[עריכה] דוגמאות בתלמוד
בתלמוד מובאות שתי דוגמאות אודותיהן נאמר הכלל ש"אין הולכין בממון אחר הרוב". שתי דוגמאות אלה הינן בעלות מאפיינים שונים זו מזו, ופרשני התלמוד מסיקים מסקנות שונות מההבדלים ביניהן.
[עריכה] דוגמת השור
הדוגמה הקלאסית היא זו שחלקו בה רב ושמואל במסכת בבא בתרא:
על פי דברי התלמוד קיימים היו שני סוגי שוורים: נגחנים ובעלי מזג לא נוח, ואחרים טובי מזג ויעילים. השוורים רעי המזג לא היו שימושיים לחרישה, והמסחר בהם נעשה בדרך כלל לצורך שחיטה. כך גם נאמר כי עובדתית, בתקופה ההיא, רוב העיסקאות נעשו בשוורים לחרישה. המחלוקת של רב ושמואל כפי שבאה לידי ביטוי בסיטואציה הזו, היא במקרה בו הקונה בעסקה של מכירת שור טוען כי קיבל שור רע מזג על אף שהתכוון לקנות שור לחרישה, טענה שהופכת את העסקה למקח טעות מבחינתו - מקח שמתבטל מאליו על פי ההלכה. לדעת רב טענתו של הקונה מתקבלת בלא ראיה, מכיוון שרוב האנשים קונים שוורים לחרישה. אך לדעת שמואל לא ניתן להסתמך על כלל הרוב, ועל הקונה מוטלת חובת ההוכחה שהתכוון לחרישה ולא לשחיטה, משום ש'אין הולכין בממון אחר הרוב'.
[עריכה] דוגמת החבית והכד
במקום אחר בתלמוד מובאת דוגמה אחרת שבה נפסק חד-משמעית כי אין הולכין בממון אחר הרוב: עסקה בה סוכם על מכירת חבית, אך בפועל ניתן כד. עקרונית העסקה הייתה מוגדרת באופן מיידי כבטלה, אלמלא מדובר היה במקום בו חלק קטן מהאוכלוסייה לא היו מבחינים בין המונחים "חבית" ו"כד", והיו קוראים גם לכד קטן בשם "חבית". לכן, למרות טענתו של הקונה שבאומרו "חבית" הוא אכן התכוון לחבית גדולה, אין באפשרותו לבטל את העסקה, שכן המוכר יכול לטעון שלמרות אומרו "חבית", בליבו הוא התכוון ל"כד". מכיוון שאין הולכין בממון אחר הרוב, טענה זו קבילה על אף שרוב האנשים אינם מתכוונים למשמעות זו.
[עריכה] עמדת המחקר
לפי ניתוח מנקודת מבט מחקרית של סוגיות התלמוד בנושא זה, רב ושמואל עצמם לא נחלקו בשאלה העקרונית אם הולכים או לא הולכים בממון אחר הרוב, אלא זהו הסבר שניתן למחלוקתם בתקופה מאוחרת יותר על ידי הסתמא דגמרא. בנוסף, על פי ניתוח שכזה יש מקום להבחין בין הביטוי הארמי "בממונא לא אזלינן בתר רובא" (בממון לא הולכים אחר הרוב) שמופיע בתלמוד בעניין דוגמת השור, לבין הביטוי העברי המקביל "אין הולכין בממון אחר הרוב", שמופיע באופן יחידאי בתלמוד בעניין דוגמת החבית והכד. הניסוח הפסקני של הכלל העברי הוא ככל הנראה תוספות מאוחרת בתלמוד השייכת לתקופת הסבוראים.
[עריכה] הנמקות
הנימוק הנפוץ ביותר לכלל לכאורה-תמוה זה, נעוץ בעובדה כי רוב אינו גובר על סטטוס של מוחזקות משפטית ברכוש או בכסף עליהם מתחולל הוויכוח. עיקרון זה אינו מספק, שכן כלל אחר קובע: "רוב וחזקה, רוב עדיף", ואם כן רוב אמור לגבור על המוחזקות המשפטית. מעבר לכך, ההשוואה לנושאים חמורים יותר - כדיני נפשות - מעוררת תמיהה כיצד ייתכן שבהם הולכין אחר הרוב ואילו בדיני ממונות הקלים יחסית לא הולכין אחר הרוב?!
מספר פרשנים התמודדו עם קושי זה:
בבסיסן של שתי הדעות הראשונות (שהן גם המרכזיות ביותר) עומד הסברו של רבי שמעון שקופ מחבר הספר "שערי ישר". יש לשים לב כי שתי הדעות הללו מנסות לנמק את המנגנון לפיו רוב אינו מתגבר על חזקת ממון, אך על אף כל ההסברים, הם אינם מתיישבים עם העובדה שדיני ממונות לא יכולים להיות חמורים יותר מדיני נפשות, בהם כן הולכים אחר הרוב ובניגוד לחזקה; הרי אין כל היגיון הלכתי לומר שבכדי להרוג אדם שחטא סומכים על הכרעה על פי רוב, ואילו כדי להוציא ממון לא ניתן לסמוך על כך. אין מנוס מלקבוע שהמתודה על פיה מתנהגים דיני ממונות שונה מהותית מזו הקובעת את הכללים בדיני נפשות, ועל המתודה הזו כותב הרב שקופ.
הרב שקופ משתמש בכלים לא מקובלים על מנת להסביר את הסיבה לכלל זה; לדעתו, והוא מוכיח זאת מכמה מקורות, הכללים על פיהם מתנהג המנגנון ההלכתי בדיני ממונות אינם כפופים לכללים הלכתיים, אלא לכללים משפטיים - גלובליים - אנושיים; כלומר, ההתנהגות ההלכתית בדיני ממונות נגזרת מהיגיון משפטי ולא מציוויים אלוהיים, ולכן היא גם לא כפופה לכללים הלכתיים מקבילים בנושאים אחרים.
כאמור, עיקרון מהותי זה עומד בבסיס ההסברים המובאים לעיל, ולפיו מובנת הקביעה כי דווקא בדיני ממונות, על אף שהם קלים יותר מבחינת המשמעויות שמאחוריהם, הכלים המשפטיים הנדרשים בכדי להכריע בהם חמורים יותר מהלכת רוב שבכל ההלכה.
[עריכה] שיטת האמורא רב
בדוגמה השנייה ממסכת בבא קמא האמורא רב אינו מובא כחולק על הכלל שאין הולכין בממון אחר הרוב, ולמרות זאת סבור רבי דוד טביל כי הוא חלוק על שמואל בשתי הדוגמאות, ובשתיהן דעתו היא כי גם בממון הולכים אחר הרוב; אך לעומת הרב טביל, רוב הראשונים סבורים כי מכך שדעת 'רב' אינה מוזכרת בדוגמה השנייה ניתן להסיק שהוא מסכים שאין הולכין בממון אחר הרוב בדוגמה זו.
קיימות כמה גישות המסבירות את השוני בדעתו של 'רב':
גם לדעתו של 'רב' שהולכים בממון אחר הרוב, זה תקף במקרים בהם קיים וויכוח נחרץ בין התובע לנתבע אודות העסקה, אך לא כאשר שניהם אינם זוכרים וטוענים טענות שמא; במקרה זה גם 'רב' מודה לשמואל כי לא הולכים בממון אחר הרוב. הסיבה לכך היא, ככל הנראה, שהחזקה בממון ללא טענה נחרצת מאחוריה אינה בעלת עוצמה כזאת שגוברת על רוב.
[עריכה] יישומים
האמירה "אין הולכין בממון אחר הרוב" היא כללית, ומחוסרת הבחנה מדויקת מהו אותו "ממון" שבו לא הולכים אחר הרוב. הפוסקים דנים בווריאציות שונות של יישומים להלכת רוב באשר לדיני ממונות:
[עריכה] במחלוקת בין דיינים
דיון מפתיע בקרב הפוסקים, נסוב אודות רוב בפסיקה של דיינים. בהלכה (כמו גם במשפט הכללי) רוב הדיינים הוא זה מכריע את הדיון, אך אם בממון אין הולכים אחר הרוב, לכאורה לא ניתן להכריע דיונים ממוניים על פי רוב הדיינים. קיימות כמה אפשרויות המסבירות מדוע רוב הדיינים מכריע גם בדיני ממונות:
[עריכה] במחלוקת בין פוסקים
הכלל שאין הולכים בממון אחר הרוב משמש גם בעניין שונה בתחום דיני הממונות - טענת קים לי. במקרה זה טוען אחד מבעלי הדין כי למרות שרוב הדעות ההלכתיות נוטות לרעתו בכל זאת "קים לי" (בארמית, ובעברית: מחזיק אני) כדעת המיעוט. גם עיקרון הלכתי זה נגזר מן הכלל 'אין הולכין בממון אחר הרוב', ונסמך על העיקרון כי בדיני ממונות רוב אינו גובר על מוחזקות, שכן אחרת, אדם לא יכול היה לטעון כי הוא הולך אחר דעת המיעוט.
[עריכה] בקבלת עדות
יישום נוסף בו קיים ספק בקרב הפוסקים, נסוב אודות מקרה בו התגלתה סתירה בדברי שני עדים, אך היא סתירה קלושה מסוג כזה שרבים האנשים שטועים בה; לדוגמה, עד אחד אומר כי המקרה היה ביום א' בחודש ולעומתו השני אומר שהוא היה ביום ב' בחודש. דוגמה כזאת נידונה במשנה הראשונה של פרק חמישי במסכת סנהדרין במסגרת הלכות דרישה וחקירה, שם נפסק להלכה כי העדות כשרה, אך הכרעה זו מבוססת על רוב - רוב בני האדם שטועים לעתים בימי החודש, ורק בגלל זה העדות כשרה, אך בדיני ממונות אין הולכין אחר הרוב.
[עריכה] בממון של אסופי
בהלכה, אסופי הוא תינוק עזוב שאין לדעת האם נולד להורים יהודים או לא. ההלכה קובעת כי ההכרעה באשר לדתו של התינוק מתקבלת על פי הלכת רוב, ובמקרה זה בודקים את דתם של רוב תושבי העיר בה הוא נמצא; במידה ורובם יהודים התינוק מוחזק כיהודי, ובמידה והם אינם יהודים הוא מוחזק כגוי. קיימת מחלוקת ראשונים לגבי דינו של שור של יהודי שהזיק שור של תינוק שכזה; תוספות קובע להלכה כי אדם שמזיק את ממונו של "אסופי" כזה שהוכרע גורלו להיות יהודי, חייב לשלם כדין כל מזיק. לעומתו כמה ראשונים אחרים כדוגמת רבי וידאל די טולוזא מחבר הספר "מגיד משנה", רבי יעקב בן אשר (הרא"ש) ורבי יוסף קארו מחבר ה"שלחן ערוך", חלוקים על פסיקת התוספות, וסבורים שלהלכה אין לחייב אדם המזיק את ממונו של אסופי. כי כשם שבכל שור של יהודי שמזיק שור של גוי היהודי פטור, כך גם במקרה של אסופי לא ניתן להכריע את יהדותו על סמך רוב - לעניין חיוב ממון, שכן אין הולכים בממון אחר הרוב.
האחרונים תמהים על שיטה זו של תוספות שלכאורה היא מחוסרת בסיס. שכן העובדה כי חלה חובת תשלום על המזיק נובעת מהכרעה על סמך רוב - שהאסופי נמצא בעיר שרובה יהודים -, ואם כן כיצד ניתן לחייב ממון את המזיק, הרי בממון אין הולכין אחר הרוב?
שני הסברים נאמרו אודות שיטת התוספות: הראשון שייך לרב שמואל פייבוש מחבר הספר "בית שמואל", לדבריו קיים הבדל מהותי בין הדוגמה בה טען שמואל כי אין הולכין בממון אחר הרוב לבין מקרה של הזקת ממונו של אסופי. שמואל שטען כי אין הולכין בממון אחר הרוב דיבר במקרה בו התבצעה זה מכבר עסקת-מכר של שור בין מוכר וקונה, וכעת הקונה תובע את כספו בחזרה בטענה כי מדובר בטעות. במקרה זה אין הולכין בממון אחר הרוב, והדין הוא שהמקח בעינו עומד שכן הקונה העביר את הכסף מרצונו לידי המוכר, ומוחזקותו של המוכר בממון טובה יותר בעקבות כך. לעומת זאת הזקת ממונות של אסופי היא תביעה ראשונית מצד האסופי כלפי המזיק, במקרה זה האסופי לא העביר כל סכום למזיק, ואין למזיק כל מוחזקות מיוחדת מעבר לעובדה שהממון בידו. במקרה כזה אכן הולכין בממון אחר הרוב, והמזיק חייב לשלם.
הרב אריה לייב הלר מחבר הספר "שב שמעתתא" סבור כי חילוקו של הרב פייבוש הפכי להיגיון. לדעתו העובדה שהממון היה בתחילה בידי הקונה ולאחר מכן עבר למוכר מגביר את כוחו של הקונה, שכן הוא מוגדר כ"מרא קמא" - הבעלים הראשון. לפי היגיון זה במקרה אודותיו דיבר שמואל לקונה כוח חזק יותר, ובכל זאת ההלכה היא שלא הולכין אחר הרוב והכסף נשאר אצל המוכר, על אחת כמה במקרה של הזקת ממון-אסופי שאין להוציא את הממון מידי המזיק שכן הוא מוחזק בו מאז ומעולם. במקום שיטת הרב פייבוש, הרב הלר סבור כי את שיטת תוספות ניתן להסביר על פי דבריו במקום אחר, בו הוא כתב כי עקרונית בממון אכן הולכין אחר הרוב, ורק במקרה של שור לחרישה או לשחיטה סבר שמואל כי אין הולכין אחר הרוב מאחר שמדובר ברוב חלש במיוחד.
[עריכה] סיכום
הכלל "אין הולכין אחר הרוב" הותקף מכיוונים שונים; חלה אי-סבירות-לכאורה בין החומרה הזו שמאפיינת רק את דיני הממונות ביחס לנושאים אחרים בהלכה - חמורים יותר - בהם רוב כן עובד, בנוסף לכך, רב חלק על כלל זה והראשונים סייגו את דעתו. גם הפסקה יישומים הדנה באי-תחולתו של הכלל בהכרעה על פי רוב הדיינים, מכילה דעות שונות באשר להגדרתו של הכלל. כל הגישות הללו הינן בעלות השלכות עמוקות על הגדרתו הבסיסית של הכלל אין הולכין בממון אחר הרוב: יש שייחדו את ה"רוב" בדיני ממונות כייחודי מסוגו ולא משקף את עוצמת כלי ה"רוב" בשאר ההלכה, וזאת מכיוון שמדובר בגזרת הכתוב ללא כל סיבה או שמדובר בתקנת חכמים (שתי הגישות האחרונות בפסקה הנמקות); לעומתם ישנם שהסבירו מדוע חזקת ממון ייחודית מסוגה: משום שמצורף יחד איתה הכלל המוציא מחברו עליו הראיה או משום שהיא "חזקה דהשתא" (שתי הגישות הראשונות בפסקה הנמקות). לעומת נימוקים אלה עומדות ההסתייגויות שנבעו כתוצאה מהצורך להבהיר את שיטת רב. הראשונה הרחיבה את תחולתו של הכלל, וקבעה חלוקה סמנטית בין הדיונים ולפיה רב חולק רק במקרה מסוים; שיטה שניה מחלקת בין טענת ברי וטענת שמא; והשלישית מחדשת כי קיים רוב חזק ולעומתו רוב חלש, רב שטען כי הולכים אחר הרוב בממונות דיבר רק במקרה מסוים בו הרוב היה חזק במיוחד. בכדי להסביר את העובדה כי בבית דין יש הכרעה על פי רוב גם בדיני ממונות, קבעה גישה אחת כי הרוב שאין הולכים אחריו בדיני ממונות הוא רוב חלש במיוחד (ההיפך מהטענה הקודמת שנכתבה כדי לסייג את דעתו של רב) אבל עקרונית גם בממונות הולכים אחר הרוב; שיטה שנייה חילקה בין רוב אובייקטיבי (התקף בממונות) לבין רוב סובייקטיבי (שעליו נאמר כי אין הולכין אחריו); ושיטה שלישית הגדירה מחדש מהותית את הכרעת הרוב בבית דין. גישה חדשנית ופחות מקובלת, קבעה כי הכלל שאין הולכין בממון אחר הרוב נסוב רק אודות "רובא דליתא קמן", אך ב"רובא דאיתא קמן" הולכין אחר הרוב גם בדיני ממונות.

Summary:
אין הולכין בממון אחר הרוב הוא עיקרון במשפט העברי המציין חריג לכלל הרוב - צורת הכרעה כללית התקפה בכל ענפי ההלכה האחרים, לפיו לא ניתן לסמוך על הלכת רוב כדי להכריע בדין ו"להוציא" ממון מחזקתו של אדם. התלמוד מציג את העקרון כשנוי במחלוקת בין האמוראים רב ושמואל, כאשר לדעתו של רב הולכים בממון אחר הרוב, אך ההלכה-למעשה נפסקה כדעת שמואל שאין הולכים בממון אחר הרוב.
כלל זה עורר פרשנים רבים לדון בתמיהה מדוע דווקא בדיני ממונות לא הולכים אחר הרוב למרות שהם אינם החמורים ביותר. כך לדוגמה התוספות מקשים על דברי התלמוד שאין הולכים בממון אחר הרוב, מכך שבדיני נפשות החמורים יותר כן הולכין אחר הרוב. קיימות בקרב הפרשנים והפוסקים גישות שונות באשר להגדרת הכלל, כשחלקם מסייגים אותו מהותית וקובעים כי מדובר רק במקרים ספציפיים בהם הרוב חלש יותר מהרוב הרגיל. בכל מקרה, הנימוק הבסיסי שביסוד הכלל הוא שבדיני ממונות קיימת מוחזקות משפטית של הנתבע בממון או הרכוש, ולכן הכלל הרגיל לפיו יש ללכת אחר הרוב, אינו גובר על הכלל המוציא מחברו עליו הראיה.


[עריכה] פיתוח
פיתוח המשחק החל בשנת 2005, והתקציב אשר הוקצה למטלה עמד על 20 מיליון אירו, ובכך הפך המשחק לאחד מהיקרים ביותר שנוצרו. צוות הפיתוח ביקש להדגיש את האספקט הוויזואלי של המשחק וליצור גרפיקה אשר תתעלה על כל אלו שהוצגו עד כה במשחקי מחשב.
חברת Crytek שכרה אולפני הפקת סרטונים אשר הפיקו למענה סרטון המציג את מרכיבי המשחק; הסרטון והרמה הגרפית אשר הוצגה בו הוגדרו כמטרותיהם של המעצבים הגרפיים בצוות הפיתוח. למען הגשמת מטרתם נסעו המעצבים לטהיטי לביצוע מחקר בנוגע לנופי האי, אשר היווה השראה לחלק מהנופים במשחק.
לאחר כשנה של עבודה, במהלך תערוכת "E3 2006", הוצגו הפירות הראשונים של צוות הפיתוח. בתערוכה הציגה החברה מספר סצינות מתוך המשחק, ובעיקרית שבהן נראה חייל משמיד קבוצת עצים באמצעות ירי במקלע. סצנה זו הדגימה את דרך העבודה של צוות הפיתוח - הם עמלו במשך שישה חודשים על מנת להביא לאפקט ויזואלי אמין של עץ המתפרק אט אט לחתיכות בעקבות ירי מרוכז, וזאת תוך התאמה לדרישות החומרה הבסיסיות של המשחק. לאחר מכן עמל הצוות במשך תקופת זמן דומה על מנת לשכפל אפקט זה על העצמים האחרים המופיעים במשחק.
כבר בתחילת פיתוח מנוע המשחק, החלה העבודה על פיתוח "אפקט ההרס". בתחילה פותח גשר אשר תהליך הריסתו, כפי שיוצג לשחקן, יהיה דינאמי ולא יתבסס על הקרנות חוזרות ונשנות של סרט בודד. בתום השלמת פיתוח "אפקט ההרס" על הגשר החל צוות הפיתוח לתכנת את המנוע הגראפי כך שגם העצים ייהרסו באופן דומה. לאחר הצגת המשחק ב-E3, נוכח הפופולריות של הרעיון הזה, שקד צוות הפיתוח על הפיכתו של כל עצם כמעט במשחק לעצם שניתן להרוס אותו.
"אפקט ההרס" הוביל גם לשינוי במנגנון הבינה המלאכותית. הדינמיקה של הצמחייה הובילה למספר בעיות עם הבינה המלאכותית שאותה ניסו המפתחים להטמיע במשחק, בעיקר עקב העובדה שהדמויות הממוחשבות ניסו להתחבא מאחורי עצם שנהרס לפני כן. משום כך, ערך הצוות שינוי מקיף במנגנון הבינה המלאכותית, שבאמצעותו התמודד עם מספר בעיות.
"חליפת הנאנו" אשר מעניקה לחלק מהדמויות במשחק יכולות משודרגות עדיין לא הוכרה במלואה ב-E3 כרכיב מפתח של המשחק. הרעיון לחליפה הועלה במטרה להפוך את המשחק לחדשני. על פי התכנון המקורי, היה השחקן צובר את כוחות החליפה במשך המשחק, באופן שהחליפה כפי שהיא מוכרת לשחקני המשחק כיום תהיה זמינה רק בסוף המשחק. צוות הפיתוח הבין שזו בעיה, וביצע שינויים בהתאם.
צוות הפיתוח שם דגש על התאמה אישית של החליפה. כוונתו הייתה שהחליפה תאפשר לשחקנים לשחק במגוון דרכים, בין אם זו ריצה חפוזה, בדומה לזו אשר בסרט "רמבו", התגנבות, או שילוב של השתיים. בעזרת החליפה ביקש צוות הפיתוח להפוך את המשחק לייחודי, כך שזה יתעלה על משחקים שאופיים הוא "רוץ ותירה בהם לפני שהם יורים בך". כמו כן, הצוות רצה שהשחקן יוכל להתנסות באסטרטגיות, להיווכח שטעה, לסגת ולנסות שוב.
מטרה נוספת של צוות הפיתוח היה תכנות בינה מלאכותית שתחקה התנהגות אנושית ככל הניתן ולא בינה מלאכותית "מושלמת". להדגמת הבינה האנושית, קרייטק הציגה סרטון וידאו של חיילים צפון-קוריאנים שקופצים מעל לגדר אבן. רוב החיילים נחתו על רגליהם, אך חלקם מעדו או נפלו.
גרסת דמו של המשחק יצאה ב-26 באוקטובר 2007, ושלושה ימים לאחר מכן הועבר המשחק לייצור, כשבועיים לפני צאתו. ב-13 בנובמבר המשחק יצא בשתי גרסאות: הגרסה הבסיסית שעלתה 50 דולר, וגרסת האספנים, שעלתה 60 דולר. בנוסף למשחק, רוכשי גרסת האספנים קיבלו דיסק בונוס המכיל סרטוני "מאחורי הקלעים", וכן את סרטון הקונספט של המשחק, הפסקול הרשמי וספר המכיל ציורי קונספט. כמו כן, אלו שהזמינו את המשחק מראש קיבלו מספר בונוסים, ביניהם כלי רכב מיוחד למשחק ומדריך אסטרטגיה דיגיטלי למשחק.
[עריכה] לאחר צאת המשחק
המשחק יצר עומס רב על המחשבים בהם הופעל, ועקב כך הוא התנהל באיטיות. נוצרה ציפייה בקרב שחקני המשחק לצאתו של טלאי אשר יתקן את הבעיות שהתגלו בו. ב-8 בינואר 2008 פורסם הטלאי לעיל. הוא כלל מספר שינויים ותיקונים למשחקיות, שיפורי ביצועים טכניים ושיפור איזון הכוחות בין השחקנים במצב משחק מרובה משתתפים.
ב-29 בינואר 2008 הכריזה Crytek כי היא מפתחת גרסה של המנוע הגראפי "CryEngine2" לקונסולות ה-Xbox 360 וה-PS3. במקביל עובדת החברה על מיטוב המנוע, והיא הודיעה כי שאיפתה להביא לכך שהמנוע הגרפי יעבוד גם על מחשבים חלשים יותר. כמו כן, הכריזה החברה כי קרייסיס הוא המשחק הראשון מתוך טרילוגיה של משחקים בנושא.
ביוני 2008 הודיעה החברה על פיתוח Crysis Warhead, משחק שייתן לשחקן לגלם את דמותו של סייקו, חבר הצוות של נומאד שנמצא בצידו השני של האי בעת התרחשות המשחק הראשון. המשחק יצא ב-16 בספטמבר 2008 ונעשה בו שימוש בגרסה משופרת של המנוע "CryEngine2". עוד נטען על ידי החברה כי המשחק הוא לא חלק מהטרילוגיה.
[עריכה] מנוע המשחק
[עריכה] גרפיקה
המשחק משתמש במנוע הגרפי CryEngine2, אשר פותח על ידי קרייטק. זהו המנוע המלא הראשון שתומך גם ב-DX9 וגם ב-DX10. כמו כן, המנוע תומך במעבדים מרובי ליבות, כך שהחישובים השונים מחולקים לליבות השונות, דבר המשפר את ביצועיו הטכניים של המשחק. התוכנה מונחית לזהות את מספר המעבדים או הליבות של המחשב ולחלק את עומס העיבוד ביניהם. ניתן להריץ את המשחק בשתי גרסאות: אחת התומכת בתקן פעולה של 32 סיביות ושנייה התומכת בתקן פעולה של 64 סיביות. המטרה בפיתוח הגרסה השנייה הייתה להעלות את הביצועים בכ-15% במעבדים ומערכות הפעלה התומכים בתקן עבודה של 64 סיביות.
CryEngine2 משתמש במספר טכנולוגיות חדשות אשר רובן לא יושמו יחדיו במשחקים בטרם פיתוחו. קרייטק עצמה פיתחה את רוב טכנולוגיות המנוע, ובהן:
[עריכה] מאפיינים פיזיים של עולם המשחק
יש חשיבות רבה להתנהגות ה"פיזיקלית" של הדומם והצומח שבמשחק. סביבת המשחק הנה אינטראקטיבית - הבתים, הצמחים והחפצים השונים דינמיים לחלוטין, כך שרובם ניתנים להריסה בכל עת. הסביבה תשתנה בהתאם לפעולות השחקן: הצמחייה תנוע כאשר תיפגע או ייווצר מגע בינה לבין גוף נע, ואף תיהרס ותישבר כאשר קליעים יפגעו בה. האפקט הוא לא רק ויזואלי, שכן עצים נופלים עלולים לפגוע בחיילים ולגרום להם נזק. בקתות ניתנות להשמדה בקלות יחסית, למשל מהתרסקות של מסוק, ובכך ייהרגו כל האנשים שנמצאים בהן. בעזרת תנועת הצמחייה, השחקן יכול לזהות את מיקומם של חיילי האויב.
הירי עוצב כך שתיווצר ההרגשה שהשחקן יורה בנשק אמיתי. ניסיון לירות במטרה רחוקה הוא אתגר הודות לרתע של כלי הנשק ולכוח הכבידה המשפיע על המסלול הבליסטי של הקליעים.
[עריכה] עלילה
[עריכה] רקע
באוגוסט 2020 צוות ארכאולוגים אמריקנים שעבד באי בים סין הדרומי עמד על סף תגלית חשובה לגבי חפץ חייזרי עתיק שהיה באי. אסטרואיד גדול התרסק באי, ובאופן מפתיע האי לא נהרס. הצבא הצפון-קוריאני נשלח לאי במטרה לגלות מה עומד מאחורי נחיתת האסטרואיד המסתורי. בהתמקמם באי, חוטפים הקוריאנים את צוות המחקר. ארצות הברית מגיבה בשליחת צוות כוחות מיוחדים, הנתמך על ידי הצי האמריקני. במהרה מתגלה לאמריקנים שהקוריאנים הספיקו להקים מספר בסיסים צבאיים באי לאחר שפינו את התושבים המקומיים תוך מספר ימים.
השחקן מגלם את נומאד, חייל המהווה חלק מצוות הכוחות המיוחדים של ארצות הברית. הצוות נשלח לאי במטרה לחקור את המקרה ולהשיב את המדענים. נומאד מצויד בחליפת היי-טק הנקראת "Nanosuit" (בעברית: "חליפת נאנו"), שביכולתה להגן על נומאד מתקיפות, לחזק את שריריו או להגביר את מהירותו, וכן להסוות אותו באופן זמני מהאויב. נומאד צונח לתוך האי הטרופי בו אורבים לו אויבים ומכונות חייזריות אשר הורגות את הקוריאנים ואת האמריקנים כאחד. בתחילה, על נומאד להדוף את הצבא הקוריאני שנמצא ברחבי האי.
[עריכה] במשחק עצמו
בזמן הצניחה לאי, לפנות בוקר, מתנגש סייר חייזרי בנומאד ומפיל אותו לים. נומאד ממהר להצטרף לצוותו, אך הוא מגלה בצער רב את גופת חברו לצוות תלויה על עץ בג'ונגל. בהמשך, נחטף חבר אחר לצוות על ידי גוף חייזרי ונעלם. עם זאת, ממשיך נומאד במשימותיו, ביניהן הצלתה של מרגלת מידי הקוריאנים. במהלך המשחק מגלה נומאד שגם לקוריאנים יש חליפות נאנו משלהם.
בעוד הסכסוך האמריקני-קוריאני מתגבר, עורר החפץ שבאתר הארכאולוגי את החייזרים שהיו רדומים על האי. האסטרואיד נפתח ונחשפת ספינה חייזרית בגובה שני קילומטרים. מכונות חייזריות מעוררות אימה יוצאות מן הספינה. נומאד נכנס לספינה, חוקר שם את הסביבה החייזרית נטולת כוח הכבידה ומשיג מידע יקר ערך על הפולשים החייזריים. בצאתו מהספינה, יוצרת הספינה בפתאומיות כדור קרח עצום. חלק גדול של האי קופא, כולל האנשים שהיו קרובים דיים לספינה. הג'ונגל ירוק-העד, החי והמבריק בשמש הופך במהירות לשממה לבנה, חיוורת וקפואה, מלאה בנטיפי קרח ובעצים שנשברים ומתרסקים לרסיסים עם כל פגיעה בהם. כתוצאה מכך נוצר אקלים קיצוני לא יציב באי.
האויב החייזרי תוקף בכלי נשק מפותחים ומסוכנים מאוד. נוכח הסכנה הנשקפת להם, מתאחדים הצפון-קוריאנים והאמריקנים לצבא אחד. נומאד ניצב מול רובוטים עוינים בגדלים שונים. ביכולתם לדרוך, למעוך ולרסק את השחקן, וכן לשלוח קרני הקפאה. בנקודה זו על נומאד לעצור את הפלישה ולמנוע מהחייזרים לצאת מהאי, במטרה להציל את העולם מן האיום.
נומאד בורח מהאי ונאסף על ידי נושאת המטוסים הראשית של הצי. בספינה נחשפת העובדה שלאדמירל האמריקני יש רשות להשתמש בנשק גרעיני במטרה להשמיד לחלוטין את החייזרים. אף על פי כן, לאחר פגיעת הפצצה באי מתברר כי היא גרמה לגדילתו של כדור הקרח. כתוצאה מכך, רבבות מכונות חייזריות תוקפות את הצי ומתנהל קרב אפי בין החייזרים לאמריקנים. בקרב האחרון נומאד והחייל הבריטי סייקו נלחמים במכונת קרב חייזרית עצומה על סיפון נושאת המטוסים. נומאד מצליח להשמיד את המכונה החייזרית והיא מתרסקת על נושאת המטוסים ובכך גורמת לטביעתה. נומאד מצליח לברוח מהספינה הטובעת בעזרת סייקו, שלוקח את נומאד במסוק. הסצנה האחרונה במשחק היא חזרתם של נומאד וסייקו לאי, במטרה להשיב את פרופט, מפקד צוותם, אשר נותר שם משלביו הקודמים של המשחק.
[עריכה] פורמט
המשחק מחולק למספר שלבים, המבוצעים כל אחד בחלק גאוגרפי תחום של האי. השלבים ארוכים למדי ובהם מוטלות על השחקן מספר משימות, חלקן עיקריות וחלקן משניות. לצורך ביצוע המשימות על השחקן להשתמש בכלי נשקו ובציודו. לרוב, המשימות הן השמדה של מתקן מסוים או השגת מידע מודיעיני. המשחק הוא במהותו "ארגז חול", כך שבאפשרותו של השחקן לבחור כיצד ירצה לבצע את המשימה. ישנן דרכים רבות לביצוע המשימות. למשל, כבר במשימה הראשונה במשחק, השחקן יכול לגנוב ג'יפ קוריאני ולנסוע דרך שביל עפר לאורך המפרץ, או לשחות דרך הים, על מנת להגיע לסוף השלב. כמו כן, השחקן משתמש בציוד שניתן לו, כמפורט בהמשך, כראות עיניו להשלמת המשימות - השחקן יכול להשתמש במצב ההסוואה של חליפתו על מנת להתגנב לתוך בסיס, או במצב המהירות כך שיחלוף על פני השומרים בזריזות.
כאשר השחקן נפצע או השתמש באנרגיה של חליפת הנאנו, "מד הבריאות" ו"מד האנרגיה שלו" יתחדשו עם הזמן.
[עריכה] ציוד השחקן
נומאד, החייל העתידני, מצויד בטכנולוגיות מיוחדות. לפי כללי המשחק, נומאד יכול לשאת שני כלי נשק ראשיים, שהם רובי ציד, רובים, תת מקלעים וכדומה, שני אקדחים, חבילות נפץ ומשגר טילים. במהלך המשחק וברחבי האי ניתן למצוא כלי נשק ותחמושת אחרים, אותם יכול השחקן לשאת במקום כלי הנשק הנמצאים כבר ברשותו. השחקן יכול להתאים אישית את כלי הנשק שברשותו על ידי הוספת כוונות, משתיקי קול, פנסים ומטולי רימונים שאסף במהלך המשחק.
אחת התכונות החדשניות במשחק היא היכולות המשודרגות של נומאד המוענקות לו על ידי חליפת הנאנו שהוא לובש. השחקן יכול להחליף בין תפקודים שונים של החליפה, ובהם כוח, מהירות, שריון והסוואה. השימוש במצבים השונים מרוקן את מד האנרגיה של החליפה. מצב הכוח מחזק את שריריו של נומאד כך שיכולת הקפיצה שלו גדלה, או שיש ביכולתו להשליך עצמים בעוצמה רבה. מצב הסוואה הופך את השחקן לבלתי נראה באופן זמני. מצב מהירות מגביר את קצב הפעולות של נומאד פי כמה, והבולטת בהם היא קצב הריצה שלו. יתר על כן, הדמות תטען את נשקה מהר יותר והאגרופים יהיו זריזים יותר. מצב שריון מגן על נומאד מן הפגיעות השונות. ככל שהמשחק מתקדם, כך נחשף השחקן לטכנולוגיה ולציוד מתקדמים יותר.
[עריכה] בינה מלאכותית
מטרת המפתחים בתכנות הדמויות הממוחשבות של המשחק הייתה שיתנהגו כחיילים אנושיים ולא כמכונות. כל עוד השחקן לא יפנה אליהם, ניתן לצפות בהם מבצעים פעולות יומיומיות כגון תיקון כלי רכב, שיחות חברותיות ואימון פיזי. בקרב, יודעים חיילי האויב להשתמש במחסה באפקטיביות. מבין יכולותיהם, בולטת יכולתם לאגף את השחקן; הם יודעים להשתמש ביריות שמטרתן לרתק את השחקן לקרקע, ולעתים יזרקו רימונים על מנת להבריח את השחקן ממקום מחבואו. החיילים הקוריאנים במשחק יודעים לתקשר זה עם זה כדי לתאם ביניהם את ההתקפה על השחקן.
החייזרים יתנהגו באופן שונה לחלוטין מבני האנוש, אויביהם. הם ישתמשו בסביבה כדי ליצור מעגל סביב נומאד או כדי להגיח מאחוריו.
[עריכה] רמות קושי
במשחק ארבע רמות קושי: קל, רגיל, קשה ודלתא (delta). ההבדלים בין שלוש הרמות הראשונות משניים - האויבים וכלי נשקם מתחזקים עם כל רמה, אך רמת דלתא שונה משאר הרמות בכך שהיא משנה חלקים מסוימים בפורמט המשחק. ברמת דלתא רימונים שנזרקים לעבר השחקן לא יסומנו כמו בשאר הרמות, הבריאות תתחדש לאט יותר, הקוריאנים ידברו בשפה הקוריאנית ולא באנגלית ואין כוונת אופטית.
[עריכה] ריבוי משתתפים
המשחק כולל שני מצבי משחק מרובי משתתפים - Power Struggle, ו-Instant Action.
Instant Action מחולק לשני סוגים: קרב קבוצתי וקרב חופשי. בקרב הקבוצתי מטרתה של כל קבוצה להרוג חיילי אויב רבים ככל האפשר. בקרב חופשי השחקנים מתחרים זה מול זה, כל אחד לעצמו. השחקן אשר הרג את מספר השחקנים הגדול ביותר הוא המנצח.
במצב ה-Power Struggle משחקים שני צוותים של 16 שחקנים (בסך הכול 32), והמטרה בו היא להשמיד את בסיס האויב על ידי בניית נשק חייזרי במתקן מרכזי. ראשית, השחקנים צריכים לכבוש תחנות כוח ברחבי המפה. בנוסף, ישנם בונקרים ומפעלים שניתנים לכיבוש. כיבוש בונקר מאפשר לשחקנים "לחזור לתחייה" קרוב יותר לחזית הקרב, בעוד כיבוש מפעלים מאפשר לשחקן לרכוש כלי רכב שימושיים. השחקנים צוברים נקודות על ידי הריגת האויב או כיבוש מטרות, שבעזרתן הם יכולים לרכוש כלי נשק מתקדמים, כלי רכב וציוד. למשחק צורפו חמש סביבות קרב גאוגרפיות חדשות. גם במצב המקוון יש שימוש בחליפות הנאנו.
האתר "Vgames" ציין בביקורתו שמצב ריבוי המשתתפים במשחק נחות ביחס לזה של משחקי רשת אחרים.
[עריכה] עורך השלבים
עורך השלבים של המשחק נקרא "Sandbox" (בעברית: ארגז חול) והוא מאפשר יצירת מפות ומצבים שיפעלו במנוע ה-CryEngine2. סגנון העריכה דומה למשחק בארגז חול. הדגש בעורך הוא על שטחים גדלים וחופש תכנות המשימות. ניתן גם ליצור באמצעותו סביבות סגורות (מבנים וחדרים).
העורך מתמקד בסביבות עצומות (בתאוריה, גודלם יכול להגיע למאות קילומטרים רבועים), ומשום כך נעשה שימוש באלגוריתם להשמת המרקמים והעצמים על הקרקע. האלגוריתם משתמש במספר פרמטרים המגדירים את חלוקת הטקסטורות (חול, בוץ, דשא וכדומה) ואת סוגי הצמחייה. המטרה בכך היא חיסכון בזמן למשתמש והקלת היצירה של שטחים כה גדולים, תוך כדי שמירה על המראה המציאותי של המפות. העורך נבדל מעורכים רבים, בהם יש שימוש בתמונות רקע שרק נותנות את האשליה של סביבה גדולה.
למשתמש ניתנת האפשרות לשחק בלחיצת כפתור בודדת במפה שיצר. היתרון בכך הוא שאין זמן טעינה, שהרי מנוע המשחק כבר נטען בעורך.
העורך תומך בכל הטכנולוגיות של CryEngine2, כמו כלי הרכב, התכונות הפיזיות של העולם, התאורה המתקדמת, טכנולוגיית המצללים, קול תלת-ממדי ומוזיקה דינמית.
[עריכה] פס קול
פס הקול של המשחק הולחן על ידי מלחין המוזיקה למשחקי מחשב הישראלי ינון צור, שעבד עליו במשך שנה שלמה. מטרתו של ינון הייתה ליצור פסקול הדומה לזה של סרטי מדע בדיוני:
הוא ציין שההשראה שלו בהלחנת הפסקול הייתה עלילת המשחק, כפי שאמר: "קרייסיס הוא סיפור מעניין עם הרבה פיתולים, ונורא אהבתי את הסוג הזה של הסיפור. לקרייסיס יש הרבה היבטים וסביבות, שפתחו לי המון אפשרויות להלחין במגוון רחב של סגנונות." צור אמר גם שניסה לשלב אלמנטים של מתח ופעולה. לפני כן הוא היה אחראי למספר פסקולים של משחקי מחשב וסדרות טלוויזיה שונים. הפסקול הוקלט על ידי התזמורת הסימפונית הצפון-מערבית של סיאטל. צור עבד עם קרייטק במשך השנה האחרונה לפיתוח המשחק.
בפסקול נעשה שימוש במספר שכבות מוזיקליות, כך שבכל אווירה או רמת אינטנסיביות של המשחק שכבה אחרת תחליף את קודמתה בהדרגתיות. המנגינה נותרת זהה, אך אופייה משתנה בהתאם למתרחש במשחק. יתר על כן, הפסקול חולק בין שני חלקי העלילה של המשחק, לפני הופעת החייזרים ואחריה. המוזיקה לאחר הופעת החייזרים היא דרמטית יותר ומדגישה את תחושת האיום והסכנה בחלק זה של המשחק. הפסקול היה מועמד לפרס "הפסקול המקורי הטוב ביותר לשנת 2007" באתר משחקי המחשב IGN. דיסק נפרד המכיל את הפסקול ניתן לרוכשי הגרסה המיוחדת של קרייסיס. הדיסק מכיל 22 שירים המופיעים במשחק.
[עריכה] בתקשורת
[עריכה] לפני צאתו
המשחק זכה לתשומת לב רבה כבר מיום חשיפתו לקהל. אתרי משחקי המחשב הגדולים סיקרו אותו לעתים תכופות. באירועים בהם הוצג, כמו כנס ה-E3, זכה לתשומת לב רבה. ב-E3 2006 זכה לפרסים ושבחים רבים מאתרים רבים. למשל, אתר החדשות וסיקור משחקי המחשב IGN העניק למשחק את הפרסים הבאים: "משחק היריות למחשב הטוב ביותר", "הגרפיקה הטובה ביותר מבחינה טכנית", "משחק מצטיין טכנולוגית למחשב האישי", "משחק היריות מגוף ראשון הטוב ביותר" וכן "טכנולוגיית הגרפיקה הטובה ביותר".
גם שנה לאחר מכן, כשהוצג ב-E3 2007, זכה להתעניינות ואף גרף מספר פרסים. Game Critics Awards, המחלק פרסים לפי החלטה משותפת של עשרות כלי תקשורת, ביניהם מגזין טיים ורולינג סטון, העניק למשחק את הפרס "משחק המחשב הטוב ביותר". בקיץ אותה שנה זכה באותו פרס בכנס המשחקים בלייפציג (Leipzig Games Convention), אחד מאירועי משחקי המחשב הגדולים בעולם.
[עריכה] ביקורות ופרסים
המשחק קיבל בעיקר ביקורות חיוביות, וממוצע הציונים שזכה להם הוא 91% לפי אתר שקלול ציוני הביקורות GameRankings.com. מבין אתרי ביקורות המשחקים הגדולים, טווח הציונים היה בין 88% ל-100%.
הביקורת של אתר משחקי המחשב Gamespot הייתה אוהדת ביותר, וציינה שהמשחק הגיע לקצה גבול היכולת שלו הן מבחינה טכנולוגית והן מבחינת התוכן. יתר על כן, נאמר כי המשחק מעלה את הסטנדרטים למשחקי פעולה עתידיים, מכל בחינה. למרות זאת, נמתחה ביקורת על כך שסופה של עלילת המשחק פתוח, ומותיר את השחקן לרצות עוד. הציון שניתן למשחק על ידי האתר היה 9.5 מתוך 10, הציון הגבוה ביותר שהאתר נתן בשנה האחרונה למשחק. בנוסף לביקורת, קרייסיס זכה במספר פרסים מהאתר: "משחק המחשב הטוב ביותר לשנת "2007, "הגרפיקה היפה ביותר" וכן "משחק היריות הטוב ביותר לשנת 2007".
בביקורת של האתר IGN ניתן למשחק הציון 9.4 מתוך 10. המבקרים נהנו מהגרפיקה ומהגיוון במשחק עצמו וברמות הקושי. המבקרים העריכו את עלילת הסיפור, שלטענתם הייתה טובה בהרבה מעלילת המשחק הקודם של קרייטק, Far Cry. עם זאת, צוינו לרעה דרישות החומרה של המשחק, ונאמר כי מצב ריבוי המשתתפים נחות ביחס לשאר המשחקים הקיימים בשוק. בחלוקת הפרסים על ידי האתר למשחקי הווידאו לשנת 2007, המשחק נבחר כמשחק בעל טכנולוגיית הגרפיקה הטובה ביותר (הן מבין משחקי המחשב והן מבין כלל המשחקים) והיה מועמד למספר פרסים נוספים, ביניהם משחק השנה למחשב האישי.
האתר Gamespy העניק למשחק את הציון 4.5 מתוך 5. המבקר קבע כי המשחק הוא אחת מנקודות הציון של שנת 2007, בזכות משחקיות מעולה ויופי גרפי. אף על פי כן, המבקר ציין כי דרושה חומרה "מפלצתית" על מנת למצות את אפשרויות המשחק, והוסיף כי במצב ריבוי המשתתפים של המשחק ישנן מספר תקלות ושיבושים.
בפברואר 2008 נערך כנס מפתחי המשחקים בסן פרנסיסקו. באירוע המרכזי הכריזו המפתחים על קרייסיס כמשחק בעל "הטכנולוגיה הטובה ביותר", כאשר העדיפו אותו על פני פורטל, הנחשב כמשחק חדשני מבחינה טכנולוגית גם הוא, בין היתר.
[עריכה] מכירות
על אף יחס חם מהמבקרים כשל המשחק במכירות עם יציאתו, בנובמבר 2007, ורק 86,663 עותקים נמכרו בארצות הברית. זוהי כמות מכירות נמוכה יחסית למשחק ששווק באופן כה אינטנסיבי. אתר חדשות הטכנולוגיה הבריטי The Inquirer ייחס את הכישלון במכירות לדרישות החומרה של המשחק, דהיינו, הצורך במחשב יקר שיהיה מסוגל להפעיל את המשחק. אף על פי כן, דיווחים מאוחרים יותר טענו כי המכירות היו מעל הציפיות - נמכרו מעל למיליון עותקים של המשחק ברחבי העולם עד סוף חודש ינואר 2008. בכתבה שפורסמה ביוני 2008 דווח כי נמכרו חצי מיליון עותקים נוספים, ושהמשחק עבר את ציפיותיו של EA.
בהשוואה למשחקים אחרים, משחק זה נמכר פחות ממשחקים מתחרים מסוגו. בכל החודשים הראשונים לאחר צאתו הוא נמכר פחות מאשר Call of Duty 4, משחק מתחרה מסוגו אשר יצא באותו מועד. לפי NPD, חברה לחקר השוק, Call of Duty 4 היה המשחק הנמכר ביותר בנובמבר, וקרייסיס היה המשחק השני הנמכר ביותר. בדצמבר 2007, בעוד קרייסיס היה רק המשחק השביעי ברשימה, Call of Duty 4 נשאר במקום הראשון. מאוחר יותר, בינואר 2008, Call of Duty 4 היה במקום השני, ולעומתו קרייסיס הידרדר למקום העשירי. המגמה לא השתנתה גם בחודש פברואר.

Summary:
קרייסיס (באנגלית: Crysis) הוא משחק פעולה ממוחשב השייך לז'אנר "משחקי יריות" מגוף ראשון (קרי: המשחק מתבצע מנקודת מבטו של הגיבור הראשי). משחק זה פותח על ידי חברת קרייטק (Crytek). עלילת המשחק עוסקת בפלישת חייזרים לכדור הארץ בשנת 2020, ומתרחשת באי טרופי באוקיינוס השקט. שאיפתם של מפתחי המשחק הייתה להציג דמויות בעלות בינה מלאכותית אנושית הנלחמות לצד או נגד הדמות אותה יגלם השחקן, ששמה "נומאד", חייל בצוות הכוחות המיוחדים האמריקני.
המאפיינים הגרפיים של המשחק זכו לעניין רב מאז חשיפתו לציבור . המשחק יצא ב-13 בנובמבר 2007, לאחר פיתוח של שנתיים. עם יציאתו זכה לשבחים רבים ונבחר על ידי מספר רב של מבקרים לתואר "משחק השנה" לשנת 2007. בכנס של EA דווח כי נמכרו מעל למיליון עותקים של המשחק ברחבי העולם עד סוף חודש ינואר 2008.


[עריכה] היסטוריה
[עריכה] בית לאצולה, מלוכה ודיפלומטיה
איסמאעיל מוסא אל-חוסייני הקים את בניין ה"אוריינט האוס" כבית מגוריו בשנת 1897. באותם ימים של שלהי התקופה העות'מאנית בירושלים, הייתה בעיצומה המגמה של ההתיישבות מחוץ לחומות העיר העתיקה, על רקע הצפיפות הגוברת בתוכה. בעוד היהודים התיישבו ממערב לעיר העתיקה, לאורך רחוב יפו וסביבותיו, בנו הערבים את בתיהם מצפון לעיר העתיקה, לאורך דרך שכם – הדרך שהובילה משער שכם צפונה לעבר העיר שכם.
כבן למשפחת חוסייני, אחת המשפחות העשירות והמכובדות של ירושלים, בנה איסמאעיל חוסייני את ביתו בהדר רב, כבית אחוזה היושב על קרקע רחבת ידיים. בשכנות לו בנו בני חוסייני אחרים את בתיהם, והאזור נודע כ"שכונת החוסיינים". כבר בשנה הראשונה לקיומו מילא הבית, בפעם הראשונה מני רבות, תפקיד ציבורי ודיפלומטי כאשר ארח מסיבת תה של הנהגת הפלסטינים ונכבדיהם לכבודו של הקייזר וילהלם השני, בעת ביקורו ההיסטורי בירושלים ב-1898. בשנת 1931 קיבלו בו האמיר עבדאללה, המלך עלי והנסיך זייד את פני המכובדים שבאו לנחמם על מות אביהם השריף חוסיין בן עלי, שנפטר בעבר הירדן והובא לקבורה בהר הבית בירושלים. כן ארח הבית את קיסר אתיופיה היילה סלאסי שנאלץ לגלות מארצו ב-1936-1937 בעקבות המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה .
אסמאעיל חוסייני מת ב-1945 והבית עבר בירושה לבנו, אברהים חוסייני. לאחר מלחמת העצמאות ב-1948 נותר הבית בצידה הירדני של ירושלים. הוא שימש כמטה ועדת הפיוס של האו"ם ושל אונר"א - סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם, בשנים 1949-1950. לאחר מכן הפך אותו חוסייני לבית מלון שפעל תחת השם "ניו אוריינט האוס הוטל".
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר תחת שלטון ישראלי נסגר המלון, ובעלי הבניין החליטו להשתמש בו מחדש כבית מגורים. משהתקשו לעמוד בעלויות הכבדות של אחזקת בית מידות כזה, השכירו את קומתו העליונה לאחת מהסוכנויות הבינלאומיות לסיוע לפליטים שפעלו בעיר. בתקופה זו איבד הבניין מזוהרו, ופשתה בו הזנחה. ב-1983 החל לפעול באוריינט האוס המכון ללימודים ערביים מייסודו של פייסל חוסייני, דבר שבהדרגה הפיח בו חיים מחדש.
[עריכה] סמל לאומי
מעמדו של הבניין כאחד מסמלי הלאומיות הפלסטינית התקבע בעת האינתיפאדה הראשונה, כאשר המכון ללימודים ערביים בניהולו של פייסל חוסייני הפך לגורם פוליטי בעל משמעות, ופייסל חוסייני עצמו התבלט כמנהיג פלסטיני מבטיח הזוכה לכבוד והערכה בעולם. המכון הרחיב את פעולותיו, ובבניין האוריינט האוס נפתחו מחלקות נוספות שעסקו בפעילות פוליטית פלסטינית. תוך זמן קצר, ב-1988, סגרו שלטונות ישראל בהוראת שר הביטחון יצחק רבין את הבניין , במסגרת הניסיונות להביא לרגיעה באינתיפאדה, ומתוך מגמה שלא לאפשר לקיומו ולפעילותו המדינית הפלסטינית להפוך לעובדה ניצחת בלב ירושלים. הבניין נותר סגור במשך יתר שנות האינתיפאדה.
האווירה החיובית שנוצרה על רקע דעיכת האינתיפאדה, סיום מלחמת המפרץ, וועידת השלום במדריד (1991) אפשרה את פתיחתו מחדש של הבניין ב-1992. הבניין חזר להיות, ביתר שאת, מוקד לפעילות פוליטית פלסטינית. פייסל חוסייני מונה בידי ערפאת כאחראי הרשמי לענייני ירושלים בוועד הפועל של אש"ף, והוא הפך את האוריינט האוס למטה פעילות אש"ף בירושלים. אישי שמאל ישראלים התארחו שם בקונצרטים ישראלים-פלסטיניים, בחתונתו של נביל שעת, ובאירועים נוספים. בתקופה זו רחשה בין כתלי הבניין פעילות פוליטית הולכת וגוברת, וחלק גדול מן ההכנות והפגישות לקראת הסכמי אוסלו התקיים בו. האוריינט האוס שימש כמרכז פוליטי, תרבותי וחברתי, ועם הקמת הרשות הפלסטינית, היה לזרוע שלה בירושלים. הדגל הפלסטיני התנוסס בקביעות על הבניין באותה תקופה, בהפגנת נוכחות מתריסה שצרמה לישראלים רבים, אך באווירת אופטימיות אוסלו ששררה באותה עת לא ננקטו כל פעולות בנושא. ממשלת רבין אף חתמה על מספר הסכמים אשר הוסתרו מהציבור הישראלי ובהן התחייבה לאפשר פעילות מסוימת של הרשות הפלסטינית במזרח ירושלים בכלל ובאוריינט האוס בפרט[דרוש מקור].
באותה תקופה פעלו בבניין מספר מחלקות של הרשות הפלסטינית. ביניהן, המחלקה הגאוגרפית, שעסקה במיפוי וחקר התפתחות ההתנחלות היהודית בשטחי יהודה ושומרון וכן ברישום הקרקעות והבתים במזרח ירושלים; והמחלקה המדינית, שבראשה עמד שריף אל-חוסייני, ועסקה במגעים המדיניים מטעם הרשות. בפועל, הפך הבניין להיות מעין משרד החוץ הפלסטיני, בייחוד לאחר הסכם אוסלו. דיפלומטים זרים פקדו אותו בקביעות, וקיימו בו מגעים עם גורמי שלטון מטעם הרשות הפלסטינית.
[עריכה] סגירה
לאחר רצח יצחק רבין, תחילת גל פיגועי ההתאבדות ועליית בנימין נתניהו לשלטון הפכה הפגנת הנוכחות הפלסטינית בלב ירושלים מטרידה יותר ויותר מנקודת מבטה של ממשלת ישראל. נתניהו איים פעמים אחדות לסגור את הבניין על פעילויותיו, אך הוא נשאר פתוח ופעיל לאורך שנות כהונתו, וכך גם לאורך כהונתו של אהוד ברק. רק בעיצומה של אינתיפאדת אל אקצה, כתגובה לגל פיגועי ההתאבדות ברחבי ישראל ובעיקר בירושלים, החליטה ממשלת ישראל תחת ראשותו של אריאל שרון לסגור את האוריינט האוס, שעות אחדות לאחר הפיגוע במסעדת סבארו. גם הסתלקותו של פייסל חוסייני, שמת מהתקף לב פתאומי חודשיים קודם לכן, יצרה את התנאים הדיפלומטיים המתאימים, מבחינת ישראל, לסגירת המוסד.
אור ליום 10 באוגוסט 2001 פשטו כוחות משמר הגבול על האוריינט האוס והשתלטו עליו, על פי צו בחתימת השר לביטחון פנים עוזי לנדאו. מן הבניין הוסר הדגל הפלסטיני והונף עליו דגל ישראל. גם משרדים פלסטינים נוספים נסגרו, ובכללם משרדי מושל מחוז ירושלים מטעם הרשות הפלסטינית ומשרדים של מנגנוני הביטחון הפלסטינים במתחם אבו דיס. לאחר זמן קצר, בשל בקשת גורמים פלסטינים, הוסר הדגל הישראלי מן הבניין, אך הוא נותר סגור ופעילות בו נמנעה.
על פי הודעת משרד ראש הממשלה נתפסו בבניין מסמכים רבים המצביעים על "פעילות ענפה באזור ירושלים וזאת בניגוד מוחלט להסכמים שנחתמו עם הפלסטינים. יצוין, כי חוק יישום הסכם הביניים (הגבלת פעילות), מחייב את הרשות הפלסטינית לכבד את ריבונותה של ישראל בתחומי מדינת ישראל, לרבות בירושלים המזרחית". על פי אותה הודעה, כלל החומר שנתפס כלל עדויות על פעילות מנגנוני הביטחון הפלסטינים בירושלים, פעילות בתחום הנדל"ן במזרח ירושלים, מעורבות הרשות הפלסטינית במינויים במזרח העיר, פעילות מדינית בעיר, מעורבות הרשות במימון הפעולות באוריינט האוס, ומעורבות הרשות ומנגנוני הביטחון שלה בנעשה בהר הבית. "החומר שנתפס מעיד על תפקודו של בניין האוריינט האוס כזרוע ישירה של הרשות הפלסטינית לאורך השנים ומצביע על מעורבותה של הרשות ושל ערפאת בפעילותו של האוריינט האוס ובפעילות מוסדות נוספים במזרח ירושלים", מסרה הודעת משרד ראש הממשלה .
על פי הודעת האוריינט האוס, ישראל היא שהפרה הסכמים והבנות, ואף הפרה את החוק הבינלאומי בפשיטה על האוריינט האוס וסגירתו, תוך החלת ריבונותה על מזרח ירושלים בניגוד לעמדה הבינלאומית. האוריינט האוס, על פי ההודעה הפלסטינית, עוסק בפעילות שמטרתה לקדם פתרון בדרכי שלום, ומהווה מקום של דיאלוג בין ישראלים ופלסטינים. סגירתו פוגעת בתקווה הפלסטינית שמזרח ירושלים תהיה בעתיד בירתה של המדינה הפלסטינית, ועל הקהילה הבינלאומית והגופים שוחרי השלום בישראל לגנותה בתוקף ולפעול לפתיחתו מחדש של המוסד, נאמר בהודעה .
[עריכה] אוריינט האוס כיום
הבניין עודו סגור מתוקף צו השר לביטחון פנים, המתחדש מדי חצי שנה. אף שלא מתקיימת בו פעילות כלשהי, הרי שאת הפעילות שהתקיימה בו בעבר ממשיכים הפלסטינים לקיים, בפרופיל בינלאומי נמוך יותר, בבניינים חלופיים בירושלים. אתר האינטרנט של האוריינט האוס מוסר דיווחים מעת לעת על פעולותיו, ומונפקות הודעות לעיתונות מטעם האוריינט האוס.
הפלסטינים עודם נושאים עיניהם לפתיחתו המחודשת של הבניין, ועושים מאמצים דיפלומטיים ותקשורתיים בינלאומיים ללחוץ על ישראל לפתיחתו. במעט המגעים הפלסטיניים-ישראלים המתקיימים בשנים האחרונות, מעלים הפלסטינים מדי פעם את הנושא. לאורך תקופת כהונתו של אריאל שרון כראש ממשלה, נמסרו מעת לעת הצהרות כי אין בכוונת ממשלת ישראל לאפשר "לעת עתה" את פתיחת הבניין. במהלך תקופת כהונתו של אהוד אולמרט בראשות ממשלת ישראל (החל מ-2006), לא היה שינוי במדיניות זו. אולמרט כיהן כראש עיריית ירושלים במשך ימי שיא פעולתו של האוריינט האוס ובעת סגירתו, והיה מן המתנגדים התקיפים לפעולתו.
הפלסטינים רואים בבניין סמל לריבונותם החוקית על מזרח ירושלים, ולשאיפתם שירושלים תהיה ביום מן הימים בירת המדינה הפלסטינית. הם טוענים כי "האוריינט האוס הוא מקום אספה לאומי לפלסטינים במזרח ירושלים הכבושה. כמטה אש"ף בעיר הכבושה, האוריינט האוס שואף לפתח את מזרח ירושלים הערבית כבירת המדינה הפלסטינית המתפתחת" . ישראל מצידה חוששת שפתיחת האוריינט האוס תחליש את ריבונותה בירושלים המזרחית.

Summary:
אוריינט האוס (באנגלית: Orient House, "בית המזרח" בערבית: بيت المشرق "בית אל-משרק") הוא בניין ברחוב אבו עובידה שבשכונת אמריקן קולוני שבמזרח ירושלים, ששימש בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 כמטה של אש"ף בעיר. הבית, שנבנה בסוף המאה ה-19 בידי איסמאעיל מוסא אל-חוסייני כחווילה מפוארת למגוריו, שימש לאורך השנים חליפות כבית מגורים, כמעון אירוח לאורחים רמי מעלה, כבית מלון, וכבניין ציבור המאכלס מוסדות פלסטיניים שונים. באוגוסט 2001 נסגר הבניין על פי החלטת ממשלת ישראל ופונו המוסדות הפלסטינים שאכלסו אותו.
אף שהבניין ריק ואינו מתפקד כיום, הן הפלסטינים והן ישראל רואים בו סמל לאחיזה הפלסטינית בירושלים, ועל כן סוגיית תפקודו של האוריינט האוס היוותה בעבר, ובמידה מסוימת עודה מהווה, סלע מחלוקת קשה בין הצדדים.


[עריכה] היסטוריה של הידע והמחקר בנושא
תכונות המגנט היו מוכרות כבר בעת העתיקה, לפחות מהמאה ה-4 לפנה"ס בסין. קיימות עדויות לבניית מכשיר הדומה למצפן בסין של המאה ה-1, וייתכן שאף מוקדם יותר אצל האולמקים באמריקה המרכזית. עדות חד משמעית לשימוש במצפן לאיתור כיוון הצפון מופיעה לראשונה בסין בשנת 1044. באירופה החלו להשתמש במצפן לצורכי ניווט במאה ה-13.
הראשון ששיער כי כדור הארץ הוא מגנט היה ויליאם גילברט בשנת 1600. מאוחר יותר שיערו חוקרים שמקור המגנטיות של כדור הארץ בפרומגנטיות של ברזל, הנמצא במעבה כדור הארץ, אולם במהלך המאה ה-20 התברר שהטמפרטורה בחלקיו הפנימיים של כדור הארץ היא גבוהה יותר מנקודת קירי של ברזל ומתכות אחרות, ובתנאים כאלו פרומגנטיות אינה אפשרית. בתחילת המאה ה-20 התגלה שגם לשמש שדה מגנטי. הפיזיקאי והמתמטיקאי ג'וזף לרמור העלה בשנת 1919 את הרעיון שכתמי השמש הם עדות לפעילות דמוית דינמו על פני השמש, עקב תנועת נוזל בעל מוליכות חשמלית. לימים התברר שמדובר בתנועה של פלזמה, כלומר גזים מיוננים.
במהלך המאה ה-20 התפתחו רעיונותיו של לרמור לתאוריה מקיפה, המסבירה את היווצרותו של שדה מגנטי בתוך כדור הארץ כתוצאה מזרימת נוזל מתכתי עשיר בברזל בתוך הגלעין החיצוני. תאוריית הדינמו משמשת כיום באסטרופיזיקה על מנת להסביר היווצרות שדה מגנטי לא רק בכדור הארץ, אלא גם בשמש ובגרמי שמיים נוספים.
מדענים שיערו מזה זמן רב את קיומה של מגנטוספירה סביב כדור הארץ, עקב קיומן של סערות גאומגנטיות. בשנת 1958 בוצעו מדידות באמצעות לוויין המחקר אקספלורר 1, שהוכיחו את קיומה של המגנטוספירה והביאו לגילוי חגורות ואן אלן.
[עריכה] תרשים סכמטי של כדור הארץ
[עריכה] תכונות השדה המגנטי של כדור הארץ
[עריכה] סוגי קטבים מגנטיים
[עריכה] רכיבי השדה המגנטי
את השדה המגנטי בכל נקודה על פני כדור הארץ ניתן להפריד לרכיב אופקי ולרכיב אנכי. מחט המצפן תצביע בכיוון הרכיב האופקי. הזווית בין הרכיב האופקי של השדה המגנטי ובין הקוטב הצפוני הגאוגרפי נקראת נטייה מגנטית (Declination). הזווית בין כיוון השדה המגנטי המוחלט ובין הרכיב האופקי נקראת זווית הרכנה (Inclination). כך למשל, הנטייה המגנטית בישראל משתנה בין 3 ל-4 מעלות, בהתאם למיקום המדויק, לכן כיוון הצפון הגאוגרפי הוא בין 3 ל-4 מעלות מערבית (נגד כיוון השעון) ביחס לכיוון מחט המצפן.
[עריכה] עוצמת השדה המגנטי וכיוונו
עוצמת השדה המגנטי בגובה פני הקרקע משתנה מאזור לאזור, החל מאזורים על פני כדור הארץ שהעוצמה בהם קטנה מ-30 מיקרוטסלה, ועד לאזורים שבהם גודלה מגיע עד 60 מיקרוטסלה. בדרך כלל באזורים הקרובים לקטבים עוצמת השדה גדולה יותר. בנוסף, ככל שמתקרבים לקטבים המגנטיים, הרכיב האנכי הולך וגדל, ואילו הרכיב האופקי הולך וקטן. בקטבים המגנטיים עצמם, השדה המגנטי הוא אנכי לפני כדור הארץ, על פי הגדרתם.
באזורים שונים על פני כדור הארץ, עוצמת השדה המגנטי המקומי וכיוונו מושפעים גם מגורמים סביבתיים סמוכים למקום המדידה, כגון משקעי ברזל או משקעי בזלת המכילים ברזל, למשל בקרקעית האוקיינוס. תופעה זו הייתה מוכרת בניווט הימי כבר במאה ה-18. גופי מתכת גדולים מעשה ידי אדם, כמו מכונות וכלי רכב, יכולים גם הם להשפיע, אם הם קרובים אל מקום המדידה.
בישראל, עוצמת השדה המגנטי היא כ-44 מיקרוטסלה בתל אביב וכ-32 מיקרוטסלה בירושלים. הזווית בה נכנסים קווי השדה המגנטי אל פני כדור הארץ היא כ-46 מעלות בממוצע.
[עריכה] מדידת השדה המגנטי
מדידת עוצמת השדה המגנטי וכיוונו מבוצעות באמצעות מגנטומטר, מכשיר שמודד ורושם את עוצמת השדה המגנטי המקומי ואת כיוונו לאורך הזמן.
המדידה מבוצעת באמצעות כ-200 תחנות מדידה קרקעיות קבועות בכל העולם ועוד כמה ניידות, וכן באמצעות לוויינים. בישראל קיימות כיום שלוש תחנות מדידה (המכונות "מצפים מגנטיים") המופעלות על ידי המרכז למיפוי ישראל: בהר חרמון, בבר גיורא ובהרי אילת. בעבר הייתה תחנה נוספת, באמציה, אולם היא נסגרה.
[עריכה] שימוש במצפן לאיתור כיוון הצפון
מחט המצפן היא מגנט דו-קוטבי בעל מומנט מגנטי. כאשר המצפן מוצב במצב מאוזן והמחט אינה מכוונת בדיוק בכיוון הרכיב האופקי של השדה המגנטי המקומי, יפעל על המחט מומנט כוח והיא תסתובב לכיוון הרכיב האופקי. המחט תתחיל לבצע תנודות (בדומה למטוטלת) סביב כיוון הרכיב האופקי, תנודות שידעכו עם הזמן. מהירות שיכוך התנודות תלויה בחומר שממלא את גוף המצפן ועליו צפה המחט.
הכיוון שאליו מצביעה המחט אינו הצפון הגאוגרפי, משום שהקוטב המגנטי אינו מתלכד עם הקוטב הגאוגרפי. הוא אף אינו מצביע בדיוק לעבר הקוטב המגנטי הצפוני (קוטב דרומי של מגנט, בעידן הנוכחי), מכיוון שכדור הארץ הוא מגנט מורכב בעל שדה מגנטי מקומי שאינו מתאים בדיוק לתיאורו כמגנט דו-קוטבי. כדי לאתר את הצפון הגאוגרפי, נדרש לדעת את הנטייה המגנטית באותו מקום, ולבצע תיקון בהתאם. קיימות מפות מיוחדות המציגות את הנטייה המגנטית בכל מקום על פני כדור הארץ. מפות אלה מתעדכנות משנה לשנה, עקב שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ.
[עריכה] השפעה על בעלי חיים
מדענים משערים כבר זמן רב, שבעלי חיים מסוימים, בהם עופות, צבי ים, לווייתנים ודולפינים יכולים לחוש בשדה המגנטי של כדור הארץ, ושתחושה זו מסייעת להם בעת הנדידה השנתית. שמו לב, שעופות נודדים הנמצאים בכלוב גדול בגן חיות בגרמניה, עפים בעונת הסתיו בקוצר רוח לכיוון החלק הדרומי של הכלוב. אותה תופעה קיימת גם בחדר סגור, כשאין לציפורים יכולת לקבוע את הכיוון לפי ראייה.
הוכחה נוספת לכך שבעלי חיים חשים בשדה מגנטי ניתנה בניסוי שנעשה באוניברסיטת תל אביב, בו נצפה שעכברים במבוך לא מורכב מעדיפים לשכון בעיקר בחלק הדרומי של המבוך, ואילו עכברים במבוך דומה שמופעל עליו שדה מגנטי הפוך מכיוון השדה של כדור הארץ - מעדיפים לשכון דווקא בחלק הצפוני של המבוך. בניסוי אחר השתמשו בחולדות עיוורות, שלמדו וידעו את הדרך במבוך מורכב יותר. מצאו ששינוי כיוון המבוך ביחס לשדה המגנטי של כדור הארץ הקשה עליהן במציאת הדרך.
בניסוי עם צבי ים הנודדים באוקיינוס האטלנטי הפעילו שדה מגנטי מקומי באזורים בהם שחו, והצבים שינו את כיוון תנועתם בהתאם לשדה המגנטי המקומי. בניסוי זה הוכח שצבי הים חשים לא רק בעוצמת השדה המגנטי ובכיוונו האנכי, אלא אף את בזווית ההרכנה (inclination) שעוזרת להם בניווט. במחקר אחר חקרו את מסלול תנועתם של לווייתנים, ומצאו קשר בין המסלול המדויק לבין שדות מגנטיים מקומיים הקיימים בקרקעית האוקיינוס.
[עריכה] המגנטוספירה
המגנטוספירה של כדור הארץ היא אזור נרחב בחלל סביב כדור הארץ, המושפע מהשדה המגנטי של כדור הארץ, מרוח השמש, המורכבת מחלקיקים טעונים ומהשדה המגנטי הבין-פלנטרי. למרות שמה (ספירה = כדור), צורת המגנטוספירה איננה כדורית: בצד הפונה אל השמש ("יום") המרחק מפני כדור הארץ לגבול המגנטוספירה הוא כ-70,000 ק"מ (10 - 12 פעמים רדיוס כדור הארץ), ואילו בצד הנגדי ("לילה") נמתח שובל המגנטוספירה למרחק גדול פי אלף לערך מרדיוס כדור הארץ.
המגנטוספירה מגנה על פני כדור הארץ מפגיעת החלקיקים שמכילה רוח השמש, והיא מונעת מהם לחדור לאטמוספירה. פגיעת רוח השמש במגנטוספירה גורמת לניתוב חלקיקים טעונים, כמו אלקטרונים, לאורך קווי השדה המגנטי. חלקיקים אלו מעוררים אטומים באטמוספירה, וכאשר האלקטרונים שלהם חוזרים וממלאים את הקליפות באטום, הם פולטים פוטונים. כך נוצר זוהר הקוטב. מסלול האלקטרונים המהירים מגיע לגובה נמוך סמוך לאזורי הקטבים, ולכן זוהר הקוטב נראה בדרך כלל רק באזורים אלו. צבע זוהר הקוטב תלוי בגזים המעוררים, ולכל גז באוויר יש צבעים אופייניים.
לווייני המחקר הראשונים ששוגרו לחלל, גילו בשנת 1958 חגורות המכילות חלקיקים טעונים אנרגטיים סביב כדור הארץ, שלא היו ידועות עד אז. אזורים אלה קרויים חגורות ואן אלן. תחילה, התגלו החגורות הפנימיות בגובה של 700 - 10,000 ק"מ מעל פני כדור הארץ, המכילות בעיקר פרוטונים, ולאחר מכן התגלו החגורות החיצוניות, בגובה של 13,000 - 65,000 ק"מ מפני כדור הארץ, המכילות בעיקר אלקטרונים. היווצרותן של החגורות מוסברת בזכות קיום השדה המגנטי של כדור הארץ והמגנטוספירה.
בעת פעילות מוגברת של השמש נוצרים שינויים מהירים בשדה המגנטי של המגנטוספירה שגורמים לתופעה הקרויה סערה גאומגנטית. הדבר עלול להשפיע על השדה המגנטי במקומות רבים, ובמקרים קיצוניים אף לגרום הפרעות ללוויינים, לשידורי רדיו, לקווי מתח גבוה ולמכשירים רגישים. בנוסף, תופעת זוהר הקוטב מתגברת בעת סערות מגנטיות. בשעת סערה, אסטרונאוטים בחלל ללא מיגון מתאים עלולים להיחשף לקרינה בכמות קטלנית.
[עריכה] היווצרות השדה המגנטי
תאוריית הדינמו מסבירה כיצד נוצר השדה המגנטי בתוך הגלעין החיצוני, העשיר בנוזלים מתכתיים . שלושה גורמים מאפשרים את פעולתו של הדינמו בכדור הארץ. הגורם הראשון הוא כמות גדולה של ברזל בגלעין החיצוני, שיכול להוליך זרם חשמלי. הנוזל המתכתי המותך יכול לאפשר את קיומם של מסלולי הולכה חשמלית שדרכם יזרום זרם, אם יהיה מקור שייצר אותו. הגורם השני הוא אנרגיה שמקורה בגלעין הפנימי החם, המניעה את הנוזל בכיוון אנכי. הנוזל עולה מעלה ויורד חזרה לאחר שהוא מתקרר. מקור האנרגיה הזה הוא שמאפשר פעולה יציבה של הדינמו, ובלעדיו לא ייתכן דינמו שיוצר שדה מגנטי לאורך מיליארדי שנה.
הגורם השלישי הוא סיבוב כדור הארץ. כוח קוריוליס מעניק לנוזל רכיב תנועה אופקי וגורם ליצירת דיסקות ענקיות מסתובבות של נוזל מתכתי. לדיסקות יש תנועה סיבובית יחסית לגלעין, ושדות מגנטיים שנמצאים בגלעין עצמו יוצרים בהן זרם חשמלי באמצעות כוח לורנץ, בדומה לזרם שנוצר בדינמו . הזרם החשמלי, בהתאם לצורתו המרחבית, יכול ליצור שדה מגנטי חזק יותר, כלומר להגביר את עוצמת השדה. חוק שימור האנרגיה נשמר משום שמקור האנרגיה המגנטית הוא באנרגיית החום של הגלעין הפנימי המוצק ובאנרגיה הסיבובית של כדור הארץ. דינמו יציב הוא כזה שמתקיים בו היזון חוזר. כלומר, השדה המגנטי יוצר זרם בדיסקות המסתובבות, והן מייצרות שדה מגנטי בעצמן. אולם, ללא הספקת אנרגיה מהגלעין הפנימי היה הדינמו דועך תוך כמאה אלף שנה, כתוצאה מהפכת אנרגיה חשמלית לחום בדיסקות עצמן.
בעזרת חקר של מינרלים הניתנים למגנוט ונמצאים בשכבות הסלע על פני כדור הארץ, הגיעו חוקרים למסקנה שלכדור הארץ יש שדה מגנטי משלו מזה שלושה מיליארד שנים לפחות. ידוע שהשדה מתחדש באופן קבוע, משום שלולא כן הוא היה דועך. השדה שנוצר על פני הצד החיצוני של הגלעין חזק באופן משמעותי מהשדה הנמדד על פני שטח כדור הארץ. עוצמתו של זה כאחוז בלבד מעוצמת השדה בגבול בין הגלעין למעטפת כדור הארץ. כאמור, על פני השטח ובחלל, השדה קרוב בצורתו לשדה דו-קוטבי, אולם בתוך כדור הארץ צורתו הרבה יותר מורכבת, ולא ניתן לתאר אותו כמגנט בעל מספר קטן של קטבים.
הקושי לחקור ישירות את גלעין כדור הארץ מונע אישוש חד-משמעי של תאוריית הדינמו. החוקרים מקבלים את תאוריית הדינמו כהסבר לשדה המגנטי של כדור הארץ, כי הממצאים הגאולוגיים מתאימים לתאוריה, ואין תאוריה מתחרה. הדמיות ממוחשבות ויצירת דגמים של גלעין כדור הארץ במעבדה מסייעים אף הם להבין את תאוריית הדינמו ולחקור את השלכותיה.
[עריכה] שינויים בשדה המגנטי
[עריכה] נדידת הקטבים המגנטיים
הקטבים המגנטיים אינם קבועים, אלא נעים ללא הפסק ממקום למקום. בין תנועת הקוטב המגנטי הדרומי ובין תנועת הקוטב המגנטי הצפוני לא נמצאה התאמה. בשנים האחרונות, הקוטב המגנטי הצפוני נע לכיוון צפון-מערב בקצב של כ-40 ק"מ בשנה. שני הקטבים המגנטיים אינם נמצאים בנקודות גאוגרפיות מנוגדות זו לזו, וכיום המרחק בין הקוטב המגנטי ובין הקוטב הגאוגרפי גדול יותר בדרום מאשר בצפון.
[עריכה] שינויים יומיים
שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ חלים אף בתדירות יומיומית:
[עריכה] פלאומגנטיזם
קרל פרידריך גאוס מדד לראשונה את עוצמת השדה המגנטי של כדור הארץ בשנת 1835. מאז, בכ-150 השנים האחרונות נמדדה ירידה בעוצמה בשיעור של כ-10%, קצב הירידה בעוצמת השדה המגנטי מואץ בשנים האחרונות.
חקר השדה המגנטי של כדור הארץ בתקופות קדומות נקרא פליאומגנטיזם. מינרלים מסוימים ממוגנטים בשעת התמצקותם, וכך הם משמרים בתוכם מידע אודות כיוון השדה המגנטי ששרר אז, ואת עוצמתו. מגנטיט שמצוי בבזלת (ובסלעים אחרים) הוא דוגמה למינרל כזה, ועל כן שכבות של זרמי לבה קדומים הם מקום מועדף לחקר הפלאומגנטיזם. המדידות מראות שעוצמת השדה המגנטי משתנה לאורך השנים, וכיוון השדה המגנטי של כדור הארץ מתהפך מפעם לפעם: היו תקופות גאולוגיות שבהן הייתה מחט המצפן מצביעה לכיוון דרום. בין היפוך להיפוך חולפת תקופה שאורכה בין עשרות אלפים ועד למיליוני שנים (בממוצע כ-250 אלף שנה בין כל היפוך). ההיפוך האחרון התרחש לפני כ-780 אלף שנים, אירוע המכונה היפוך ברונהס-מטויאמה (Brunhes-Matuyama reversal). המדענים תיעדו אירועים רבים נוספים של היפוך שדה מגנטי בתקופות קדומות יותר. ברמת הגולן קיימים מספר מקומות שבהם השתמרה בזלת שהתמצקה בתקופה של שדה הפוך.
היפוך כיוון שדה מגנטי אורך בין מאות לאלפי שנים, והוא מלווה בדרך כלל בירידת עוצמתו של השדה המגנטי, עד להיפוך כיוון צפון מגנטי - דרום מגנטי, ולאחר מכן עלייה מהירה בעוצמת השדה המגנטי. אין עדויות להשפעה של אירועי היפוך השדה על החי והצומח על פני כדור הארץ בצורת הכחדה או בצורות אחרות. כך למשל, מינים קדומים של האדם, כגון ההומו ארקטוס ואבותיו הקדמונים, שרדו מספר היפוכי כיוון של השדה המגנטי. המגנטוספירה אומנם מגנה על פני כדור הארץ מפני חלקיקים טעונים המגיעים מרוח השמש, אך מניחים שגם במצב של העדר שדה מגנטי בכדור הארץ, רוח השמש גורמת להשראה וליצירת שדה מגנטי ביונוספירה, ושדה מגנטי זה מגן על צורות החיים מפני אותם חלקיקים .
[עריכה] הסיבות להיפוכי הכיוון של השדה המגנטי
מדידות פלאומגנטיות מראות שהיפוכי השדה המגנטי מתרחשים במהירות רבה יחסית. תוך מספר אלפי שנה, לכל היותר, מחליף השדה המגנטי את כיוונו. אין הסכמה בקרב החוקרים לגבי הסיבות להיפוכי השדה. יש הסבורים שהיפוכי הכיוון הם פועל יוצא של תאוריית הדינמו. לטענתם, קווי השדה המגנטי עלולים להסתבך עקב התנועה הכאוטית של הנוזל בגלעין כדור הארץ. הדבר יכול לגרום לחוסר יציבות ולהיפוך כיווני השדה המגנטי. הרעיון הומחש באמצעות הדמיה ממוחשבת . ההדמיה נועדה להראות שהיפוך כיוון ספונטני הוא אפשרי, והיא הצליחה להדגים שרשרת אירועים בגלעין שהביאה להיפוך כיוון מהיר. אולם, אין ודאות שאירועים אלו אכן מתרחשים בעת היפוכי כיוון. השדה המגנטי של השמש מתהפך כל 7 - 15 שנים באופן ספונטני, ועובדה זו תומכת באפשרות של היפוך ספונטני במסגרת תאוריית הדינמו.
מדענים אחרים טוענים שההיפוכים אינם ספונטניים, אלא נגרמים עקב אירועים מחוץ לגלעין המשבשים את הזרימה. אירועים אלו יכולים להיות גושי סלע גדולים במיוחד ששוקעים למעטפת כדור הארץ בעקבות תנועת הלוחות הטקטוניים, או כוחות חזקים המופעלים על המעטפת כתוצאה מהתנגשויות של אסטרואידים או שביטים בכדור הארץ.
[עריכה] שימושים מעשיים בשדה המגנטי של כדור הארץ
השימוש השכיח ביותר שעושה האדם בשדה המגנטי של כדור הארץ הוא השימוש במצפן לאיתור כיוון הצפון. להלן שימושים נוספים, חלקם עדיין בשלבי מחקר:
[עריכה] חיזוי רעידות אדמה
במדינות שונות (ארצות הברית, יפן, רוסיה, סין וטורקיה) נבדק השימוש במדידת השדה המגנטי כשיטה אפשרית לחיזוי רעידות אדמה. ברעידות אדמה יש שחרור לחצים במקום מסוים בקרום כדור הארץ, דבר שיכול להשפיע בין היתר על השדה המגנטי המקומי. היו מספר פרסומים שטענו להצלחה לזהות שינויים קטנים אך עקביים בשדה המגנטי בגודל של כמה עשיריות ננוטסלה, לפני רעידת האדמה. בעיה אחת היא ששינויים אלה הם קטנים מדי ביחס לשינויים אחרים בשדה המגנטי שנוצרים במהלך היממה ממגוון סיבות. לשם כך פותחו מגנטומטרים חדשים שאמורים להתגבר על הקשיים האלה . חמורה יותר מבעיית הגודל היא העובדה שאין עדיין היסטוריית רישום מספקת כדי להפריך או להוכיח את הטענה בדבר הקשר בין עוצמת השדה לרעידות אדמה.
[עריכה] הפקת אנרגיה מהשדה המגנטי
רבים חיפשו דרך לנצל את השדה המגנטי של כדור הארץ כדי להפיק אנרגיה, ביניהם בנג'מין פרנקלין במאה ה-18 וקרומוול וארלי (מהנדס טלגרף בריטי) במאה ה-19, אולם עד היום לא נמצאה דרך מעשית לנצל את השדה המגנטי לשם כך.
שימושים אפשריים בחלל יכולים לכלול הפקת זרם חשמלי על ידי תנועה של רכיבים אלקטרומגנטיים דרך שדה מגנטי במגנטוספירה. כך ניתן יהיה להמיר אנרגיה קינטית לאנרגיה חשמלית או להפך.
[עריכה] תנועת הלוחות הטקטוניים
חקר הפלאומגנטיזם סייע במדידת טקטוניקת הלוחות בתקופות קדומות. בהנחה שהקטבים המגנטיים הקדומים היו סמוכים לקטבים הגאוגרפיים, ניתן לשחזר את סידור היבשות בתקופות אלו על סמך מדידת סידור המגנטיט בסלעים, דוגמת בזלת, בשעת התמצקותם. בדרך זו נמצאו אישושים לתאוריית נדידת היבשות, וניתן היה לשחזר את סידור היבשות בתקופות קדומות.
בנוסף, פענוח כיוון השדה המגנטי שנרשם במגנטיט שבבזלת בקרקעית האוקיינוס האטלנטי סייע במדידת קצב התרחבות האוקיינוס. התרחבות זו מלווה בזרימת לבה מתוך הרכס המרכז אוקייני ודחיפת שני הלוחות הנושקים לרכס מזרחה לכיוון אפריקה-אירופה ומערבה לכיוון אמריקה. כן נמצא שסלעים בעלי מגנוט הפוך נמצאים במרחקים שווים ממרכז הרכס, והדבר מצביע על כך שהאוקיינוס מתרחב באופן שווה לשני הכיוונים.

Summary:
השדה המגנטי של כדור הארץ הוא אחת התכונות הפיזיקליות המאפיינות את כוכב הלכת ארץ. לשדה המגנטי יש השפעה על מגוון תופעות על פני כדור הארץ, באטמוספירה שלו ובחלל הקרוב אליו. על פי ההשערה המקובלת, השדה המגנטי נוצר בגלעין החיצוני של כדור הארץ, ורק חלק קטן ממנו נמדד על פני השטח או בחלל. השדה המגנטי של כדור הארץ דומה לשדה של מגנט דו-קוטבי, שקוטב אחד שלו (קוטב דרום בעידן הנוכחי) באוקיינוס הקרח הצפוני, והשני ליד אנטארקטיקה (קוטב צפון בעידן הנוכחי). קטבים אלו נעים ממקומם באופן רציף, וקיימות אף עדויות להיפוכי כיוון של השדה המגנטי בתקופות מסוימות בהיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ.
השפעת השדה המגנטי של כדור הארץ מורגשת עד למרחק גדול בחלל, והשפעתו על רוח השמש מגדירה אזור הקרוי מגנטוספירה. לרוח השמש יש גם השפעה קטנה על מיקום הקטבים המגנטיים של כדור הארץ. קיום המגנטוספירה מגן על כדור הארץ מפני רוח השמש ומאפשר את קיום החיים על כדור הארץ.
מעריכים שהשדה המגנטי מסייע לבעלי חיים מסוימים, כמו עופות נודדים, לנווט את דרכם בעת הנדידה השנתית, ואילו האדם משתמש בשדה המגנטי של כדור הארץ לצורך ניווט באמצעות מצפן.


[עריכה] היסטוריה
[עריכה] מחנה הריכוז מאוטהאוזן
ב-8 באוגוסט 1938 נשלחו אסירים ממחנה הריכוז דכאו לעיירה האוסטרית מאוטהאוזן, שעל גדות הדנובה כ-20 ק"מ ממזרח ללינץ, כדי להתחיל בבניית מחנה חדש. המקום נבחר עקב קרבתו למרכז התחבורה של לינץ, אך גם משום שהאזור היה מאוכלס בדלילות על אף שכבר מתחילת קיומו נשלט המחנה על ידי גרמניה, הוא הוקם כיוזמה כלכלית פרטית בידי החברה הגרמנית DEST (ראשי תיבות: Deutsche Erd- und Steinwerke GmbH, "חברה גרמנית לעבודות עפר ואבן"), שהחזיקה בבעלותה את מחצבת וִינֶר-גְרָאבֶּן ששכנה במאוטהאוזן ובסביבתה. החברה, שבראשה עמד אוסוואלד פוהל, שהיה גם בכיר ב-SS, חכרה את המחצבה מהעיר וינה והחלה בבניית מחנה מאוטהאוזן. שנה לאחר מכן ניהלה החברה את בנייתו של המחנה הראשון בגוזן. אבן הגרניט שנחצבה שימשה קודם לכן לריצוף בווינה, אולם הרשויות הנאציות קיוו להשתמש בה גם לשיקומן של ערים גרמניות גדולות בהתאם לתוכניותיו של אלברט שפר ושל אדריכלים נאצים אחרים , שדרשו כמות רבה של גרניט.
הכסף שנדרש להקמת מחנה מאוטהאוזן הושג ממגוון מקורות, בהם הלוואות מסחריות מדרזנר בנק ואסקונט בנק שבסיסו בפראג, מקרן רינהרדט (כלומר מכסף שנגנב מאסירי מחנות הריכוז עצמם) ומהצלב האדום הגרמני. . מאוטהאוזן שימש בתחילה ככלא מנוהל בקפדנות לפושעים רגילים, זונות, ול"עברייני חוק ללא תקנה" מקטגוריות שונות. ב-8 במאי 1939 הפך המחנה למחנה עבודה ששימש בעיקר לכליאת אסירים פוליטיים .
[עריכה] מחנות הריכוז גוזן
בסוף שנת 1939 מחנה מאוטהאוזן, כולל מחצבת הגרניט וינר-גראבן, היה כבר מלא באסירים מעבר לכושר קיבולו. מספר האסירים עלה מ-1,080 בסוף 1938 ליותר מ-3,000 שנה לאחר מכן. בערך בזמן זה החלה בנייתו של מחנה חדש בגוזן, כ-4.5 ק"מ ממאוטהאוזן. המחנה החדש, שמאוחר יותר נקרא גוזן I, הושלם במאי 1940. האסירים הראשונים נכלאו בו בשני צריפים כבר ב-17 באפריל 1940, ומשלוח של אסירים - בעיקר ממחנות דכאו וזקסנהאוזן - הגיע ב-25 במאי באותה שנה .
כמו במחנה מאוטהאוזן השכן, גם במחנה גוזן נעשה שימוש באסירים כעובדי כפייה במחצבות הגרניט, אך האסירים גם הושכרו לעסקים מקומיים שונים. באוקטובר 1941 הופרדו מספר בקתות ממחנה החוץ של גוזן באמצעות תיל דוקרני והפכו למחנה עבודה נפרד לשבויי מלחמה (בגרמנית: Kriegsgefangenenarbeitslager). המחנה כלל מספר גדול של שבויי מלחמה שהוחזקו במאסר, בעיקר קצינים סובייטים. ב-1942 הגיעה תפוקת הייצור של מאוטהאוזן וגוזן לשיאה. גוזן הורחב כך שהכיל מחסן מרכזי של ה-SS, שבו אוחסנו הסחורות שנבזזו מהשטחים הכבושים ונשלחו לגרמניה. לעסקים ולמחצבות המקומיות היה צורך מתמיד במקור חדש של כוח עבודה כשיותר ויותר גרמנים גויסו לוורמאכט.
במרץ 1944 הפך מחסן ה-SS למחנה חוץ חדש שנקרא גוזן II, ששימש עד לתום המלחמה כמחנה ריכוז מאולתר. המחנה כלל כ-12,000 עד 17,000 אסירים שנמנעו מהם אפילו השירותים הבסיסיים ביותר . בדצמבר 1944 נפתח חלק נוסף של גוזן באזור לונגיץ (Lungitz). כאן הפכו חלקים של תשתית מפעל למחנה חוץ שלישי של גוזן - גוזן III . הרחבת מחנות החוץ לא הספיקה על מנת להתמודד עם המספר העולה של האסירים, והדבר הוביל לצפיפות יתר בבקתות בכל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן. מסוף 1940 עד 1944 עלה מספר האסירים לכל מיטה משני אסירים לארבעה אסירים לכל מיטה.
[עריכה] מערכת המחנות של מאוטהאוזן-גוזן
עם העלייה המתמדת בייצור בכל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן, גדל גם מספר העצורים ומספר מחנות החוץ עצמם. אף שבתחילה שירתו מחנות מאוטהאוזן וגוזן בעיקר את המחצבות המקומיות, מ-1942 ואילך הם החלו לשמש גם את מכונת המלחמה הנאצית. כדי להכיל את עובדי הכפייה, שמספרם הלך וגדל, נבנו מחנות חוץ (בגרמנית: Außenlager) נוספים של מאוטהאוזן בכל חלקי אוסטריה. בסוף המלחמה נמנו 101 מחנות (בהם 49 מחנות חוץ גדולים ) בכל רחבי אוסטריה (בגבולותיה הנוכחיים), ממיטרזיל שמדרום לזלצבורג לשווכאט שממזרח לווינה, ומפאסאו, שלפני המלחמה הייתה על גבול אוסטריה-גרמניה, ועד ללויבל פאס על הגבול עם יוגוסלביה. מחנות החוץ חולקו למספר קטגוריות, על פי שימושם העיקרי: Produktionslager לעובדי מפעל, Baulager לבנייה, Aufräumlager לפינוי הריסות בערים שהופצצו על ידי בעלות הברית, ו-Kleinlager (מחנות קטנים) שבהם עבדו האסירים במיוחד עבור ה-SS.
[עריכה] מאוטהאוזן-גוזן כעסק כלכלי
התפוקה של מאוטהאוזן-גוזן עלתה על זו של כל אחד מחמשת מרכזי עבודת הכפייה הגדולים האחרים: אושוויץ-בירקנאו, פלוסנבורג, גרוס-רוזן, מרבורג ונאצוויילר-שטרוטהוף במונחים של מכסת תפוקה ושל הכנסות . רשימת החברות שהשתמשו בעבודת כפייה ממערכת מחנות מאוטהאוזן-גוזן היא ארוכה וכוללת הן תאגידים לאומיים והן מפעלים ועסקים מקומיים קטנים. חלקים מהמחצבות הפכו למפעלי הרכבה של אקדחי מאוזר. ב-1943 נבנה בגוזן מפעל תת-קרקעי עבור חברת שטייר דיימלר פוך. מפעל דומה הוקם עבור יצרנית המטוסים מסרשמיט סמוך לכפר סנקט גאורגן. בסך הכל, 45 חברות נטלו חלק בהפיכתו של מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן לאחד ממחנות הריכוז הרווחיים ביותר של גרמניה הנאצית, עם רווחים של יותר מ-11,000,000 רייכסמארק בשנת 1944 בלבד. בין החברות :
האסירים גם הושכרו לעבודה מחוץ למחנה כעובדי כפייה, ונוצלו בדרכים שונות, כגון בעבודה בחוות מקומיות, בהקמת דרכים, בחיזוק ובייצוב גדות הדנובה, בהקמת אזורי מגורים גדולים בסנקט גאורגן, ובעבודות כפייה באתרי חפירות ארכאולוגיים בשפילברג.
כשמבצע ההפצצות האסטרטגיות של בעלות הברית החל לפגוע בתעשיית המלחמה הגרמנית, החליטו מתכננים גרמנים להעביר את הייצור למתקנים תת-קרקעיים שיהיו מוגנים מפני הפצצות האוויר של בעלות הברית. בגוזן I הוטל על האסירים להקים מספר מנהרות גדולות מתחת לגבעות שהקיפו את המחנה. בסוף המלחמה חפרו האסירים שטח תת-קרקעי בגודל של 29,400 מ"ר לצורך מפעל נשק קטן. לאחר 1944 הוקמו מנהרות דומות גם תחת הכפר סנקט גאורגן על ידי אסירים ממחנה החוץ גוזן II. הם חפרו כ-50,000 מ"ר, כך שחברת מסרשמיט תוכל להקים בו מפעל להרכבת מטוסי מסרשמיט Me-262 וטילי V-2. נוסף להרכבת מטוסים שימשו 7,000 מ"ר ממנהרות גוזן II כמפעלים לייצור חומרי מלחמה שונים . בסוף 1944 עבדו כ-11,000 מאסירי גוזן I וגוזן II במתקנים תת-קרקעיים. 6,500 אסירים נוספים עבדו בחפירות להרחבת הרשת התת-קרקעית של המנהרות והאולמות. ב-1945 הושלמה העבודה על מטוס Me 262, והגרמנים היו יכולים להרכיב 1,250 מטוסים בחודש. היה זה מפעל המטוסים השני בגודלו בגרמניה, אחרי מחנה הריכוז מיטלבאו-דורה שהיה גם הוא תת-קרקעי.
[עריכה] השמדה באמצעות עבודה
ה"תפקוד הפוליטי" של המחנה נמשך במקביל לתפקודו הכלכלי. לפחות עד 1942 הוא שימש למאסר ולהרג של האויבים הפוליטיים והאידאולוגיים של גרמניה, הן אמיתיים והן מדומים. המחנה שימש את דרישות מכונת המלחמה הגרמנית וביצע גם "השמדה באמצעות עבודה", אחד מעקרונות שיטת המחנות הנאצית. כשהגיעו האסירים לכדי אפיסת כוחות מוחלטת, לאחר שעבדו בחציבות 12 שעות ביום, או כשהיו חולים או חלשים מדי מכדי לעבוד, הם הועברו ל-Krankenrevier ("מחנה החולים") או לאתרי השמדה אחרים. בתחילה לא היו במחנה תאי גזים משלו והמוזלמנים, או האסירים שהיו חולים מכדי לעבוד לאחר שהתעללו בהם, הועברו למחנות ריכוז אחרים לצורך השמדה (בעיקר לטירת הרטהיים הידועה לשמצה, שהייתה במרחק של 40.7 ק"מ) או הומתו בזריקת רעל ונשרפו במשרפה שהייתה במקום. המספר הגדל של אסירים הפך את השיטה ליקרה מדי, והחל מ-1940 היה מאוטהאוזן לאחד המחנות הבודדים במערב שהשתמשו בתאי גזים באופן קבוע. בתחילה הייתה משאית גז מאולתרת, שצינור המפלט שלה חובר פנימה, נעה הלוך ושוב בין מאוטהאוזן וגוזן. תא גזים קבוע, שיכול היה להרוג 120 אסירים בפעם אחת, הושלם בדצמבר 1941.
[עריכה] אסירים
עד תחילת 1940 רוב האסירים היו גרמנים, אוסטרים, סוציאליסטים צ'כוסלובקים, קומוניסטים, אנרכיסטים, הומוסקסואלים ואנשים ממוצא צועני. קבוצות אחרות שנרדפו אך ורק מטעמים דתיים היו "כיתתיים", הכינוי הנאצי לקבוצות כמו עדי יהוה או תלמידי התנ"ך. הסיבה למאסרם הייתה סירובם המוחלט לשבועת נאמנות להיטלר ולשירות צבאי כלשהו. בתחילת 1940 הועברו מספר גדול של פולנים לקומפלקס מאוטהאוזן-גוזן. הקבוצות הראשונות הורכבו בעיקר מאמנים, מדענים, צופים, מורים ופרופסורים, שנעצרו במסגרת מבצע אה בה.
מאוחר יותר בהמשך המלחמה השתייכו כל האסירים החדשים לקטגוריות שונות של "לא רצויים", בדגש על המשכילים, ואסירים פוליטיים היוו את הקבוצה הגדולה ביותר מבין כל האסירים עד סוף המלחמה. במהלך מלחמת העולם השנייה הועברו גם רפובליקנים ספרדים למאוטהאוזן ולמחנות החוץ שלו. רובם היו פעילים או חיילים רפובליקנים לשעבר שנמלטו לצרפת לאחר ניצחונו של פרנקו ואז נתפסו על ידי כוחות גרמנים אחרי כניעת צרפת ב-1940 או נמסרו לגרמנים על ידי ממשלת וישי. הגדולה שבקבוצות אלו הגיעה לגוזן בינואר 1941. בתחילת 1941 הועברו כמעט כל הפולנים והספרדים, למעט קבוצה קטנה של מומחים במפעל האבן של המחצבה, ממאוטהאוזן לגוזן. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 התחילו להגיע למחנות מספר גדול של שבויי מלחמה סובייטים. רובם הוחזקו בבקתות נפרדות משאר המחנה. האסירים הסובייטים היו חלק גדול מן הקבוצות הראשונות שהומתו בתא הגז החדש שהוקם בתחילת 1942. ב-1944 נשלחה למחנה קבוצה גדולה של יהודים הולנדים והונגרים. בדומה לכל קבוצות האסירים האחרות שהועברו למחנה מאוטהאוזן-גוזן, רובם מתו כתוצאה מהעבודה ומהתנאים הקשים, או הושלכו לתחתית מחצבת מאוטהאוזן (בפי שומרי ה-SS והקאפואים כונתה דופן המחצבה "חומת הצנחנים" - אלו שהושלכו למחצבה כונו בלגלוג "צנחנים ללא מצנח").
במהלך המלחמה קיבלו מחנות מאוטהאוזן-גוזן אסירים חדשים במשלוחים קטנים על בסיס יומי, בעיקר ממחנות ריכוז אחרים באירופה הכבושה. רוב האסירים במחנות החוץ הוחזקו באתרי מעצר שונים לפני שילוחם ליעדם הסופי. הבולטים במרכזים אלו שבהם הוחזקו האסירים באופן זמני עד שנשלחו למאוטהאוזן-גוזן היו המחנות הידועים לשמצה בדכאו ובאושוויץ. המשלוח הראשון מאושוויץ הגיע בפברואר 1942. המשלוח השני שהגיע ביוני אותה שנה היה גדול בהרבה וכלל כ-1,200 אסירים. קבוצות דומות נשלחו מאושוויץ לגוזן-מאוטהאוזן באפריל ונובמבר 1943 ובינואר ופברואר 1944. בסופו של דבר, לאחר שאדולף אייכמן ביקר במאוטהאוזן במאי אותה שנה, מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן קיבל את הקבוצה הראשונה של כ-8,000 יהודים הונגרים מאושוויץ, הקבוצה הראשונה שפונתה ממחנה זה לפני ההתקדמות הסובייטית. בתחילה, הקבוצות שפונו מאושוויץ הורכבו מעובדים שנועדו לעבוד במפעל ההולך וגדל של קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן, אך עם הימשכות הפינוי קבוצות אנשים אחרות הועברו גם למאוטהאוזן, גוזן, וינה ומלק.
עם הזמן הפסיק כמעט מחנה אושוויץ לקבל אסירים חדשים והרוב הופנו למאוטהאוזן במקום זאת. הקבוצה האחרונה - שמנתה כ-10,000 אסירים - פונתה בגל האחרון בינואר 1945, מספר שבועות לפני שתפסו הסובייטים את קומפלקס אושוויץ-בירקנאו. ביניהם הייתה קבוצה גדולה של אזרחים שעצרו הגרמנים לאחר כשלון מרד ורשה, אולם לא יותר מ-500 נותרו בחיים בעת השחרור. בסך הכול הגיעו במהלך החודשים האחרונים של המלחמה, 23,364 אסירים ממחנות ריכוז אחרים לקומפלקס מאוטהאוזן-גוזן. רבים נוספים מתו במהלך צעדות המוות, שבהן אסירים צנחו תחתיהם ומתו מתשישות, או בקרונות רכבת שבהם הוחזקו האסירים בטמפרטורות מתחת לאפס - ללא מספיק מזון ומים - במשך מספר ימים לפני ההגעה. משלוחי אסירים נחשבו חשובים פחות משירותים אחרים.
רבים מאלו ששרדו את המסע מתו לפני שהספיקו להירשם, בעוד שאחרים קיבלו את מספרי האסיר של אסירים שכבר מתו. הרוב שוכנו אז במחנות או במחנה אוהלים שהוקם זה לא כבר סמוך למחנה חוץ של מאוטהאוזן, שם אולצו כאלפיים איש להידחס לאוהלים שיועדו ללא יותר מ-800 אסירים, ובהמשך רעבו למוות.
כבשאר מחנות הריכוז הגרמנים, לא כל האסירים היו שווים. הטיפול בהם היה תלוי במידה רבה בקטגוריה אליה שויך כל אסיר, כמו גם בהתאם ללאום ולדירוג במערכת. הקאפואים, או אסירים שגויסו על ידי שוביהם כדי לפקד על האסירים האחרים, קיבלו יותר מזון ושכר גדול יותר בדמות תלושי מחנה ריכוז שניתן היה להמיר בסיגריות ובסכו"ם. כמו כן, בעקבות הוראת הימלר ביוני 1941 נפתח בית בושת עבורם ב-1942 במחנות מאוטהאוזן וגוזן I. רוב הפרומיננטים (גרמנית: Prominenz), אסירים שזכו לטיפול מועדף מזה של אסיר ממוצע, היו הקאפואים.
[עריכה] נשים וילדים במאוטהאוזן-גוזן
קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן היה בעיקרו מחנה עבודה לגברים, אולם בספטמבר 1944 הוקם בו מחנה-נשים עם המשלוח הראשון של אסירות מאושוויץ. בהמשך הגיעו למאוטהאוזן עוד נשים וילדים מראוונסבריק, ברגן בלזן, גרוס רוזן ובוכנוואלד. עמם באו כמה נשים אשר שרתו כשומרות - ידוע על עשרים ששרתו במחנה מאוטהאוזן ושישים בקומפלקס המחנות. שומרות שירתו גם במחנות החוץ של מאוטהאוזן בהירטנברג, לנצינג (מחנה החוץ אשר היווה את מחנה הנשים העיקרי באוסטריה) וסט. למברכט. המפקחת הראשית הראשונה במאוטהאוזן הייתה מרגרטה פריינברגר ולאחר-מכן יאנה ברניגאו. כמעט כל המפקחות אשר שרתו במאוטהאוזן גויסו בין ספטמבר 1944 לנובמבר 1944 מערים אוסטריות. בתחילת אפריל 1945 התווספו למעלה מ-2,500 אסירות ממחנות חוץ של נשים באמשטטן, סט. למברכט, הירטנברג, וממחנה החוץ של פלוסנבורג בפרייברג.
סטטיסטיקת האסירים הזמינה של מאוטהאוזן מאביב 1943 מראה 2,400 אסירים מתחת לגיל 20, אשר היוו 12.8 אחוז מהאוכלוסייה שמספרה היה 18,655 נפש. בסוף מרץ 1945 מספר האסירים הצעירים במאוטהאוזן זינק ל-15,048, אשר היוו 19.1 אחוז מאוכלוסיית האסירים שנאמדה ב-78,547 נפש. מספר הילדים-אסירים גדל פי 6.2 בעוד שמספר האסירים המבוגרים, במהלך אותה התקופה, גדל רק פי ארבעה. מספרים אלו משקפים את השימוש הגובר בצעירים פולנים, צ'כים, רוסים ובלקנים לעבודת כפייה עם המשך הלחימה בחזיתות השונות. נתונים סטטיסטיים, המציגים את הרכב האסירים הצעירים, זמן קצר לפני שחרורם, מצביעים על הקבוצות העיקריות של ילדים-אסירים: 5,809 אזרחים זרים, 5,055 אסירים פוליטיים, 3,654 יהודים ו-330 שבויי מלחמה רוסים. בנוסף היו 23 ילדים צוענים, 20 ילדים שהשתייכו ל"אלמנטים אנטי חברתיים", שישה ספרדים ושלושה המשתייכים לעדי יהוה.
[עריכה] הטיפול באסירים
אף שלא היה זה המחנה היחיד שבו יישמו הגרמנים את רעיון ההשמדה באמצעות עבודה (Vernichtung durch Arbeit), מאוטהאוזן-גוזן היה אחד מהמחנות האכזריים והקשים ביותר. התנאים במחנה נחשבו לקשים במיוחד, אפילו בהשוואה לסטנדרטים הרגילים של מחנות ריכוז. האסירים סבלו לא רק מתת תזונה, צפיפות בבקתות, התעללויות והתנכלויות קבועות מצד השומרים והקאפואים, אלא גם מעבודה קשה באופן חריג. משום שהיו יותר מדי אסירים במאוטהאוזן מכדי שכולם יעבדו במחצבה באותה העת, רבים הועבדו בבתי מלאכה או בעבודות כפיים אחרות, בעוד שחסרי המזל שנבחרו לעבוד במחצבה היו שם רק כעונש על "פשעיהם" במחנה. הסיבות להשמה בעבודה ב"יחידת הענשה" היו פעוטות, וכללו "פשעים" כדוגמת אי הצדעה לגרמני.
העבודה במחצבות - לעתים תכופות בחום בלתי נסבל או בטמפרטורות נמוכות עד כדי 30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס - הובילה לשיעורי תמותה גבוהים במיוחד. הקצבות המזון היו מוגבלות, ובתקופה שבין השנים 1940-1942 אסיר ממוצע שקל 40 ק"ג. ההערכה היא כי תכולת האנרגיה הממוצעת בהקצבות המזון ירדה מכ-1,750 קלוריות ביום במהלך התקופה שבין 1940-1942 לתחום של בין 1,150 ל-1,460 קלוריות בתקופת ההמשך. ב-1945 תכולת האנרגיה הייתה נמוכה אף יותר ולא עלתה על 600 עד 1,000 קלוריות ליום; זוהי כמות הפחותה משליש מהנדרש על ידי עובד ממוצע בתעשייה כבדה. התוצאה הייתה הרעבתם של אלפי אסירים.
האסירים במאוטהאוזן , גוזן I וגוזן II היו בעלי גישה למחנה חוץ נפרד לחולים - Krankenlager. על אף העובדה שכ-100 רופאים מתוך האסירים עבדו שם, הם לא קיבלו תרופות והם יכולים היו לספק רק עזרה ראשונה. מחנה בית החולים - כפי שנקרא על ידי הרשויות הגרמניות - היה, לאמיתו של דבר, התחנה האחרונה לפני המוות לאלפי אסירים, ורק למתי מעט היה סיכוי להחלים.
מחצבת האבן של מאוטהאוזן הייתה בתחתית "מדרגות המוות" הידועות לשמצה. האסירים אולצו לשאת גושי אבן מסותתים סיתות גס, ששקלו לעתים קרובות למעלה מ-50 ק"ג, במעלה 186 מדרגות, בזה אחר זה. כתוצאה מכך, אסירים רבים שהגיעו לאפיסת כוחות קרסו ונפלו על האסירים שמאחוריהם בשורה, ואלה בתורם נפלו על אסירים אחרים, כך שנוצר אפקט דומינו מחריד; לעתים קרובות נפלה כל שורת האסירים אל תחתית המחצבה.
אכזריות שכזו לא הייתה מקרית. שומרי ה-SS כפו לעתים קרובות על אסירים - מותשים משעות של עבודה קשה ללא מזון ושתייה מספיקים - להתחרות מעלה במדרגות בנשיאת גושי אבן. אלו ששרדו את החוויה הוצבו לעתים קרובות במסדר בקצה צוק שנודע כ"קיר הצנחן" (גרמנית: Fallschirmspringerwand). תחת איומי אקדח אולץ כל אסיר להכריע בין האפשרות שיירו בו, או לדחוף אסיר שמולו מן הצוק. השיטות מקובלות נוספות להשמדת אסירים שהיו חולים או לא כשירים לעבודה, או כאמצעי עונש קולקטיבי או לאחר ניסיונות בריחה כללו:
לאחר המלחמה דיווח אחד הניצולים, ד"ר אנטוני גושינסקי, על 62 דרכים לרציחת אנשים במחנות גוזן I ובמאוטהאוזן. הנס מרשאלק העריך שתוחלת החיים הממוצעת של אסירים חדשים שהגיעו לגוזן נעה בין 6 חודשים בשנים 1940 עד 1942, לבין פחות משלושה חודשים בתחילת 1945.
באופן פרדוקסלי, עם גדילת תעשיית עבודת הכפייה במחנות חוץ שונים של מאוטהאוזן-גוזן, מצבם של חלק מהאסירים השתפר באופן משמעותי. בעוד שהקצבות המזון הוגבלו יותר ויותר כל חודש, התעשייה הכבדה הצריכה מומחים מיומנים ולא עובדים ללא הכשרה, והוטלו מגבלות על אכזריותם של שומרי ה-SS והקאפואים. בעוד שאסירים עדיין הוכו על בסיס יומי והאסירים שעל סף רעב עדיין הושמדו, מתחילת 1943 הורשו חלק מעובדי המפעל לקבל חבילות מזון ממשפחותיהם (בעיקר פולנים וצרפתים). זה הציל רבים מהם מסכנת מוות ברעב, ואף איפשר להם לסייע לאסירים אחרים שלא היו להם קרובים מחוץ למחנות או שלא היו מורשים לקבל חבילות.
[עריכה] מספר המתים
משום שהגרמנים השמידו רבים ממסמכי המחנה ומהראיות, ולעתים קרובות העניקו לאסירים החדשים שהגיעו את מספרי המחנה של אלו שכבר מתו, מספר המתים המדויק בקומפלקס של מאוטהאוזן-גוזן אינו ידוע בוודאות. הנושא מסובך אף יותר, מאחר שחלק מאסירי גוזן נרצחו במאוטהאוזן, ולפחות 3,423 אסירים נשלחו לטירת הרטהיים, 40.7 ק"מ משם. בנוסף, כמה אלפים נרצחו בתאי גזים ניידים, ללא כל אזכור של המספר המדויק של הקורבנות במסמכים ששרדו. בטרם בריחתם מן המחנות ב-4 במאי 1945 ניסו אנשי ה-SS להשמיד ראיות כך שהתאפשר לזהות רק כ-40,000 קורבנות.
גנזכי המחנה ששרדו כוללים מסמכים אישיים של 37,411 אסירים שנרצחו, בהם 22,092 פולנים, 5,024 ספרדים, 2,843 שבויי מלחמה סובייטים ו-7,452 מ-24 לאומים אחרים. החלקים ששרדו מרישום המתים של מחנה הריכוז גוזן מונים עוד 30,536 שמות נוספים.
חוץ ממסמכי מחנות החוץ של מאוטהאוזן ששרדו, המסמכים העיקריים ששימשו להערכת מספר הקורבנות של קומפלקס המחנה כוללים את:
מכיוון שכך, מספר המתים המדויק של כל מערכת מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן משתנה במידה ניכרת בין מקור למקור. הערכות שונות מעמידות את מספר המתים על בין 122,766 ובין 320,000, כשמספרים אחרים שנהוג לצטט הם 200,000 ו"למעלה מ-150 אלף".
היסטוריונים שונים מעריכים שמספר המתים בארבעת המחנות הראשיים של מאוטהאוזן, גוזן I, גוזן II וגוזן III היה בין 55,000 ל-60,000. בנוסף, במהלך החודש שלאחר השחרור מתו 1,042 אסירים נוספים בבתי חולים שדה אמריקאיים.
מתוך כ-320,000 אסירים שנכלאו במחנות החוץ השונים של מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן במשך המלחמה, רק כ-80,000 נשארו בחיים, בהם בין 20,487 לבין 21,386 בגוזן I, II ו-III.
[עריכה] שחרור וזיכרון לאחר המלחמה
במהלך החודשים האחרונים לפני השחרור, נערך מפקד המחנה פרנץ ציראייס להגנה כנגד מתקפה סובייטית אפשרית. רוב האסירים האוסטרים והגרמנים "התנדבו" ל-SS-Freiwillige Häftlingsdivision ("יחידת אסירים מתנדבים") - יחידת SS שהורכבה בעיקר מאסירים לשעבר במחנות הריכוז ושבראשה עמד אוסקר דירלוואנגר. האסירים הנותרים נשלחו בחיפזון לבנות קו מכשולי גרניט נגד טנקים ממזרח למאוטהאוזן. האסירים שלא היו יכולים לעמוד עוד בעבודה הקשה ובתת התזונה הושמדו במספרים גדולים כדי לפנות מקום לאסירים חדשים שהגיעו במשלוחי הפינוי של מחנות ריכוז אחרים, בהם רוב מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן במזרח אוסטריה. בחודשיה האחרונים של המלחמה פסקה אספקת המקור העיקרי לקלוריות, חבילות המזון שנשלחו באמצעות הצלב האדום הבינלאומי, והקצבות המזון ירדו לרמה אפסית. האסירים שהועברו ל"מחנה בית החולים" קיבלו חתיכת לחם אחת לכל 20 אסירים וכחצי ליטר מרק מדי יום. כתוצאה מכך, החלו חלק מהאסירים להתחיל להכין תוכניות להגנת המחנה למקרה שה-SS ינסה להשמיד את כל האסירים הנותרים. לא ברור מדוע האסירים של גוזן I ו-II לא הושמדו חרף הוראה ישירה מהיינריך הימלר. תוכניתו של ציראייס התבססה על כך שהאסירים יועברו במהירות למנהרות המפעלים התת-קרקעיים של קלרבאו והכניסות יפוצצו. התוכנית נודעה לאחד מארגוני ההתנגדות הפולנים, ובעקבות כך החלו בתוכנית שאפתנית להשיג כלים שיאפשרו לחפור פתחי אוויר בכניסות.
ב-28 באפריל, תחת מסווה של התראה בדיונית על הפצצה אווירית, הועברו כ-22,000 אסירי מחנה גוזן למנהרות. לאחר מספר שעות במנהרות, הרשו לכל האסירים לצאת מהן ולשוב למחנה. סטניסלב דובוסייביץ', מחבר המונוגרפיה המונומנטלית על קומפלקס מאוטהאוזן-גוזן, מסביר שאחד הגורמים האפשריים לכישלון התוכנית הגרמנית היה שאסירים פולנים הצליחו לחתוך את פתיל המרעום של הפצצות. ציראייס עצמו כתב ב-25 במאי שהייתה זו אשתו ששכנעה אותו לא לבצע את ההוראות מלמעלה. על אף שהתוכנית ננטשה, חששו האסירים שה-SS ינסה לטבוח בהם בדרכים אחרות. כיוון שכך תכננו אסירים פולנים, סובייטים וצרפתים לתקוף את קסקרטין שומרי ה-SS על מנת שיוכלו להשיג את הנשק הדרוש ללחימה. תוכנית דומה תוכננה על ידי אסירים ספרדים.
ב-3 במאי החלו שומרי ה-SS ושומרים אחרים להיערך לפינוי המחנה. ביום שלמחרת הוחלפו שומרי ה-SS בחיילים לא מזוינים של צבא העם (Volkssturm) ויחידה מאולתרת שהורכבה מקציני משטרה קשישים וכבאים שפונו מווינה. קצין המשטרה שהיה אחראי על היחידה הסכים ל"ממשל עצמאי של האסירים" כרשות העליונה במחנה, ומרטין גרקן, שהיה עד אז הקאפו בעל הדרגה הגבוהה ביותר במנהל של גוזן (בדרגת Lagerälteste, "זקן המחנה"), הפך למפקד החדש דה פקטו. הוא ניסה לדחוף ליצירת ועדת אסירים בינלאומית שתהיה הגוף שישלוט זמנית על המחנה עד שישוחרר על ידי אחד מצבאות בעלות הברית, אך הוא הואשם בגלוי בשיתוף פעולה עם ה-SS והתוכנית נגנזה. כל העבודה במחנות החוץ של מאוטהאוזן פסקה והאסירים התמקדו בהכנות לשחרורם או בהגנה על המחנות נגד התקפה אפשרית של דיוויזיות SS שהתרכזו באזור. שרידים פעילים שנותרו מתוך כמה דיוויזיות גרמניות אכן תקפו את מחנה החוץ של מאוטהאוזן, אך נהדפו על ידי אסירים שהשתלטו על המחנה. מתוך כל מחנות החוץ של מאוטהאוזן-גוזן רק גוזן III פונה. ב-1 במאי נלקחו האסירים לצעדת מוות לכיוון סט. גאורגן, אך קיבלו הוראה לשוב למחנה לאחר מספר שעות. פעולה זו חזרה על עצמה ביום שלמחרת, אך בוטלה זמן קצר לאחר מכן. ביום שלמחרת נטשו שומרי ה-SS את המחנה והשאירו את האסירים לגורלם.
מחנות מאוטהאוזן-גוזן שוחררו אחרונים במלחמת העולם השנייה. ב-5 במאי 1945 הגיעו אל המחנה במאוטהאוזן חיילים אמריקאים מיחידת איסוף המידע ה-41 של הדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-11. יחידת איסוף המידע הובלה על ידי אלברט ג'י. קוזיאק. כוחותיו פרקו מנשק את השוטרים ועזבו את המחנה. בזמן השחרור, רוב אנשי ה-SS של מאוטהאוזן ברחו כבר; אסירים מהמחנה ביצעו לינץ' בכ-30 אנשי SS שנותרו; לינץ' במספר דומה של אנשי SS נעשה בגוזן II. עד 6 במאי שוחררו כל מחנות החוץ הנותרים של קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן על ידי הכוחות אמריקאים, למעט שני מחנות בלויבל פאס.
בין האסירים ששוחררו מן המחנה היה ג'ק טיילור שהצליח לשרוד בסיועם של מספר אסירים אחרים ושהיה לאחר מכן עד מרכזי במשפטי מחנה מאוטהאוזן-גוזן שנערכו על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי של דכאו. ניצול נוסף מהמחנה היה שמעון ויזנטל, שהקדיש את חייו לציד פושעי מלחמה נאצים.
בעקבות כניעתה של גרמניה נמצא קומפלקס מחנה מאוטהאוזן-גוזן באזור הסובייטי של אוסטריה. בתחילה השתמשו הסובייטים בחלקים של מחנות מאוטהאוזן וגוזן I כבסיס צבאי לצבא האדום. באותה עת פורקו המפעלים התת-קרקעיים ונשלחו לברית המועצות כשלל. לאחר מכן, בין 1946 ל-1947, נותרו המחנות ללא שמירה וחלק גדול מציוד המחנה פורק ונלקח, הן על ידי הצבא האדום והן על ידי האוכלוסייה המקומית. בתחילת קיץ 1947 פוצצו הכוחות הסובייטים את המנהרות ולאחר מכן נסוגו מן האזור, בעוד שהמחנה הועבר לרשויות האזרחיות האוסטריות. רק ב-1949 הוכרז המקום כאתר מורשת לאומית. לבסוף, 30 שנה לאחר שחרור המחנה, ב-3 במאי 1975, פתח הקאנצלר ברונו קרייסקי באופן רשמי את מוזיאון מאוטהאוזן. בניגוד למאוטהאוזן, אזורים רבים שהתקיימו בהם מחנות החוץ של גוזן II ,I ו-III מכוסים כיום באזורי מגורים שנבנו שם לאחר המלחמה.
המלחין היווני מיקיס תאודוראקיס כתב יצירה מוזיקלית בהשראת הספר "בלדת מאוטהאוזן" מאת יעקבוס קמבנליס, העוסק בחיי היום יום של האסירים במחנה. הזמרת אלינוער מואב תירגמה חלק מהשירים לעברית, ביצעה אותם בקונצרט מיוחד שנערך במחנה ב1988 ואף הקליטה אותם.

Summary: מַאוּטהַאוּזֶן (גרמנית: Konzentrationslager Mauthausen) היה מחנה ריכוז גדול באוסטריה עילית (שנקראה אז רייכסגאו של הדנובה העילית) שהוקם ב-1938 סמוך לעיירה מאוטהאוזן, כ-20 ק"מ ממזרח ללינץ, ובהמשך התרחב והפך למרכיב מרכזי בתשלובת המחנות מאוטהאוזן-גוּזֶן. המחנה שימש עד 1941 מחנה ריכוז שבו נכלאו מתנגדי השלטון הנאצי. מספר היהודים שנכלאו בו באותה תקופה היה קטן באופן יחסי. החל מ-1941 השתנתה המגמה, והנאצים החלו לכלוא בו יהודים רבים, בעיקר מצ'כיה ומהולנד. משנת 1944 ועד לשחרור המחנות הובאו גם יהודים מאושוויץ ומברגן בלזן. מספר הנרצחים במחנות מאוטהאוזן-גוזן מוערך במאות אלפים (בין 120 ל-320 אלף, על פי הערכות שונות), מתוכם כ-38,000 יהודים. מרבית הנרצחים מתו מעבודות כפייה. מחנות מאוטהאוזן-גוזן שוחררו על ידי צבא ארצות הברית בחודש מאי 1945.


[עריכה] רקע
קרב איוו ג'ימה נערך בפברואר ובמרץ 1945, בשלהי המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. בקרב לחמו ארצות הברית והאימפריה היפנית. הוא התחולל באי איוו ג'ימה שבמחצית הדרך בין איי מריאנה, שבהם היה בסיס של מפציצי ארצות הברית, לבין יפן. מטרת הפלישה האמריקאית לאיוו ג'ימה הייתה לכבוש את שלושת שדות התעופה הנמצאים באי הקטן יחסית (רק 21 קמ"ר). היפנים השקיעו כל מאמץ על מנת שלא לאבד את האי, המרוחק רק 1,200 קילומטר מטוקיו. בנוסף, האי בתחום השיפוט של טוקיו הבירה, ולכן ראש עיריית טוקיו היה גם מושל איוו ג'ימה, מה שהגביר את חשיבות האי עבור היפנים. הייתה זו המתקפה האמריקנית הראשונה על אי שהיה חלק מהמולדת היפנית.
ראש ממשלת האימפריה היפנית באותה תקופה, הידקי טוג'ו, הקצה לקרב כ-20,000 חיילים. מפקד הכוח היפני בקרב, טדאמיצ'י קוריבאישי, סבר שהגנה על האי עם כמות כזו של חיילים תהיה בלתי אפשרית אל מול כוח אמריקאי גדול בהרבה המלווה במספר רב של מטוסים ושל ספינות קרב. מסיבה זו הורה לחייליו להילחם עד מוות ולפגוע במספר רב ככל האפשר של חיילים האמריקאים, גם אם יידרשו לבצע משימות שבפועל הן משימות התאבדות. בנוסף הוחלט לבצר את האי בעזרת בונקרים גדולים, ארטילריה מוסווית ורשת תעלות תת-קרקעיות שחיזקו מאוד את עמדותיהם של החיילים היפנים.
ב-19 בפברואר 1945, בשעה 2:00 לפנות בוקר, פתחו תותחי ספינות הקרב של הצי האמריקני בהפגזה על האי וסימנו את תחילת הפלישה. היפנים ניצלו את מקום מיסתורם באי כדי לירות אל עבר החיילים שנחתו על חופי האי, וגרמו לבלבול ולאבידות כבדות בקרב האמריקאים. הנקודה המבוצרת ביותר באי, וללא ספק הנקודה האסטרטגית החשובה ביותר בו, היה "הר סוריבאצ'י", הר געש כבוי שנמצא בדרום האי ומתנשא לגובה של 166 מטרים מעל פני הים. בהר התבצרו רבים מהחיילים היפנים וירו אש כבדה אל עבר הכוחות האמריקניים. לאחר מספר ימי לחימה הבינו הנחתים שרובים אינם יעילים נגד המתבצרים היפנים, ובמקום זאת החלו להשתמש בלהביורים וברימוני יד על מנת לגרום להם לצאת מתוך המנהרות. שיטה זו הוכחה כיעילה וההר נכבש על ידי האמריקנים ב-23 בפברואר, לאחר ארבעה ימי לחימה.
כיבוש ההר לא שם קץ לקרב, שהסתיים בניצחון אמריקאי ב-26 במרץ, 31 ימים לאחר כיבוש ההר. תוצאות הקרב היו הרסניות לשני הצדדים: מתוך הכוח האמריקני שמנה 110,000 חיילים, נהרגו 6,825 ו-19,026 נפצעו, ומהכוח היפני שמנה 22,000 חיילים, נהרגו 21,500 ו-216 נפלו בשבי.
[עריכה] הנפת הדגל הראשונה
ב-23 בפברואר 1945, מעט אחרי כיבושו של הר סוריבאצ'י, הורה קולונל צ'נדלר ג'ונסון לקפטן דייב סברנס לשלוח קבוצה של חיילים לטפס על ההר. סברנס שלח למשימה קבוצה של כ-40 חיילים שכללה שלוש יחידות נחתים בפיקודו של לוטננט משנה הארולד שרייר. לפני שיצאו הנחתים למשימה, נתן ג'ונסון לשרייר דגל ארצות הברית קטן כדי שיניפוהו בפסגת ההר. הנחתים הצליחו להעפיל לפסגה ללא אירועים מיוחדים, והניפו בה את הדגל, 135X70 ס"מ גודלו, בעזרת צינור ברזל שמצאו בהריסות על פסגת ההר. הנפה זו תועדה על ידי לואיס לווארי, שהיה צלם של חיל הנחתים האמריקני. את הרגשות שעורר האירוע בלב החיילים תיאר קורפורל צ'ארלס לינדברג:
לא כל החיילים שהניפו את הדגל מופיעים בתצלומו של לווארי. אולם, גם החיילים שכן הופיעו לא זכו לפרסום רב או להכרה ציבורית נרחבת. היטיב לתאר זאת צ'ארלס לינדברג, שסיפר "כשחזרתי הביתה לארצות הברית, והתחלתי לדבר על זה [על הנפת הדגל] כינו אותי שקרן ובעוד כינויים. זה היה נורא" . בנוסף, במכתב ששלח לואיס לווארי, הצלם, לריימונד ג'ייקובס (שהיה ממניפי הדגל אך לא הופיע בתצלום) הוא אמר: "אתם עשיתם את כל העבודה השחורה, ואילו אלה שהופיעו בתצלום של רוזנטל זכו לכל הקרדיט[...] זו בושה עצומה שדווקא החיילים שכבשו את ההר לא זכו מעולם להכרה המגיעה להם" .
[עריכה] הנפת הדגל השנייה
לאחר כיבוש ההר נשלחה קבוצה של חיילים שמנתה בין השאר את מייקל סטרנק, איירה הייז, פרנקלין סוסלי והארלון בלוק לפסגת ההר כדי להניח שם קווי טלפון. במקביל לכך, נחת על חופי איוו ג'ימה מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'יימס פורסטל, ולאחר שראה את הדגל המונף הוא החליט שהוא רוצה אותו כמזכרת. דרישה זו הרגיזה את קולונל צ'נדלר ג'ונסון, שטען שדווקא הנחתים שכבשו את פסגת ההר ראויים לשמור את הדגל. על כן, הוא שלח את עוזרו טד טאטל להביא דגל חדש וגדול יותר, במטרה להניף אותו במקום הדגל הקודם כך שכל החיילים באי יוכלו לראות אותו. טאטל מצא דגל גדול יותר (240X140 ס"מ) על אחת מהספינות שעגנו בחוף והביא אותו לג'ונסון. ג'ונסון קרא אז לרני גאגנון, רצו האישי, וביקש ממנו לקחת את הדגל אל פסגת ההר. כשהגיע לפסגה, נתן גאגנון את הדגל לסטרנק, הייז, סוסלי ובלוק וביקש מהם להניפו.
בזמן שגאגנון טיפס אל פסגת הר סוריבאצ'י, עלה לשם גם ג'ו רוזנטל, צלם סוכנות הידיעות Associated Press. כשהגיע לפסגה ראה קבוצה של נחתים העומדים מסביב לדגל הראשון ובידם דגל חדש וגדול יותר. רוזנטל הבין כי הם עומדים להניף דגל חדש על פסגת ההר. על כן, הוא התרחק אחורנית מרחק של כ-10 מטרים וערם מספר סלעים כדי להגביה את עצמו, פעולה שכמעט וגרמה לו לפספס את הצילום. הוא כיוון את מצלמתו לצמצם שבין f/8 ל-f/11 (תחנות הצמצם במצלמה נמדדות במספרי f) ולמהירות תריס של 1/400 השנייה. בו בזמן, ניסו סטרנק, הייז, סוסלי ובלוק ללא הצלחה לתקוע את המוט הכבד בקרקע הגעשית הקשה. על כן נחלצו לעזרתם גם רני גאגנון וג'ון בראדלי, ובמאמץ משותף של כל השישה הם השכילו לתקוע את המוט בקרקע ולהניף את הדגל על פסגת ההר. רוזנטל הצליח לתעד הנפה זו במצלמתו, אך הוא לא היה היחידי לעשות זאת. שני צלמים נוספים של חיל הנחתים, ביל ג'נאוסט ובוב קמפבל, הצליחו גם כן לתעד את ההנפה.
על הצילום של ההנפה אמר רוזנטל:
בהמשך התייחס רוזנטל לתצלום ואמר:
מבין ששת האנשים המצולמים, רק שלושה שרדו את הקרב - הייז, גאגנון ובראדלי. סטרנק נהרג שישה ימים לאחר הנפת הדגל, כנראה עקב פגז שנורה ממשחתת אמריקנית בשוגג; בלוק נהרג מפגיעת מרגמה שעות ספורות לאחר סטרנק; סוסלי נהרג אחרון, מירי צלף יפני ב-21 במרץ, ימים ספורים לפני כיבוש איוו ג'ימה באופן סופי על ידי הכוחות האמריקנים.
[עריכה] פרסום התצלום
לאחר שירד מן ההר, שלח רוזנטל את סרט הצילום לפיתוח בגואם, ולאחר מכן למרכז המערכת של סוכנות AP בניו יורק. וב-25 בפברואר, יומיים בלבד לאחר הנפת הדגל, כבר הופיע התצלום על שערי העיתונים בארצות הברית.
התצלום זכה להצלחה מיידית. בימים שלאחר מכן הוא פורסם שוב ושוב, והצליח להרים את המורל של הציבור האמריקני, שבשלהי 1945 כבר היה מותש מהמלחמה. רוזנטל סיפר ש"מיליוני אמריקאים ראו את התצלום הזה, חמישה או שישה ימים לפני שאני בעצמי ראיתי אותו. וכששמעתי על כך לראשונה, לא היה לי מושג מה הוא סימל בעבורם". רוזנטל זכה למחמאות על התצלום מצלמים אחרים, כמו אדי אדאמס, צלם סוכנות AP בעברו, שזכה בפרס פוליצר עבור התצלום "גנרל נגויין נגוק לואן מוציא להורג אסיר וייטקונג בסייגון" . אדמס התייחס לתצלומו של רוזנטל ואמר עליו כי הוא "פשוט מושלם: המיקום, שפת הגוף[...] אתה לא יכול לתכנן מראש דבר כזה, זה פשוט מושלם מדי" .
[עריכה] מסע מלווה המלחמה
לעמידה בהוצאות העצומות של מלחמת העולם השנייה מכר הממשל הפדרלי של ארצות הברית איגרות חוב לציבור האמריקני. עד שנת 1945 התקיימו ברחבי ארצות הברית שישה מסעות פרסום לגיוס מלווה מלחמה. כל מסע היה אירוע ראוותני, ולרוב השתתפו בו גיבורי מלחמה וידוענים שונים. המשתתפים במסעות אלו נסעו ברחבי ארצות הברית והופיעו באצטדיונים בפני קהל רב.
כשפרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית, ראה שהתצלום מתפרסם שוב ושוב בעיתונים, הוא הבין שהחיילים המצולמים בתצלום יוכלו לשמש כ"סמלים" במסע מלווה המלחמה הבא, בכך שהם יוצגו כגיבורים אמריקניים וישכנעו את הציבור לקנות איגרות חוב. על כן הורה לגלות את זהותם של הנחתים בתצלום ולהחזירם לארצות הברית כמה שיותר מהר, שכן ידע שההכנסות מהמסע מותנות בחזרתם של הנחתים בחיים. בתהליך הזיהוי של החיילים נפלו כמה טעויות, שחלקן התגלה רק לאחר סיום המסע .
איירה הייז, רני גאגנון וג'ון בראדלי הוחזרו לארצות הברית ויצאו למסע מלווה המלחמה השביעי (The 7th war bond drive). תצלומו של רוזנטל, בו הם מופיעים הופץ בכל רחבי ארצות הברית, והופיע על אלפי קירות של בתי קולנוע, בנקים, מפעלים ולוחות מודעות. בסך הכול הופץ התצלום על גבי 3.5 מיליון פוסטרים. מסע מלווה המלחמה השביעי הכניס לקופת המלחמה של ארצות הברית כ-26.3 מיליארד דולר , ומלבד שלושת החיילים השתתפו במסע גם ידוענים שונים כבוב הופ והמפרי בוגרט .
[עריכה] המחלוקות
על אף המחמאות הרבות להן זכה התצלום, החלו עד מהרה לצוץ שמועות שפקפקו באמינותו, וטענו שהוא מבוים. השמועות החלו לאחר שרוזנטל נשאל כבדרך אגב האם התצלום מבוים, וכיוון שחשב בטעות שהכוונה היא לתצלום הקבוצתי של חיילי הנחתים אותו צילם , הוא ענה בחיוב . מכאן השמועות התפשטו והתחזקו עד שאמריקה כולה התוודעה להן כשתוכנית הרדיו של הטיים מגזין, "Time Views the News" דיווחה שרוזנטל צילם את התצלום לאחר שביקש מששת הנחתים לתקוע את הדגל בשנית ובאופן מרשים יותר . מאז החל גל של האשמות והכפשות, והשיא הגיע ב-1991 כשמבקר ספרות בניו יורק טיימס טען שצריך לבטל את פרס פוליצר בו זכה התצלום . רוזנטל נלחם עד יום מותו בהאשמות אלו . באחת הפעמים בהן נשאל האם ביים את התצלום, ענה: "אם הייתי מביים את התצלום זה היה, כמובן, הורס את הייחוד שבו. הייתי אוסף קבוצה קטנה יותר של אנשים ומבקש מהם להפנות את ראשיהם למצלמה כך שיוכלו להזדהות, והתוצאה לא הייתה דומה כלל לתצלום אותו צילמתי" .
[עריכה] מורשת התצלום
לתצלום משמעות גדולה בקרב הציבור האמריקני על אף המחלוקות, ויש לו מורשת מכובדת. שני הדגלים אשר הונפו באותו היום באיוו ג'ימה מוצגים במוזיאון הלאומי של חיל הנחתים האמריקני. במקום גם מוצג הדגל השלישי שהונף לאחר שהשני ניזוק מהרוחות על פסגת ההר. אנדרטת הזיכרון לחיילי המארינס ליד וושינגטון הבירה, שהוקמה בשנת 1954 מבוססת על תצלום זה. גובה האנדרטה הוא כ-10 מטר וגובה המוט שבו אוחזים החיילים הוא כ-20 מטר .
ביולי 1945 הוציא משרד הדואר האמריקני בול דואר עליו מודפס התצלום . הבול זכה להצלחה לגדולה ולמעלה מ-137 מיליון יחידות שלו נמכרו . ב-1995 יצא בול נוסף, כאחד מ-10 בולים שהיו חלק מפרויקט היובל למלחמת העולם השנייה .
בשנת 1949 יצא הסרט "חולות איוו ג'ימה" בכיכובו של ג'ון ויין, ובו מופיעים איירה הייז, רני גאגנון וג'ון בראדלי, שלושה מהחיילים שהניפו את הדגל בצילומו של רוזנטל. בשנת 2006 יצא סרטו של קלינט איסטווד, "גיבורי הדגל", המבוסס על ספרו של ג'יימס בראדלי, בנו של ג'ון בראדלי. הסרט מציג את שתי הנפות הדגל ואת מסע מלווה המלחמה אליו יצאו הייז, גאגנון ובראדלי.
מבין ששת החיילים שבתצלום, זכה איירה הייז למספר האזכורים הרב ביותר בתרבות הפופולרית. הייז, נחת אינדיאני, שקע במרוצת השנים בדיכאונות ובאלכוהוליזם. חייו הטראגיים עובדו לסרט הקולנוע "The Outsider", בכיכובו של טוני קרטיס, ולשיר קאנטרי פופולרי, "הבלדה על איירה הייז" (The Ballad of Ira Hayes), שבוצע, בין היתר, על ידי ג'וני קאש ובוב דילן.
בשנת 2005 הוטבע דולר עשוי כסף שעליו מתנוסס התצלום, לציון 230 שנות קיומו של חיל הנחתים האמריקני.
[עריכה] השפעה והקבלה
תצלומים רבים הושפעו במידה זו או אחרת מתצלומו של רוזנטל, ורבים אחרים מושווים אליו. ההשוואה מתבצעת בשני מישורים עיקריים – חזות התצלום והשפעתו.
ב-2 במאי 1945 צילם הצלם הרוסי יבגני חאלדיי קבוצת חיילים המניפים את דגל ברית המועצות מעל לבניין הרייכסטאג בברלין, בתמונה שנודעה בשם "הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג". כפי שהתברר מאוחר יותר, לא רק שחאלדיי ביקש מהחיילים להניף את הדגל, אלא גם שזו הייתה ההנפה השנייה שלו. ההנפה הראשונה ב-30 באפריל כלל לא צולמה, ולכן הונף הדגל בשנית כעבור יומיים. כמו כן עבר התצלום תהליך של ריטוש משום שעל אמת-היד של החייל מניף הדגל נראו שני שעונים שנלקחו כפי הנראה כשלל. מאוחר יותר התברר כי חאלדיי התקנא בהילה לה זכה תצלומו של רוזנטל ועל כן סחב את הדגל עמו כדי שגם לצד הסובייטי יהיה תצלום ניצחון כזה.
תצלום הנפת הדגל בגראונד זירו מציג שלושה כבאים המניפים את דגל ארצות הברית על הריסות מגדלי התאומים לאחר פיגועי 11 בספטמבר. תצלום זה שצולם על ידי תומאס פרנקלין מושווה לעתים קרובות לתצלומו של רוזנטל, על אף שהקשר ביניהם הוא מקרי ופרנקלין ככל הנראה לא ביים את התצלום. פרנקלין סיפר שמיד עם צילום ההנפה הבחין בדמיון בינה לבין תצלומו של רוזנטל . הקבלה נוספת בין הנפת הדגל באיוו ג'ימה לבין זו בגראונד זירו היא בהשפעת התצלום. כמו תצלומו של רוזנטל, גם תצלום זה שימש מקור השראה ועידוד לציבור האמריקאי שנפגע קשות מהפיגועים, והפך מאז לאייקון. בנוסף, לפני הדפסת התצלום על בול, נפגשו תומאס פרנקלין ושלושת הכבאים עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בפגישה דומה לזו שהתקיימה בין רוזוולט לבין הייז, גאגנון ובראדלי כ-60 שנה קודם לכן.
גם בתצלום הישראלי של הנפת דגל הדיו יש מוטיבים דומים לאלו של הנפת הדגל באיוו ג'ימה. הדגל הישראלי הונף לאחר כיבוש אילת, והתצלום שמתעד את החיילים המניפים אותו נחרת בזיכרון הקולקטיבי הישראלי והפך לאחד מהצלומים המייצגים של מלחמת העצמאות.

Summary:
הנפת הדגל באיוו ג'ימה הוא תצלום היסטורי מפורסם ממלחמת העולם השנייה, המתאר חמישה נחתים אמריקאים וחובש של הצי האמריקני המניפים את דגל ארצות הברית על פסגת הר סוריבאצ'י שבאי היפני איוו ג'ימה. הוא צולם ב-23 בפברואר 1945 על ידי הצלם ג'ו רוזנטל, במהלך קרב איוו ג'ימה שבו נכבש ההר. בתצלום מוצגת הנפת הדגל השנייה על הר סוריבאצ'י. ההנפה הראשונה תועדה על ידי לואיס לווארי, אולם תצלומו לא התפרסם בזמנו וגם כיום זוכה לפרסום מועט.
תצלומו של רוזנטל, מאידך, זכה לפופולריות אדירה. הוא הודפס מחדש אלפי פעמים בעיתונים ובכתבי עת שונים, והפך עד מהרה לתצלום המסמל את הניצחון במלחמה עבור הציבור האמריקני. בשנת 1945 הוא זכה בפרס פוליצר לתצלום הטוב ביותר, והיה לתצלום הראשון שזכה בפרס באותה שנה שבה פורסם לראשונה.
מבין ששת האנשים בתצלומו של רוזנטל (מייקל סטרנק, רני גאגנון, איירה הייז, פרנקלין סוסלי, ג'ון בראדלי והארלון בלוק) רק שלושה שרדו את הקרב (הייז, גאגנון ובראדלי).