sydämeen ja kukisti Dareioksen toistamiseen Gaugamelan taistelussa, minkä jälkeen hän valtasi koko Persian valtakunnan.
[muokkaa] Issoksen taistelu taiteessa
Plinius vanhempi kertoo, että tunnettu kreikkalainen taiteilija Filoksenos Eretrialainen maalasi Issoksen taistelusta kuuluisan taulun 300-luvun lopulla. Filoksenos maalasi taulun Kassandrokselle, joka tuolloin oli Makedonian kuningas. Tämä maalaus ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta Pompejista on löydetty niin sanottu Aleksanteri-mosaiikki, joka on ehkä tehty aikaisemman maalauksen mukaan. Mosaiikki saattaa myös esittää Gaugamelan taistelua, jossa Aleksanteri Suuri lopullisesti kukisti Dareioksen. Mosaiikki löydettiin niin sanotusta Faunin talosta, ja se kuvaa Aleksanteri Suurta ja Dareios III:a keskellä taistelua. Mosaiikki on 100-luvulta eaa. ja se löydettiin vuonna 1831. Se on nykyään esillä Napolin kansallismuseossa.
Toinen antiikin aikainen taideteos, joka luultavasti kuvaa Issoksen taistelua on niin sanottu "Aleksanteri-sarkofagi". Hellenistiseen tyyliin tehty sarkofagi kuului Sidonin viimeiselle kuninkaalle Abdalonymokselle. Sarkofagin kyljissä olevat kohokuvat kuvaavat Aleksanteri Suurta taistelussa persialaisten kanssa. Sarkofagi on nykyään nähtävänä Istanbulin arkeologisessa museossa.
Issoksen taistelua kuvaa myös renessanssimaalari Albrecht Altdorferin taulu "Issoksen taistelu" (Die Schlacht bei Issus) tai "Aleksanterin taistelu" (Alexanderschlacht). Maalauksen kuvaamalla taistelulla ei kuitenkaan ole paljon mitään yhteistä todellisen Issoksen taistelun kanssa. Taulu on nykyään nähtävillä Munchenin Alte Pinakothekissa. Toinen renessanssiaikainen kuvaus taistelusta on Jan Brueghel vanhemman "Issoksen taistelu" (La bataille d'Issus) vuodelta 1602. Tämä maalaus on nähtävillä Pariisin Louvressa.
[muokkaa] Antiikin lähteet
Tärkein lähde Issoksen taistelusta on roomalainen historioitsija Arrianos, joka eli 100-luvulla jaa. Arrianos käytti lähteenään Ptolemaiosta, joka oli yksi Aleksanterin jalkaväen komentajista taistelun aikana. Ptolemaioksesta tuli myöhemmin Egyptin hallitsija, mutta hänen kirjoittamansa Aleksanteri Suuren elämäkerta ei ole säilynyt nykypäivään. Myös Plutarkhos, Diodoros Sisilialainen, Junianus Justinus ja Quintus Curtius Rufus ovat jättäneet taistelusta kuvauksen. Diodoroksen ja Curtiuksen kuvaus taistelusta poikkeaa kuitenkin suurilta osin Arrianoksesta. Plutarkhos ja Justinus taas eivät kuvaa taistelua läheskään yhtä tarkasti kuin Arrianos ja Diodoros.

Summary:
Issoksen taistelu käytiin vuonna 333 eaa. Makedonian kuninkaan Aleksanteri Suuren johtama makedonialaisista ja kreikkalaisista koostunut armeija kukisti Dareios III:n johtaman persialaisen armeijan. Taistelu käytiin marraskuussa Issoksen kaupungin eteläpuolella Pindaros-joen varrella. Vähälukuisempi makedonialainen armeija kukisti monta kertaa suuremman vastustajansa suotuisan maaston ja hyvän kurinsa ansiosta.
Aleksanteri Suuren joukot olivat vuonna 334 eaa. hyökänneet Vähään-Aasiaan ja kukistaneet persialaiset satraapit Granikosjoen taistelussa. Tämän jälkeen makedonialaiset olivat vallanneet miltei koko Vähän-Aasian. Persian kuningas Dareios III oli koonnut valtavan armeijan jolla hän aikoi kukistaa hyökkääjät. Taistelussa Aleksanterin johtamat joukot mursivat persialaisten rivistön, mikä sai Dareioksen pakenemaan taistelukentältä.
Taistelun jälkeen Aleksanterin joukot valtasivat Foinikian ja myöhemmin myös Egyptin. Tämän jälkeen persialaiset laivastot eivät enää pystyneet toimimaan Välimerellä ja ne eivät enää olleet uhka Kreikkaa vastaan. Vuonna 331 eaa. Aleksanteri hyökkäsi suoraan Persian valtakunnan sydämeen ja kukisti Dareioksen toistamiseen Gaugamelan taistelussa, jonka jälkeen hän valtasi koko Persian valtakunnan.


[muokkaa] Suunnitelmat
HMS Ark Royal oli ensimmäinen Kuninkaallisen laivaston tukialus, joka oli jo alun perin suunniteltu tukialukseksi. Sitä ennen laivastolla oli ollut muista aluksista muunnettuja tukialuksia, joista saatua tietoa hyödynnettiin HMS Ark Royalin suunnittelussa. Suunnittelussa otettiin huomioon Washingtonin laivastosopimuksen rajoitukset, joiden mukaan Britannian tukialusten kokonaistonnimäärä ei saanut ylittää 135�000 tonnia, yksikään alus ei saanut olla suurempi kuin 32�000 tonnia ja vain kaksi alusta saisi ylittää 27�000 tonnia. Sopimusta täydentävän, vuonna 1933 solmitun Lontoon laivastosopimuksen mukaan uusien tukialusten rakentaminen ja vanhojen alusten muuttaminen tukialuksiksi oli kielletty ennen vuotta 1937. Laivaston suunnittelutoimiston päällikkö (engl. Director of Naval Construction) Sir Arthur Johns vahvisti marraskuussa 1934 aluksen piirustukset ja aluksen runko sekä koneet tilattiin huhtikuussa 1935 Cammell Lairdin telakalta.
[muokkaa] Rakenne
HMS Ark Royal oli Kuninkaallisen laivaston ensimmäinen tukialus, jonka hangaari ja lentokansi olivat osa runkorakenteita.
Aluksen suuri, yhtenäinen lentokansi oli 219,91 metriä pitkä ja 28,88 metriä leveä. Se oli 17 metrin korkeudella meren pinnasta aluksen ollessa täysin kuormattu. Lentokansi jatkui myöhemmistä tukialuksista poiketen epätavallisen pitkälle perän yli. Se oli osa runkoa jäykistävää rakennetta ja siihen oli asennettu kaksi katapulttia, joilla kyettiin lähettämään ilmaan 66 solmun nopeudella lähes 5,5 tonnin painoinen lentokone. Kannen oikeassa reunassa oli komentosilta ja korkea savupiippu.
Aluksen suuren lentokonekapasiteetin vuoksi siihen rakennettiin kaksikerroksinen lentokonehangaari. Ylempi hangaari oli pituudeltaan 173,13 metriä ja alempi 137,77 metriä. Kummankin hangaarin korkeus oli 4,88 metriä ja leveys 18,29 metriä. Hangaareista kannelle siirtoa varten alukselle oli asennettu kolme nelikulmaista hissiä. Kaksi hisseistä olivat kooltaan 13,72 × 6,71 metriä ja kolmas 13,72 × 7,62 metriä. Kussakin hississä oli kaksi tasoa, joista ylempi siirsi koneita ylemmästä hangaarista kannelle ja alempi hangaarien välillä. Siksi matka alahangaarista kannelle edellytti koneen siirtoa kolme kertaa. Aluksella oli 100�000�gallonaa (455�000�litraa) lentobensiiniä.
Aluksen aseistus oli suunniteltu ilmapuolustukseen, ja vihollisen aluksien torjunnasta vastasivat saattajat ja tukialuksen lentokoneet. Alukselle asennettiin kuusitoista QF 4,5 tuuman L/45 Mk I ilmatorjuntatykkiä kahdeksaan kaksoistorniin. Tornit asennettiin lentokannen molemmin puolin niitä varten rakennetuille ulokkeille juuri lentokannen tason alapuolelle. Lisäksi asennettiin neljä kahdeksanputkista kaksipaunaista (1,5") ilmatorjuntatykkiä lentokannelle komentosillan etu- ja takapuolelle. Lentokannen kumpaankin päähän asennettiin neljä nelipiippuista .50 tuuman (12,7 mm) ilmatorjuntakonekivääriä.
Aluksella palveli yhteensä 16 Laivaston ilmavoimien laivuetta, keskimäärin viisi laivuetta kerrallaan.
[muokkaa] Palvelus
HMS Ark Royal siirtyi palvelukseenoton jälkeen 16. tammikuuta varustettavaksi ja koeajoja varten Portsmouthiin, jonne se saapui kaksi päivää myöhemmin. Alus siirtyi 10. tammikuuta Portsmouthista Spitheadiin. HMS Ark Royalin laivueiksi Amiraliteetti määräsi vuoden 1938 lokakuussa 800. ja 810. laivueet, joiden koneet olivat tyyppiä Blackburn B-24 Skua Mk II, sekä 820. ja 821. laivueet Fairey Swordfish Mk I -koneineen. Pääosa laivueista siirtyi alukselle 11. tammikuuta 1939. Spitheadistä alus aloitti seuraavana päivänä purjehduksen Gibraltarille saapuen perille 16. tammikuuta. Alus viipyi Gibraltarilla ainoastaan seuraavaan päivään, minkä jälkeen se jatkoi matkaansa Maltalle. Maltalla alus suoritti täydennyksiä ja jatkoi 23. tammikuuta matkaansa Aleksandriaan. Paluumatkan Aleksandriasta alus aloitti 16. helmikuuta matkaten Maltan ja Gibraltarin kautta Portsmouthiin, jonne se saapui 24. maaliskuuta. Alukselle lisättiin vielä huhtikuussa Portsmouthissa 803. laivueen Blackburn Skua ja Blackburn Roc -koneet.
HMS Ark Royal aloitti 2. toukokuuta seuraavan purjehduksensa, jonka aikana koulutettiin aluksen lentohenkilöstöä tehtäviinsä sekä opeteltiin aluksen yhteistoimintaa muiden alusten kanssa. Alus kulki reittiä Portsmouth-Weymouth-Portland-Weymouth-Portland-Portsmouth-Spithead-Portsmouth-Weymouth-Torbay-Spithead-Portsmouth, jonne se saapui 30. kesäkuuta. Alus viipyi Portsmouthissa heinäkuun loppuun, jona aikana sille suoritettiin huoltotoimenpiteitä.
Alus aloitti 29. heinäkuuta seuraavan purjehduksensa, jonka tarkoituksena oli aluksen siirto Scapa Flowhun. Alus pääsi päämääräänsä 25. elokuuta . Elokuussa 818. laivueen Fairey Swordfish -koneet siirtyivät alukselle, mutta laivue siirtyi kuitenkin jo lokakuussa HMS Furiousille.
[muokkaa] Sukellusvenejahti
HMS Ark Royal liitettiin 3. syyskuuta 1939 Kotilaivastoon, jossa alus palveli edelleen toisen maailmansodan alkaessa. Se määrättiin luoteisrannikolle 9. syyskuuta muodostettaessa tukialusten ympärille perustettuja sukellusveneentorjuntaryhmiä. Näitä tukialuksia olivat HMS Courageous, HMS Hermes ja HMS Ark Royal. Tukialuslentokoneet lisäsivät sukellusveneiden havainnointisädettä, mutta samalla tukialukset joutuivat sukellusveneiden maaleiksi.
HMS Ark Royal lähti 10. syyskuuta sukellusveneidentorjuntapurjehdukselle suojanaan hävittäjät HMS Eskimo, HMS Faulknor, HMS Firedrake ja HMS Foxhound. Alus otti 14. syyskuuta vastaan S/S Fanad Headilta hätäkutsun, jossa alus ilmoitti joutuneensa sukellusveneen ahdistelemaksi noin 200 merimailin päässä rannikosta. Tukialus kääntyi ja kiihdytti vauhtiaan lähettääkseen 3 Blackburn Skua -lentokonetta hätään joutuneen aluksen avuksi, mutta joutui samalla itse sukellusvene U-39:n maaliksi. Sukellusvene laukaisi kaksi torpedoa, jotka menivät väistöliikkeen vuoksi ohi. Tukialuksen saattajina toimineet kolme F-luokan hävittäjää hyökkäsivät sukellusveneen kimppuun ja pakottivat sen pintaan. U-39 oli ensimmäinen toisessa maailmansodassa upotettu saksalainen sukellusvene.
Samanaikaisesti tukialukselta lähteneet Blackburn Skuat löysivät S/S Fanad Headin, jolla oli saksalainen valtausmiehistö. Skuat syöksypommittivat U-30:ä, mutta kaksi koneista syöksyi oman pomminsa nostattamiin sirpaleisiin ja vesipatsaaseen ja putosi mereen. U-30 pakeni valtausmiehistön palattua alukseen ja vangittua koneiden lentäjät, joista tuli toisen maailmansodan ensimmäiset Kuninkaallisen laivaston sotavangiksi jääneet. Niiden tähystäjät hukkuivat. Paetessaan U-30 torpedoi S/S Fanad Headin (56.43°N, 15.21°W).
HMS Ark Royal palasi Loch Eween, jossa Winston Churchill suoritti aluksen ja sen miehistön katselmoinnin. Sukellusvene U-39:n upottaminen oli taistelutahdolle tärkeää. Epäonnistunut U-39:n hyökkäys HMS Ark Royalia vastaan ja toinen onnistunut hyökkäys 17. syyskuuta HMS Courageousia vastaan osoittivat kuitenkin, kuinka haavoittuvia tukialukset olivat sukellusveneitä vastaan, joten tukialukset poistettiin sukellusveneiden torjuntayksiköistä.
[muokkaa] Norjanmeri
HMS Ark Royalin seuraava tehtävä oli lähteä yhdessä taistelulaivojen HMS Nelsonin ja HMS Rodneyn sekä hävittäjäsuojauksen kanssa Norjanmerelle suojaamaan sukelluskyvyttömäksi vaurioituneen brittiläisen sukellusveneen HMS Spearfishin kotiinpaluuta. Tukialukselta lähtenyt Fairey Swordfish -partio havaitsi aamulla 26. syyskuuta kolme saksalaista Rannikkolentorykmentin 2. lentueen Dornier Do 18 -lentovenettä varjostamassa osastoa.
HMS Ark Royalilta nousi yhdeksän 803. laivueen Blackburn Skua -hävittäjää poistamaan varjostajat osaston hänniltä. Brittiosastolla ei ollut tutkaa, joten hävittäjillä meni jonkin aikaa varjostajien löytämiseen. Kun Skua-osasto sai saksalaiset näkyviinsä, lentoveneet kääntyivät pois ja avasivat tulen. Luutnantti B. S. McEwan ja pursimies B. M. Seymour pakottivat yhden lentoveneistä laskeutumaan veteen, jolloin sen miehistö antautui. Suojaosastoon kuulunut hävittäjä HMS Somali nouti vangit ja upotti lentoveneen. Siten Blackburn Skua oli ensimmäinen brittiläinen lentokone, joka ampui alas viholliskoneen toisessa maailmansodassa.
Saksalaisilla oli nyt tiedossa laivasto-osaston sijainti, ja he lähettivät Westerland/Syltin lentotukikohdasta (nykyinen Syltin lentokenttä) yhdeksän Heinkel He 111 - ja neljä Junkers Ju 88 -pommittajaa tuhoamaan osastoa. Tehtävä oli samalla Ju 88:n ensimmäinen taistelutehtävä. Saksalaisten lähestyessä aluksia ne aloittivat ilmatorjuntatulen. Yksi Ju 88 -pommikoneista rynnäköi kuitenkin ilmatorjunnasta huolimatta HMS Ark Royalia kohti. Kone pudotti pomminsa 1�200 jaardista (1�100 m) ja se osui mereen 30 jaardia (27,5 m) aluksesta aiheuttamatta vaurioita. Lentokone kuitenkin palasi tulittaen tukialusta konekiväärein.
[muokkaa] Etelä-Atlantti
Lokakuussa HMS Ark Royal otti kaksi Blackburn Skua -laivuetta kannelleen ja purjehti 4. lokakuuta Loch Ewestä yhdessä taisteluristeilijä HMS Renownin ja H-luokan hävittäjien HMS Hardy, HMS Hasty, HMS Hereward ja HMS Hostile kanssa Etelä-Atlantille Freetowniin Sierra Leoneen, jonne osasto (Force K) saapui 12. lokakuuta, suojaamaan saattueita Atlantin ylityksissä ja auttamaan saksalaisen taskutaistelulaiva Admiral Graf Speen etsinnässä. HMS Ark Royalilta lähtenyt tiedustelukone havaitsi saksalaisen tankkerin Altmarkin 19. lokakuuta. Alusta kuitenkin luultiin amerikkalaiseksi tankkeriksi US Delmariksi, ja se päästettiin menemään. HMS Ark Royal valtasi 5. marraskuuta saksalaisen kauppalaiva SS Uhenfelsin, joka oli matkalla Saksaan. Tukialuksen koneet havaitsivat alueella muitakin aluksia, ja kahdesti miehistöt hylkäsivät aluksensa luullen joutuvansa hyökkäyksen kohteeksi. Norjalaisen aluksen miehistö palasi alukseensa saatuaan viestin koneelta, mutta belgialaisen aluksen miehistö ei, koska viesti putosi aluksen savupiippuun.
Saman aikaisesti Admiral Graf Spee oli Montevideossa korjaamassa La Plata -joen suulla tapahtuneessa taistelussa tulleita vaurioita. HMS Ark Royal ja HMS Renown saivat määräyksen purjehtia tukemaan piirittävää osastoa. Alusten ollessa vielä 36 tunnin matkan päässä brittien lähettiläs sai idean saksalaisten hämäämiseksi ja vuosi lehdistöön tiedon HMS Ark Royalin tankkaamisesta Buenos Airesissa 140 kilometriä Montevideosta länteen. Tämän tiedon toimitti Saksan suurlähettiläs Admiral Graf Speen päällikölle Hans Langsdorffille, joka päätti upottaa laivansa, ettei se joutuisi brittien käsiin.
HMS Ark Royal viipyi edelleen Atlantilla kotisatamanaan Freetown, kunnes se saattoi vaurioituneen Port Stanleystä 21. tammikuuta 1940 lähteneen risteilijä HMS Exeterin Devonportin telakalle, jonne alukset saapuivat helmikuussa. Tukialus matkasi Portsmouthiin 15. helmikuuta täydentämään varastojaan ja saamaan miehistötäydennystä, minkä jälkeen alus siirtyi Scapa Flow'hun. Alus oli huollettavana viitisen viikkoa, jona aikana miehistö sai lomaa vuorolistojen mukaan. HMS Ark Royalin Blackburn Skua -laivueet siirrettiin lähellä Kirkwallia sijainneelle Hatstonin Laivastonlentoasemalle Orkneysaarten satamapaikkojen ilmasuojan vahvistamiseksi.
HMS Ark Royal liitettiin Välimeren laivaston harjoituksiin, ja se lähti Scapa Flow'sta Välimeren laivastoon Aleksandriaan 31. maaliskuuta yhdessä HMS Gloriousin kanssa. Syynä Välimerelle lähtöön oli rauhallisemman ympäristön etsiminen harjoituksille. Alukset saapuivat Aleksandriaan 8. huhtikuuta, mutta harjoitukset peruttiin seuraavana päivänä. Alukset palasivat Gibraltarille odottamaan jatko-ohjeita.
[muokkaa] Taistelu Norjasta
[muokkaa] Huhtikuu 1940
Saksalaiset aloittivat 7. huhtikuuta operaatio Weserübungin. Hyökkäävät joukot suojasivat rannikkoalueita ja vaikeuttivat siten tehokkaasti Englannin laivaston maajoukkojen tukemista Norjan rannikolla.
Norjan rannikolla olevien aluksien ilmasuojan parantamiseksi Amiraliteetti määräsi 16. huhtikuuta HMS Ark Royalin ja HMS Gloriousin siirtymään Gibraltarilta Norjan rannikolle. Alukset saapuivat Scapa Flow'hun 23. huhtikuuta, ja ne purjehtivat vielä samana päivänä vara-amiraali Lionel Wellsin johdolla Norjan rannikolle yhdessä risteilijöiden HMS Curlew ja HMS Berwick sekä hävittäjien HMS Hyperion, HMS Hereward, HMS Hasty, HMS Fearless, HMS Fury ja HMS Juno suojaamina tehtävinään Keski-Norjan maihinnousun tukeminen, Trondheimin ympäristön kohteiden tuhoaminen sekä Gloster Gladiator koneiden siirtäminen Norjaan (operaatio DX). Operaatio oli samalla Kuninkaallisen laivaston ensimmäinen, jossa tukialusten ensisijaisena tehtävänä oli muiden alusten suojaaminen.
HMS Ark Royal saapui muun osaston mukana Norjan rannikolle 24. huhtikuuta. HMS Ark Royalilla oli kannellaan 800. ja 803. laivueiden Skuat, Swordfishit sekä viisi Roc-hävittäjää.
HMS Ark Royalilta nousi 220 kilometriä Norjan rannikosta kuusi Skuaa tukemaan liittoutuneiden tukikohtaa, joka oli joutunut saksalaisten lentokoneiden rynnäköinnin kohteeksi. Skuat olivat kuitenkin liian hitaita tuhotakseen saksalaiskoneet, mutta ne kykenivät estämään koneiden rynnäköinnin alueella. Kuuden Skuan lopulta lähtiessä paluumatkalle koneiden polttoaine oli lähes lopussa, jolloin kolme koneista joutui polttoaineen loputtua laskeutumaan veteen.
HMS Ark Royalilta nousi vielä samana päivänä 10 Skuaa ja 26 Swordfishiä hyökätäkseen Trondheimin saksalaiskohteita vastaan. Koneet vaurioittivat kahta tankkialusta ja yhtä kuljetusalusta, tuhosivat kolme lentokonetta sekä vaurioittivat lentokenttää. Neljä tukialukselta lähteneistä koneista ammuttiin alas, ja seitsemän konetta joutui laskeutumaan veteen polttoaineen loputtua.
Seuraavana päivänä kaikki jäljellä olevat Skuat hyökkäsivät sisämaan kohteisiin. Koneet tuhosivat kaksi saksalaista lentokonetta, ja yksi oma menetettiin. Kaksi koneista joutui tekemään pakkolaskun polttoaineen loputtua. Skuat torjuivat 26. huhtikuuta laivasto-osastoa vastaan hyökänneet saksalaiset pommikoneet ja ampuivat alas kaksi hyökkääjistä ja menettäen itse yhden.
HMS Ark Royal lähti paluumatkalle 27. huhtikuuta Scapa Flow'hun hakemaan lisää koneita, koska se oli menettänyt lähes kaikki Skuansa. Alus lähti Scapa Flow'sta paluumatkalle Norjan rannikolle vielä samana päivänä. Aluksen suojana oli taistelulaiva HMS Valiant. Matkan aikana alukset joutuivat Saksan ilmavoimien Norjasta operoivien Junkers Ju 88 - ja Heinkel He 111 -koneiden hyökkäyksen kohteeksi. Ne saapuivat rannikolle 29. huhtikuuta.
[muokkaa] Toukokuu 1940
Brittien sodanjohto päätti, ettei Keski-Norjaa kyetä puolustamaan. Joukkojen evakuointi aloitettiin 30. huhtikuuta Moldesta ja Åndalsnesista HMS Ark Royalin koneiden suojatessa evakuointia. Saksan ilmavoimien lentokoneet hyökkäsivät tukialusta vastaan 1. toukokuuta useaan otteeseen. Tukialuksen lentokoneet ja ilmatorjunta kykenivät estämään yritykset, eikä tukialus saanut osumaa. Evakuointi saatiin päätökseen 3. toukokuuta, jolloin HMS Ark Royal sai käskyn palata Scapa Flow'hun tankattavaksi ja täydennettäväksi. Scapa Flow'ssa aluksen päällikkö kapteeni Arthur Power luovutti tehtävät kapteeni Cedric Hollandille. Tämän johdolla alus lähti seuraavana päivänä Narvikin edustalle, jossa se aloitti toiminnnan 6. toukokuuta.
HMS Ark Royal kävi Scapa Flow'ssa täydentämässä varastoja 25.-30. toukokuuta. Täydennyksen jälkeen alus palasi Narvikin edustalle 2. kesäkuuta. Narvikin taistelun päätyttyä HMS Ark Royal ja HMS Glorious suojauksineen lähtivät 8. kesäkuuta kohti etelää. Pian lähdön jälkeen HMS Glorious saattajinaan hävittäjät HMS Acasta ja HMS Ardent otti suoremman kurssin kotisatamaan heikon polttoainetilanteensa vuoksi. HMS Ark Royal saattajinaan hävittäjät HMS Diana, HMS Acheron ja HMS Highlander purjehti joukkojenkuljetussaattueen mukana pidempää reittiä.
HMS Ark Royalin lentokoneet hyökkäsivät saksalaista risteilijä Scharnhorstia vastaan 13. kesäkuuta. Hyökkäyksessä ei saatu Scharnhorstiin yhtään osumaa, mutta kahdeksan Skuaa ammuttiin alas. Koneiden palattua tukialukselle HMS Ark Royal jatkoi matkaansa kohden Scapa Flow'ta, jonne se saapui 14. kesäkuuta.
[muokkaa] Välimeri
[muokkaa] Kesäkuu–heinäkuu 1940
HMS Ark Royal lähti kesäkuun lopussa takaisin Välimerelle. 801 laivue oli ollut tilapäisesti sijoitettuna maakentälle Detlingiin Kentiin Dunkerquen evakuoinnin aikana kesäkuussa 1940. HMS Ark Royalin laivueiden henkeä nostivat uudet Skuat ja täydennykset sekä lähtö Välimerelle. HMS Ark Royal saapui yhdessä taisteluristeilijä HMS Hoodin kanssa Gibraltarille 23. kesäkuuta, kannellaan 30 Fairey Swordfishiä ja 24 hävittäjää. Alukset liitettiin muodostettavaan Force H:hon, jonka kokoaminen vara-amiraali James Somervillen alaisuuteen aloitettiin samana päivänä.
Heinäkuussa 1940 HMS Ark Royal osallistui Operaatio Catapultiin, jonka tavoitteena oli tuhota Vichyn Ranskan laivasto. Hyökkäyksessä Algeriaan Oranin satamaan HMS Ark Royalin 810. ja 820. (Fairey Swordfish -) laivueet, jotka lensivät kolmessa neljän koneen ryhmässä, torpedoivat ja vaurioittivat pahoin taisteluristeilijä Dunkerqueta.
Force H lähti merelle 8. heinäkuuta kello 7.00 operaatio MA5:n tueksi hyökkäämällä Cagliarin lentotukikohtaa vastaan. Osastoon kuuluivat taisteluristeilijä HMS Hood (Somervillen lippulaiva), taistelulaivat HMS Valiant ja HMS Resolution, kevyet risteilijät HMS Arethusa, HMS Enterprise ja HMS Delhi, HMS Ark Royal sekä 10 hävittäjää. Akselivaltojen lentokoneet hyökkäsivät 9. heinäkuuta kello 15.45 noin 50 mailia (80�km) Menorcalta etelään. Koneet hyökkäsivät kolmessa aallossa: ensimmäinen aalto parvittain kolme konetta kerrallaan, toinen kello 17.50 alkanut hyökkäys suurena lauttana ja kolmas kello 18.36 alkanut hyökkäys auringosta. Kaiken kaikkiaan hyökkäykseen osallistui noin 40 lentokonetta, joista neljä ammuttiin alas. Akselivaltojen koneet pudottivat hyökkäyksessä noin sata pommia 10�000–13�000 jalasta. Pommituksen tuloksena oli 12 lähelle osunutta pommia, joiden sirpaleet aiheuttivat aluksille pinnallisia vaurioita. Pommituksissa ei kärsitty henkilötappioita.
Heti ilmahyökkäyksen päätyttyä saatiin tiedustelukoneelta tieto pinnalla olevasta sukellusveneestä. Sukellusvene sukelsi, ennen kuin hyökkäys sitä vastaan saatiin järjestetyksi. Vara-amiraali Somerville päätti peruuttaa suunnitellun operaation, koska uhka HMS Ark Royalin vaurioitumisesta oli kasvanut liian suureksi saavutettavaan hyötyyn nähden. Osasto palasi 11. heinäkuuta Gibraltarille
[muokkaa] Elokuu 1940
Kun lentokoneita toimitettiin Maltalle (operaatio Hurry), tarkoitus oli hyökätä samanaikaisesti Cagliarin lentotukikohtaan (operaatio Crush). Lentokoneita Maltalle toimittavasta saattueesta erosivat 1. elokuuta kello 20.45 HMS Hood, HMS Ark Royal, HMS Enterprise ja neljä hävittäjää purjehtiakseen 100 mailia Sardiniasta etelään olevaan hyökkäyspisteeseen. HMS Enterprise erkani kello 21.30 muusta joukosta suorittamaan erillistä operaatio Sparkia.
HMS Ark Royalilta lähti 2. elokuuta kello 2.30 yhdeksän pommein ja kolme miinoin kuormattua Fairey Swordfishia. Sää oli huono, ja yksi osaston koneista putosi kohtalokkaasti nousussa. Hyökkäysosaston iskua viivytettiin päivän valkenemiseen. Hyökkäyksessä koneet saivat osumia neljään hangaariin Elmasin lentokentällä, useita rakennuksia ja kaksi hangaaria syttyi tuleen. Kolme miinaa saatiin asetetuksi sataman suulle.
Hyökkäyksessä yksi lentokoneista sai ilmatorjuntatulessa osuman ja joutui tekemään pakkolaskun. Miehistö joutui sotavangeiksi. Loput koneet palasivat kello 7.20 lentotukialukselle. Koneiden palattua osasto aloitti purjehduksen kaakkoon liittyäkseen Force H:n pääosiin. Osastojen kohdattua kello 8.15 otettiin suunnaksi länsi. Force H palasi Gibraltarille 4. elokuuta päivän sarastaessa.
Force H lähti Gibraltarilta operaatio Hatsiin 30. elokuuta. Laivasto-osasto oli jaettu kahteen osaan: Force B:hen, jossa olivat HMS Renown, HMS Ark Royal, HMS Sheffield ja 12 hävittäjää sekä Force F:ään, joka koostui Välimeren laivastolle siirrettävistä HMS Valiantista, HMS Illustriousista, HMS Coventrystä, HMS Calcutasta ja neljästä Välimeren laivaston hävittäjästä, jotka olivat saapuneet edellisenä päivänä.
[muokkaa] Syksy 1940
Operaatio Hatsiin liittyen yhdeksän HMS Ark Royalilta noussutta Fairey Swordfish konetta hyökkäsi 1. syyskuuta Elmasin lentotukikohtaan Sardiniassa (operaatio Smash). Koneet pommittivat lentokonesuojia ja varastoja ilman omia tappioita. Koneiden palattua osasto jatkoi matkaansa Maltalle, josta Force B lähti paluumatkalle.
Paluumatkan aikana suoritettiin 2. syyskuuta toinen hyökkäys Elmasin lentotukikohtaan (operaatio Grab). Hyökkäys kuitenkin epäonnistui tiheän sumun ja tuulen nostattaman pölyn vuoksi. Osasto saapui Gibraltarille 3. syyskuuta.
HMS Ark Royal lähti Gibraltarilta lokakuun alussa huoltoon Liverpooliin, jonne se saapui 8. lokakuuta. Matkalla aluksen suojana olivat hävittäjät HMS Fortune, HMS Forester ja HMS Greyhound. Alus lähti paluumatkalle Scapa Flow'sta saattajinaan taistelulaiva HMS Barham ja risteilijät HMS Berwick ja HMS Glasgow. Osasto saapui Gibraltarille 6. marraskuuta.
Force H, josta mukana olivat HMS Ark Royal, HMS Sheffield ja viisi hävittäjää, lähti 7. marraskuuta Gibraltarilta osana operaatiota MB8 suojaamaan Välimeren laivastolle siirrettäviä aluksia (operaatio Coat). HMS Ark Royalin lentokoneet iskivät 9. marraskuuta operaation osana Elmasin lentokentälle (operaatio Crack). Osasto palasi, kun se oli saattanut Välimeren laivaston vahvistukset 165 mailin päähän Sisiliasta Galite-saarten kohdalle. Force H saapui varhain 11. marraskuuta takaisin Gibraltarille.
HMS Ark Royal oli 15.-18. marraskuuta suojaamassa lentokoneiden toimittamista Maltalle (operaatio White). Operaatio epäonnistui epäsuotuisan tuulen ja suunnistuksen ongelmien vuoksi. Kahdestatoista Hawker Hurricanesta ja kahdesta suunnistuksesta vastanneesta Blackburn Skuasta ainoastaan neljä Hurricanea ja Skua laskeutui Maltalle - muut katosivat merelle.
HMS Ark Royal otti osaa vielä ennen Force H:n Atlantille siirtoa Collariin, Maltan saattueen suojaamisoperaatio MC2:een liittyvään Operaatio Hideen joulun alla sekä Operaatio Excessiin vuoden vaihteessa. Helmikuussa HMS Ark Royal osallistui ilmahyökkäykseen Tirson padolle (operaatio Picket) ja Genovan sataman pommitukseen (operaatio Grog).
[muokkaa] Force H:n mukana Atlantilla
Tammikuun lopulla 1941 saksalaiset taisteluristeilijät Scharnhorst ja Gneisenau lähtivät Saksan laivaston komentajan amiraali Erich Raederin käskystä purjehdukselle Atlantille (operaatio Berlin). Alusten tehtävänä oli häiritä liittoutuneiden meriliikennettä ja vetää peräänsä brittien taisteluyksiköitä, jotta kaappareiden toimintamahdollisuudet muilla alueilla paranisivat.
Force H purjehti Gibraltarilta 12. helmikuuta 1941 iltapäivällä. Osastoon kuuluivat HMS Ark Royal, HMS Renown, HMS Sheffield sekä viisi hävittäjää ja sen tehtävänä oli suojata saattuetta HG53, joka oli 9. helmikuuta joutunut saksalaisen U-37 -sukellusveneen maaliksi. Sukellusvene oli myös ilmoittanut saattueesta saksalaiselle risteilijälle Admiral Hipperille, joka yllätti 12. helmikuuta saattueen SLS64 upottaen seitsemän alusta. Amiraliteetilla ei kuitenkaan ollut tiedossaan, että saattueen tuhoamisen jälkeen Admiral Hipper oli purjehtinut Brestiin täydennystä varten.
Force H sai 13. helmikuuta uudet ohjeet, joiden mukaan HMS Sheffield liittyi saattueeseen SLS64 ja loppuosasto, HMS Ark Royal suojanaan HMS Renown, siirtyi 16. helmikuuta vapauttamaan HMS Rodneyn suojaamasta saattuetta WS6 pisteessä 1300 mailia Gibraltarilta luoteeseen. HMS Malaya vapautti osaston suojaustehtävästä. Osaston palattua 25. helmikuuta Gibraltarille sen tehtäväksi määrättiin Atlantin saattueiden suojaaminen alueellaan.
HMS Ark Royal, HMS Renown, HMS Arethusa ja kaksi hävittäjää käskettiin 8. maaliskuuta Kanariansaarten vesille etsimään HMS Malayan havaitsemia saksalaisia taisteluristeilijöitä ja suojaamaan Yhdysvalloista tulevia saattueita.
Amiraliteetti määräsi Force H:n etsimään taisteluristeilijöitä Brestiin johtavilta reiteiltä. HMS Ark Royalin lentokoneet havaitsivat 19. maaliskuuta kolme Saksaan matkalla olevaa kaapattua alusta. Valtausmiehistö upotti niistä kaksi, tankkeri San Casimiron ja norjalaisen tankkerin Biancan, ja kolmas SS Polykarp vallattiin takaisin.
Ark Royalilta lähtenyt Fairey Fulmar havaitsi illalla 21. maaliskuuta saksalaiset, mutta rikkoutunut radio esti ilmoittamisen tukialukselle. Lentäjät raportoivat havainnoistaan palattuaan, mutta saksalaiset olivat tällä välin paenneet sumuun. Seuraavana päivänä HMS Ark Royal jatkoi etsintää löytääkseen pakenijat. Päivän aikana kuitenkin katapultti rikkoi lähdössä olleen Fairey Swordfishin, jonka runko lensi laivan eteen. Tukialus ajoi lentokoneen päälle, jolloin koneessa olleet syvyyspommit räjähtivät. HMS Ark Royal joutui 24. maaliskuuta korjattavaksi Gibraltarille, ja samalla Force H:n tehtävä Atlantilla päättyi Scharnhorstin ja Gneisenaun palattua Brestiin 22. maaliskuuta.
[muokkaa] Maltan lentokonetäydennykset huhtikuussa 1941
Maltan puolustus tukeutui täysin meritse toimitettuun huoltoon ja siten Force H:n tärkein tehtävä oli saattueiden kulun suojaaminen. Tarviketäydennyksiä kuljettava saattue operaatio Tiikeri sekä lisäksi lentokonetäydennysten toimittaminen Maltalle 3. huhtikuuta Operaatio Winchissä, 27. huhtikuuta Operaatio Dunlopissa sekä 21. toukokuuta Operaatio Splicessä muodostivat pääosan HMS Ark Royalin tehtävistä huhti-toukokuussa.
[muokkaa] Bismarckin metsästys
Kuninkaallisten ilmavoimien lentovene PBY Catalina havaitsi aamulla 28. toukokuuta 1941 taistelulaiva Bismarckin ja jäi varjostamaan sitä. Myöhemmin Catalinan seuraan liittyi HMS Ark Royalin Fairey Swordfish -kone, joka oli ollut tiedustelulennolla. HMS Ark Royal, jonka kannella olivat 810. ja 818. laivueiden Swordfish-koneet, oli iskuetäisyydellä. Aluksen ollessa noin 40 mailin (65�km) päässä Bismarckista viisitoista 818. laivueen konetta lähetettiin hyökkäykseen lentokommodori T. P. Cooden johdolla. Suunnistuksessa käytettiin apuna varjostamassa ollutta risteilijä HMS Sheffieldiä. Hyökkäyksessä Bismarckin peräsimeen osui torpedo, minkä seurauksena alus alkoi kiertää kehää.
[muokkaa] Maltan puolustuksen ylläpito
Taistelulaiva Bismarckin uppoamisen jälkeen HMS Ark Royal yhdessä Force H:n kanssa palasi Maltan puolustusta ylläpitävien saattueiden suojaamiseen. Huoltosaattueita olivat 21. heinäkuuta Substance ja 29. heinäkuuta sitä täydentävä Style sekä 24. elokuuta Halberd. Näiden lisäksi HMS Ark Royal osallistui loppuvuonna 1941 moniin Maltan lentokonetäydennyksiin:
Täydennysten tapahtumat eivät poikenneet toisistaan merkittävästi. Tukialus osasto purjehti sopivalle etäisyydelle Maltasta, minkä jälkeen koneet lensivät lentueittain loppumatkan sovittujen oppaiden johdolla perille. Oppaat tulivat joko Maltalta tai Gibraltarilta tai sitten tukialuskone toimi oppaana. Koneiden lähdettyä laivasto-osasto palasi Gibraltarille.
[muokkaa] Uppoaminen
Force H nosti ankkurit 10. marraskuuta 1941 Gibraltarilla toimittaakseen lisää lentokoneita Maltalle (operaatio Perpetual). HMS Ark Royaliin ja HMS Argukseen oli kuormattu 37 Hawker Hurricanea. Seuraavana aamuna sää oli otollinen koneiden lähettämiseksi, mutta Royal Air Forcen lupaamat opaskoneet eivät päässeet tulemaan Gibraltarilla vallinneen huonon lentosään vuoksi.
Läntisen Välimeren sää parani 12. marraskuuta, ja Hawker Hurricanet nousivat ilmaan, kun opaskoneet saapuivat. Kolme matkaan lähtenyttä konetta romuttui matkalla. Koneiden lähdettyä tukialukset saattajineen kääntyivät paluumatkalle. Varhain seuraavana aamuna saattava hävittäjä ilmoitti vedenalaisesta räjähdyksestä, jonka oletettiin olevan matkansa päähän ehtineen torpedon tuhoutuminen.
Ennen aamun valkenemista HMS Ark Royalilta nousi kuusi ASV-tutkalla (engl. air to surface vessel) varustettua Fairey Swordfishiä etsimään mahdollisia sukellusveneitä. Etsinnässä ei sukellusveneitä havaittu. Hävittäjä ilmoitti kello 9.55 kaikuluotaimen havainnosta, jolloin koko osasto muutti kurssia ja hävittäjät aloittivat syvyyspommien laukaisut. Päivän aikana HMS Ark Royalin koneet suorittivat koulutuslentoja, kun ilmoitettiin uudesta sukellusvenehavainnosta. Tällä kertaa havainto osoittautui valasparveksi.
HMS Ark Royal oli kello 15.41 vastaanottamassa palaavia koneitaan, kun sitä vavisutti voimakas räjähdys. Saksalainen yliluutnantti Friedrich Guggenbergerin komentama sukellusvene U-81 oli läpäissyt hävittäjäsuojauksen ja laukaissut neljä torpedoa, joista yksi osui alukseen. Guggenberger uskoi maalinaan olleen kaksi tukialusta ja taistelulaivan. Saksalaiset eivät jääneet katsomaan torpedoidensa osumista, vaan pakenivat hävittäjien hyökkäystä syvyyksiin.
Torpedo osui HMS Ark Royalin kulkusuunnassa oikeaan kylkeen. Alus kallistui voimakkaasti melkein heti, mutta kykeni jatkamaan matkaansa 22 solmun nopeudella. Alus menetti sähköt, jolloin aluksen sisäinen viestiliikenne lakkasi toimimasta. Kaatumisvaaran vuoksi aluksen päällikkö antoi evakuointimääräyksen. Hävittäjä HMS Legion ajoi noin kello 16.00 aluksen viereen ja otti vastaan 1�560 miehistönjäsentä ennen kuin poistui kello 16.48. Torpedo-osuma oli surmannut ainoastaan yhden miehistönjäsenen. Alukseen jäivät sen päällikkö sekä runsaat sata miestä, jotka yrittivät pelastaa aluksen.
Ilman konetehoa pelastusmiehistö sai pumpattua oikeanpuoleisista tankeista öljyä vasemmanpuoleisiin kallistuman pienentämiseksi. Kallistuma saatiin pienennetyksi 22 asteesta noin 17 asteeseen. Hävittäjä HMS Laforey ajoi tämän jälkeen vaurioituneen tukialuksen kylkeen ja antoi virtaa, jotta alus saatiin tuottamaan itse virtaa. Vielä illan kuluessa saapui Gibraltarilta hinaaja Thames avustamaan matkaa kohti kotisatamaa saattueen vartioimana.
Myöhemmin saapui toinen hinaaja, ja aluksen pelastuminen alkoi näyttää mahdolliselta. Vuoto kuitenkin paheni vedenpitävien seinien pettäessä, ja lopulta alus menetti uudelleen kaiken tehonsa. Sähkövoiman häviäminen oli aluksen lopun alku, koska pumput lakkasivat toimimasta. Sluuppi HMS Pentstemon pyydettiin aluksen vierelle antamaan virtaa. Tähän meni kuitenkin aikaa, ja tukialus vajosi erittäin syvälle ja kallistui uudelleen voimakkaasti.
HMS Ark Royalilla annettiin 14. marraskuuta kello 4.00 käsky jättää laiva. Hinausköydet katkaistiin, ja hinaajat St. Day ja Thames ottivat vastaan alukselta poistuvat miehet. Aluksen kansi oli meren pinnan tasalla kello 6.00, ja kolmetoista minuuttia myöhemmin alus oli uponnut.
Koordinaatit: 36°03′N, 4°45′W
[muokkaa] Hylky
Yhdysvaltalainen yritys C & C Technologies Inc paikansi 23. joulukuuta 2002 HMS Ark Royalin hylyn, joka makasi noin 1100 metrin syvyydessä. Etsintä liittyi BBC:n tuottaman dokumenttiohjelmasarjan Kuninkaallisen laivaston taisteluista tekemiseen.

Summary:
HMS Ark Royal (viirinumero 91) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston lentotukialus toisen maailmansodan aikana. Alus upposi 14. marraskuuta 1941 saksalaisen sukellusveneen torpedoitua sen edellisenä päivänä.
Aluksen suunnittelu aloitettiin vuonna 1934 ja sen tuli täyttää Washingtonin laivastosopimuksen rajoitukset. Se rakennettiin Cammell Laird and Company Limitedin telakalla Birkenheadissä. Palvelukseen oton 16. marraskuuta 1938 jälkeen HMS Ark Royal oli mukana sodan alun merkittävimmissä tapahtumissa merellä. Sen lentokoneet osallistuivat sodan ensimmäiseen sukellusveneen upottamiseen, ja yksi niistä ampui ensimmäisenä brittiläisenä lentokoneena saksalaisen lentokoneen alas toisessa maailmansodassa.
HMS Ark Royal osallistui palvelusuransa aikana taisteluun Norjasta, saksalaisen taistelulaiva Bismarckin metsästykseen Atlantilta sekä saattueiden suojaamiseen Välimerellä. Näiden taisteluiden aikana se selviytyi lukuisia kertoja saksalaisten suorittamista hyökkäyksistä saaden maineen onnekkaana aluksena.


[muokkaa] Lapsuus ja nuoruus
Giovanni Mastai-Ferretti syntyi Senigalliassa Italiassa 13. toukokuuta 1792. Hänen vanhempansa kuuluivat paikalliseen ylhäisöön, ja hänen isänsä olikin aatelisarvoltaan kreivi.
Vuonna 1809 Mastai-Ferretti muutti Roomaan opiskelunsa vuoksi. Hän opiskeli teologiaa, mutta siihen aikaan huonosti tunnettu tauti, epilepsia, pakotti hänet keskeyttämään opiskelunsa 1812. Vuonna 1815 hänet valittiin osaksi erästä Vatikaanin vartiokaartia, mutta sairautensa vuoksi hänen katsottiin suorittaneen asepalveluksensa välittömästi. Samoihin aikoihin pyhimykseksi myöhemmin julistettu roomalainen pappi Vincent Pallotti ennusti, että nuoresta Mastai-Ferrettistä tulisi vielä paavi.
Vuonna 1819 Mastai-Ferrettistä tuli pappi, ja ensimmäisen messunsa hän piti 1823. 1823 Mastai-Ferretti lähetettiin lähetyssaarnaajaksi Chileen ja Peruun. Palattuaan Etelä-Amerikasta hän toimi San Michelen sairaalan johtajana. Hänet valittiin Spoleton arkkipiispaksi vuonna 1827, vain 35 vuoden ikäisenä.
[muokkaa] Kardinaalista paaviksi
Vuonna 1839 Mastai-Ferrettistä tuli kardinaali. Hänellä oli liberaalin maine, sillä hän tuki Kirkkovaltion hallinnollisia uudistuksia ja Italian kansallismielistä liikehdintää. Vuoden 1846 konklaavi jakaantui kahtia: konservatiiveihin ja liberaaleihin. Mastai-Ferretti oli toinen liberaalien pääehdokkaista. Konklaavi valitsi seuraajaa erittäin konservatiivisena ja taantumuksellisena tunnetulle paavi Gregorius XVI:lle, ja nyt useat kardinaalit toivoivat uudenlaista paavia. He päätyivät valitsemaan Mastai-Ferrettin paaviksi jo neljännellä äänestyskierroksella, mikä teki vuoden 1846 konklaavista suhteellisen lyhyen verrattuna useisiin muihin paavin valitseviin kokouksiin.
Noustessaan paaviksi Mastai-Ferretti oli 54-vuotias, mikä teki hänestä poikkeuksellisen nuoren paavin. Hän otti paavilliseksi nimekseen nimen Pius IX. Edellinen Pius-nimeä käyttänyt paavi oli alle vuoden hallinnut uudistusmielinen Pius VIII.
[muokkaa] Paavina vuodet 1846–1878
[muokkaa] Uudistusmielinen paavi
Paaviksi noustessaan Pius IX oli hyvin liberaali ja uudistusmielinen. Hänen ensimmäisiä tekojaan paavina oli armahtaa poliittiset vangit, mikä järkytti konservatiivista Eurooppaa. Jo tällöin Itävallan kansleri Klemens von Metternich ennusti liberaalin paavin johtavan lopulta Kirkkovaltion tuhoon.
Paavina Pius IX antoi Kirkkovaltiolle parlamentin, perustuslain sekä hallituksen. Hän myös salli Kirkkovaltiossa Gregorius XVI:n kieltämät rautatiet ja lakkautti sensuurin. Paavi oli kansan keskuudessa suosittu ja häntä kunnioitettiin, mutta myöhemmin tilanne muuttui. Kun paavia pyydettiin Italian yhdistymisen johtoon ja johtamaan sotaa Itävaltaa vastaan paavi vastasi: ”Non possum” (suom. Emme voi). Kirkon johtajana paavi ei voinut ryhtyä sotaan katolista Itävaltaa vastaan.
Päätös romahdutti paavin kansansuosion. Hänen pääministerinsä surmattiin, ja paavi joutui pakenemaan mellakoivan väkijoukon takia Roomasta. Paavin paetessa Rooma julistettiin hetkellisesti tasavallaksi, mutta paavi pääsi pian palamaan valtaan ranskalaisten sotilaiden suojassa. Hän sai valtansa ja Rooman hallinnan takaisin itselleen, mutta nyt Kirkkovaltio oli riippuvainen paitsi itävaltalaisista myös Ranskan joukoista. Uudistusmielinen paavi oli järkyttynyt syvästi pääministerinsä murhasta, mikä sai paavin luopumaan haluistaan uudistaa vanhoillista Kirkkovaltiota. Maa palasi jälleen paavilliseen yksinvaltaan.
[muokkaa] Vanhoillinen paavi
Vuosien kuluessa paavi pysyi konservatiivisessa linjassaan. Samalla hän muun muassa julisti dogmin Neitsyt Marian tahrattomasta sikiämisestä. Uudet rautatiet toivat katolisia eri puolilta maailmaa pyhiinvaellukselle Roomaan, minkä seurauksena Pius IX:stä tuli ensimmäinen kansainvälisesti tunnettu paavi. Paavi myös laati kuuluisimman kiertokirjeensä 1864, josta teki kuuluisan sen liitteenä ollut Syllabus errorum, erehdysten luettelo. Luettelossa paavi tuomitsi kahdeksankymmentä modernia harhaoppina pitämäänsä asiaa, muun muassa omantunnonvapauden, protestantismin, siviiliavioliiton sekä sosialismin. Syllabus errorum luokitteli harhaopit kymmeneen eri ryhmään:
Luettelon kahdeksaskymmenes kohta tuomitsi väitteen, jonka mukaan ”Rooman paavi voisi ja että hänen tulisi sopia edistyksen, vapaamielisyyden ja modernin kulttuurin kanssa”. Toteamuksen nimittäminen harhaopiksi loi syvän kuilun vanhoillisen paaviuden ja uudistuvan Euroopan välille. Lisäksi esimerkiksi omatunnon- ja uskonvapauden määrittely harhaopiksi sai aikaan negatiivisia tunteita myös vapaamielisten katolilaisten keskuudessa.
[muokkaa] Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous
1867 paavi kutsui koolle 20. yleisen kirkolliskokouksen eli Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen. Koska paavin maallinen valta hupeni, katsoivat kardinaalit ja piispat tarpeelliseksi lisätä tämän kirkollista valtaa. Tämän vuoksi kirkolliskokouksen edustajat päättivät julistaa opin paavin erehtymättömyydestä. Kardinaalien ja piispojen joukossa enemmistö kannatti julistusta, minkä vuoksi se toteutuikin, mutta sitä myös vastustettiin. Useimmat vastustajista eivät sinänsä vastustaneet oppia paavin erehtymättömyydestä, joka oli jo sangen vanha, vaan kirkolliskokouksen julistusta ja paavillisen erehtymättömyyden määrittelemistä. Julistus nimittäin sitoisi piispat ja kardinaalit myöntämään sellaisten paavin lausuntojen kuten Syllabus errorumin erehtymättömyyden.
Vastustuksesta huolimatta julistus kuitenkin toteutui ensimmäisessä äänestyksessä äänin 451–88. Noin viitisenkymmentä kardinaalia jättäytyi pois äänestyksestä ja 88 ”kannatti varauksin”. Lopullisessa äänestyksessä vastustajat lähtivät kotiin ennen äänestyksen alkamista, minkä vuoksi asiakirja hyväksyttiin virallisesti äänin 533–2 – joista vastustavatkin äänet olivat ilmeisesti annettu vahingossa. Kirkolliskokouksen mukaan paavi ei siis ollut erehtymätön, mutta hän saattoi antaa lausunnon piispanistuimelta ex cathedra. Julistuksen tärkeimpiin kuuluva kohta määrittelee paavin erehtymättömyyden seuraavasti:
Julistusta vastustava vähemmistö oli toivonut, että asiakirjaan olisi lisätty lieventävä huomautus, jonka mukaan paavin oppi perustuisi kirkon traditioon. Pius IX:n vaatimuksesta tällaista huomautusta ei lisätty, vaan julistukseen lisättiin seuraava teksti: ”Rooman paavin määritelmät ovat muuttamattomia oman itsensä perusteella, eikä siis kirkon myöntymyksen perusteella”.
Joka tapauksessa Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous oli aikanaan ainutlaatuinen kirkollinen kokoontuminen, sillä teollistumisen tuomat paremmat kulkuvälineet olivat mahdollistaneet maailmanlaajuisten kokousten pitämisen. Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen ensimmäiseen istuntoon osallistuikin 47 kardinaalia, 9 patriarkkaa, 7 priimasta, 117 arkkipiispaa, 479 piispaa ja jonkin verran muita osanottajia, eli yhteensä kokouksen ensimmäiseen istuntoon osallistui 698 henkilöä.
[muokkaa] Kirkkovaltion loppu
Asiakirja hyväksyttiin 18. heinäkuuta 1870 ja saman kuun 19. päivänä Ranska julisti Saksalle sodan. Tämä tiesi ranskalaisten joukkojen lähtemistä Kirkkovaltiosta. Kirkkovaltion loppu lähestyi. Se oli jo nyt kutistunut pieneksi Roomaa ympäröiväksi alueeksi. Samalla Italia oli yhdistynyt Roomaa ja Venetsiaa lukuun ottamatta. Samalla valtiolle oli valittu yhteinen kuningas ja pääkaupungiksi oli asetettu Rooma, vaikkei se ollutkaan liittynyt yhdistyneeseen Italiaan. Jotta myös Rooma saataisiin osaksi uutta valtiota, aloittivat uuden kuninkaan tykistöt kaupungin muurien tulituksen. Paavi oli käskenyt joukkojensa tehdä vastarintaa, mutta verenvuodatusta haluttiin välttää ja vastustus oli ainoastaan muodollista ja sen tarkoitus oli osoittaa, ettei paavi luopunut vapaaehtoisesti vallastaan. Yhdistyneen Italian joukot valloittivat Rooman 20. syyskuuta 1870. Paavi antautui pian ja Kirkkovaltion rippeet liitettiin Italiaan.
Vaikka katolinen kirkko ja paavi olivatkin menettäneet valtionsa, oli se mahdollisesti saanut paljon positiivista aikaan. Jo kauan vanhoillinen ja takapajuinen Kirkkovaltio oli sitonut paavin maallisiin asioihin ja pakottanut tämän pitämään yllä vanhanaikaista hallintojärjestelmää, mutta nyt paavi ei ollut enää riippuvainen Italiasta ja saattoi keskittyä hengellisiin asioihin. Paavin menetettyä valtionpäämiehen asemansa häntä ei enää voitu pitää puolueellisena ja oman maansa asioita ajavana johtajana vaan teologisena hengenmiehenä. Vaikka paavinistuin oli menettänyt maallisen valtansa rippeetkin, se nautti suurempaa arvovaltaa kirkossa kuin koskaan aikaisemmin.
[muokkaa] Konflikti Italian valtion kanssa
Kirkkovaltion tuhon jälkeen paavi ei enää ollut maallinen johtaja, tosin Italian parlamentti sääti paavia koskevan erityislain, jonka mukaan hänen persoonansa oli koskematon ja hän sai käyttää Vatikaania ja eräitä muita alueitaan veloituksetta. Lisäksi paavin sallittiin pitää yllä diplomaattisuhteita sekä hänelle maksettiin vuotuinen korvaus Kirkkovaltiolta riistetyistä alueista. Paavi kieltäytyi tarjouksesta ja vaati häneltä otettuja alueita takaisin. Paavi julisti nyt olevansa Vatikaanin vanki, eikä enää poistunut sen alueelta. Paavi myös kielsi katolilaisia osallistumasta enää Italian poliittiseen toimintaan ja samalla julisti Italian uudet vallanpitäjät – joita hän piti vallananastajina – kirkonkiroukseen eli pannaan.
Vaikka paavin ja Italian valtion välisessä konfliktissa paikoin käytettiinkin kovia ilmaisuja puolin ja toisin – paavi esimerkiksi kutsui Italian vallanpitäjiä susiksi, valehtelijoiksi, saatanan seuraajiksi ja helvetin hirviöiksi – molemmat osapuolet hyötyivät konfliktista, kuten eräs vuosisadan vaihteen aikoihin Italiassa lausuttu julistus asian totesi:
Pius IX kuoli 7. heinäkuuta 1878 oltuaan paavina 31 vuotta. Hänen pontifikaattinsa pituus oli pidempi kuin kenelläkään muulla hänen edeltäjällään, ellei lukuun oteta Pyhän Pietarin perimätietoon perustuvan ja epävarman pontifikaatin pituutta.
[muokkaa] Pius IX:n perintö paavinistuimelle
Paavina Pius IX:llä oli suuri vaikutus paaviuden muotoutumiselle vanhoillisuuden ja uudistusmielisyyden murroskautena. Hänen pontifikaattinsa ajoittui aikaan, jossa Kirkkovaltiosta oli kehittynyt uudistuvassa maailmassa vanhoillinen ja toimimaton takapajula. Pius IX:n edeltäjät Leo XII ja Gregorius XVI olivat olleet erittäin vanhoillisia ja vastustaneet useita uudistuksia. Nämä kaksi paavia olivat kehittäneet omilla paavinkausillaan jättäneet Kirkkovaltion erittäin huonoon tilaan, ja se pysyi pystyssä enää Itävallan antaman sotilaallisen tuen ansiosta.
Pius IX:n pontifikaatin aikana Kirkkovaltiosta oli muodostunut yhä enemmän ja enemmän haittaa paaviudelle. Kirkkovaltio oli sitonut paavin mukaan maalliseen politiikkaan, ja tämä oli suurelta osin valtionpäämies, eikä hengellinen vaikuttaja kuten nykypäivänä. Samalla paavinistuin oli ollut riippuvainen ulkovaltojen sotilaallisesta tuesta, mikä oli horjuttanut väitteitä paavin puolueettomuudesta politiikassa. Kirkkovaltion tuhon jälkeen paavi ei ollut enää riippuvainen esimerkiksi Italiasta, ja paavius saattoikin alkaa kehittyä hengelliseksi vaikuttajaksi.
Pius IX jätti jälkeensä myös paavin ja Italian valtion välisen riidan. Pius IX julisti Kirkkovaltion menetyksen jälkeen olevansa ”Vatikaanin vanki”. Paavi myös kielsi katolilaisia osallistumasta Italian poliittiseen toimintaan. Tämä tarkoitti muun muassa kieltoa äänestää tai asettua vaalien ehdokkaaksi. Riita paavinistuimen ja Italian valtion välillä kesti aina vuoteen 1929 asti, jolloin paavi Pius XI solmi Benito Mussolinin kanssa Vatikaanin itsenäisyyden takaavan Lateraanisopimuksen.
Pius IX:n pontifikaatin aikana paaviudesta myös kehittyi kansainvälisesti tunnetumpi instituutio kuin aiemmin, mutta tämä johtui pikemminkin teollistumisesta johtuvasta liikenneyhteyksien kuten rautateiden ja höyrylaivojen kehittymisestä. Samat liikenneyhteydet tekivät mahdolliseksi maailmanlaajuiset kirkolliset kokoukset ja näin ollen muun muassa Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen.
Pius IX:n opillisista näkemyksistä yhdeksi tärkeimmistä muodostui käsitys paavin erehtymättömyydestä, joka määriteltiin Vatikaanin ensimmäisessä kirkolliskokouksessa. Tämä oppi tunnettiin jo ennen Pius IX:n järjestämää kokousta ja siihen myös uskottiin laajalta kirkon sisällä, mutta vasta kirkolliskokouksessa tämä asia vahvistettiin ja määriteltiin. Käytännössä monet Pius IX:n seuraajat ovat oikeudestaan huolimatta välttäneet antamasta lausuntoja ex cathedra, koska tämä sitoisi myös heidän seuraajiaan teologisesti tai seuraajien olisi joko uudelleen tulkittava edeltäjiensä päätöksiä tai mahdollisesti jopa tehtävä vastakkaisia päätöksiä, mikä heikentäisi katolisen kirkon perinteen uskottavuutta raamatuntulkinnan rinnalla.
Lisäksi Pius IX käytti paavina harvinaista ex cathedra -oikeutta julistaa kirkon sisällä erehtymätön dogmi julistaessaan dogmin Neitsyt Marian perisynnittömästä sikiämisestä. Myös paavin kiertokirje Syllabus errorum oli tärkeä paavillisen opin kannalta, sillä siinä konservatiivinen paavi otti etäisyyttä nykyaikaistuvaan maailmaan ja tuomitsi useita asioita harhaoppeina.
[muokkaa] Kritiikkiä
Paavi Pius IX:tä arvosteltiin varsinkin pontifikaattinsa alussa liian uudistusmielisestä linjasta, mutta paavinkautensa loppupuolella häntä syytettiin enemmänkin turhan konservatiivisesta ja kielteisestä asenteesta modernisoituvaan maailmaan. Varsinkin Syllabus errorum -julistus herätti paheksuntaa paavin linjauksista modernisoituvan maailman kanssa. Tosin paavin kiertokirjettä on myös puolusteltu sanomalla, ettei sitä olisi syytä tulkita liian kirjaimellisesti. Syllabus errorumin puolustajien mukaan paavi ei kirjeessään tuominnut modernia kulttuuria kuten on väitetty, vaan ainoastaan modernissa kulttuurissa olevat epäkohdat.
Pius IX:n korostama paavin ylivalta katolisessa kirkossa ei myöskään jäänyt ilman paheksuntaa. Paavin ottamasta kannasta kertoo Vatikaanin ensimmäisen kirkolliskokouksen julistuksen lisäksi muun muassa hänen esittämänsä lause eräälle kardinaalille, jota syytettiin väärästä opetuksesta. Kardinaali kiisti syyllisyytensä ja sanoi opettaneena vain kirkon traditiota, mihin Pius IX:n tiedetään vastanneen: "Minä olen traditio, minä olen kirkko."
Suomalainen Roomassa vieraillut August Ramsay kuvaa myös paavin asemaa ja valtaa Pius IX:n pontifikaatin ajalta olevassa kirjoituksessaan:

Summary:
Pius IX, alkuperäiseltä nimeltään Giovanni Maria Mastai-Ferretti, (13. toukokuuta 1792 – 7. helmikuuta 1878) oli katolisen kirkon johtaja eli paavi 16. kesäkuuta 1846 – 7. helmikuuta 1878. Pius IX:n virkakausi paavina on ollut – mikäli Pyhän Pietarin paaviutta ei oteta huomioon – toistaiseksi pisin eli 31 vuotta.
Pius IX oli Vatikaanin Annuario Pontificio -vuosikirjassa julkaistun epävirallisen, epäluotettavan ja perimätietoon perustuvan paaviluettelon mukaan 255. paavi. Pius IX:n pitkän pontifikaatin eli paavinkauden aikana katolinen kirkko menetti Kirkkovaltion, mikä mahdollisti paaviuden kehittymisen yhä hengellisempään suuntaan. Samoin Pius IX:n kaudella pidettiin Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous, jossa muun muassa julistettiin paavi erehtymättömäksi uskonnollisissa ja moraalisissa asioissa.
Paavi Johannes Paavali II julisti 3. syyskuuta 2000 Pius IX:n autuaaksi, mikä on yleensä askel kohti pyhimykseksi julistamista. Tämän vuoksi Pius IX:tä kutsutaan joissain lähteissä nimellä Autuas Pius IX.