[modifica] Història
L'estructura principal de la Seu de València (Església Catedral Basílica Metropolitana) es va alçar entre els segles XIII i XV, raó per la qual és principalment d'estil gòtic. Tanmateix, la seua construcció es va prolongar durant segles, per la qual cosa hi trobem una barreja d'estils artístics -que van des del primerenc romànic, fins al subtil renaixement, el barroc recaragolat i el més contingut neoclàssic- que és la característica més rellevant de la Seu de València i que la converteix en una joia de l'arquitectura universal.
Les excavacions en l'adjacent Centre Arqueològic de l'Almoina han tret a la llum restes de l'antiga seu visigoda, que, més tard, va esdevenir mesquita. Hi ha constància documental que fins a dècades després de la conquesta cristiana (1238) la mesquita-catedral va romandre dempeus -amb les sentències alcoràniques en les parets i tot-, fins que finalment el 22 de juny de 1262 fra Andreu d'Albalat va resoldre enderrocar-la i construir en el seu lloc una catedral, en correspondència amb els plànols de l'arquitecte Arnau Vidal.
Per aixecar-la es va emprar material de les veïnes pedreres de Burjassot i Godella, però també d'altres més allunyades com ara les de la Marina, des d'on vingueren al cap i casal en vaixell des de Benidorm i Xàbia.
Altres raons que expliquen la simplicitat i sobrietat de la Seu de València són que fou bastida amb celeritat per tal de marcar el territori cristià enfront del musulmà, i que no fou una obra sumptuària de cap monarca, sinó una construcció eminentment ciutadana sufragada per la burgesia local.
[modifica] Evolució constructiva
Encara que el recorregut per l'interior de la catedral és molt ric i ens porta d'uns estils a uns altres quasi sense solució de continuïtat, es tracta bàsicament d'un edifici de planta gòtica de tres naus amb creuer cobert amb cimbori, girola i absis poligonal.
La catedral, que s'anava fent a mesura que la mesquita era enderrocada, comptava ja al final del segle XIII amb el deambulatori o girola amb les seues huit capelles i amb la porta romànica de l'Almoina, situada en el braç est del creuer.
Entre 1300 i 1350 es va tancar el transsepte o creuer pel seu costat oest amb la construcció de la porta gòtica dels Apòstols. També es van construir tres trams de les tres naus -una central i dues laterals-, i es va iniciar el cimbori.
La Sala del Capítol o Sala Capitular (hui Capella del Sant Calze) (1356-1369), on es reunien els clergues per deliberar els assumptes interns, i la torre campanar del Miquelet o Micalet (1381-1425) s'aixecaren inicialment separades de la resta de l'església, però en 1459 els mestres Francesc Baldomar i Pere Comte iniciaren l'ampliació de les naus de la catedral en un tram més, conegut com Arcada Nova o Arcada de la Seu, i la uniren definitivament tant amb la sala capitular com amb el Micalet. Des d'aquell moment la Seu fa unes dimensions de 94 metres de llarg per 53,65 d'ample en el transsepte.
Els segles del renaixement (XV-XVI) van influir poc en la ja consolidada arquitectura però molt en la decoració pictòrica, com ara a l'altar major, i escultòrica, com ara a la capella de la Resurrecció.
De l'etapa barroca destaca que el 1703 l'alemany Konrad Rudolf va projectar i iniciar la façana i porta principal de la Seu, coneguda com dels Ferros per la reixa que l'envolta. A causa de la Guerra de Successió no la va poder acabar, i foren principalment els escultors Francesc Vergara i Ignasi Vergara els qui ho feren. Al ser la seua planta corba, el parament còncau que origina creava un singular i estudiat efecte de perspectiva, desvirtuat durant el segle XX a causa de l'enderroc dels edificis adjacents (antic carrer de Saragossa) per ampliar la plaça de la Reina.
Des de l'últim terç del segle XVIII es va engegar un projecte de renovació de l'edifici, la intenció del qual era dotar-lo d'un aspecte neoclàssic homogeni, defugint de l'estil gòtic que llavors era considerat obra de bàrbars. L'obra començà el 1774 i va córrer a càrrec de l'arquitecte Antoni Gilabert Fornés. El remodelatge de la Seu va afectar tant a elements constructius com ornamentals: els pinacles exteriors del temple van ser eliminats, els terrats ocults per teulades, i l'estructura gòtica emmascarada d'estucs, daurats i altres elements pseudoclàssics.
El 1931 la Seu fou declarada monument historicoartístic, però durant la Guerra Civil Espanyola fou incendiada, raó per la qual es van perdre part dels seus elements artístics. El cor, situat en la part central, va ser desmuntat en 1940 i traslladat al fons de l'altar major. Els orgues, que havien patit importants danys durant el conflicte bèl·lic, no van ser reconstruïts.
Així mateix en 1970 les dites Cases dels Canonges, construccions adossades a les capelles exteriors que miren al carrer del Miquelet, foren enderrocades per tornar a la catedral el seu aspecte anterior, alhora que l'alleugerien d'afegitons d'escàs o nul valor arquitectònic.
El 1972 es va mamprendre la tasca de repristinació de la catedral, que significà la retirada de quasi tots els elements clàssics, per recuperar-ne l'aspecte gòtic original. Només restà com decoració clàssica la major part de les capelles laterals i de la girola, i alguns testimonis puntuals reeixits, com ara les escultures sobre les petxines del cimbori.
En l'actualitat presenta, després de diverses neteges, un bon estat de conservació, especialment després de l'exposició duta a terme el 1999 amb el nom la Llum de les Imatges . El temple està declarat Bé d'Interés Cultural per part del Consell de la Generalitat Valenciana.
[modifica] Elements singulars de la Seu
Entre els elements singulars cal destacar, pel que fa a l'exterior del temple:
Pel que fa a l'interior del temple cal destacar:
[modifica] Exterior de la Seu
[modifica] La Porta de l'Almoina o del Palau
La porta de l'Almoina, dita així per ser veïna a la casa, ja desapareguda, on es donava socors als necessitats, és la més antiga de la Seu. També és coneguda com Porta del Palau pel seu veïnatge amb el Palau Arquebisbal. D'estil romànic, constitueix un element clarament diferenciat de la resta de la catedral, que és principalment gòtica. Alguns autors la consideren de 1260-1270, obra d'Arnau Vidal, però pel seu estil primitiu altres la remunten al 1240, immediatament després de la conquesta jaumina (1238). El fet que estiga encarada a l'est, mirant cap a la Meca, fa pensar que allí mateix es trobava el mihrab de l'antiga mesquita.
El seu estil romànic amb influència mudèjar és de tipus lleidatà. De fet, per la seua similitud a la porta dels Fillols de la La Seu Vella de Lleida, feta cap al 1220, alguns veuen la mà d'algun mestre lleidatà en la seua construcció. Tal és la vinculació d'aquesta porta amb Lleida que, per damunt de l'arcada hi ha esculpits en pedra els caps de set matrimonis lleidatans que, segons la tradició, representarien els pobladors fundacionals de la nova ciutat cristiana, per tal com vingueren a València acompanyats de tres-centes donzelles lleidatanes a fi de casar-les amb els soldats que havien lluitat al costat de Jaume I
Per sota d'aquests caps, que encara conserven restes de policromia, figuren en una inscripció els noms dels fundadors legendaris de la ciutat: En Pere am(b) Na Maria, sa muller; En Guillem am(b) Na Berenguera, sa muller; En Ramon am(b) Na Dolça, sa muller; En Francesc am(b) Na Ramona, sa muller; En Bernat am(b) Na Floreta, sa muller; En Bertran am(b) Na Berenguera, sa muller; i En Doménec am(b) Na Ramona, sa muller. Com a curiositat, al costat dret de la porta, es poden observar unes osques a la pedra, fetes pels botxins al esmolar les destrals als ajusticiaments que es duien a terme a la plaça.
La porta de l'Almoina, que forma un cos ixent respecte al mur de la Seu, és atrompetada amb sis arquivoltes de mig punt concèntriques i en degradació (de més a menys gran), que recolzen sobre fines columnes amb capitells, magníficament decorats amb escenes de la Gènesi en la part esquerra, i de l'Èxode en la dreta.
La decoració de les arquivoltes consisteix en motius vegetals i geomètrics, amb motluració variada: puntes de diamant, figures de serafins, fistons lobulats i delicats fullatges, sants en xicotetes fornícules i motlures en ziga-zaga. En la línia d'impostes hi ha una sanefa amb repertori d'animals fantàstics. Rematant el conjunt i en la part superior catorze permòdols amb els caps de les set parelles abans citades sostenen la volada.
Sobre la porta es pot observar un finestral gòtic i un altre a la seua dreta, que havien estat ocults fins a la ultima restauració de la catedral. Només entrar dins la catedral per la porta de l'Almoina, a mà esquerra, hi ha la tomba de l'il·lustre Ausiàs March. Es tracta d'una làpida col·locada en 1950 per lo Rat Penat i l'Ajuntament de València en reconeixement d'aquest poeta que està soterrat en algun lloc de la Seu (no se sap ben bé on) amb una inscripció d'un dels seus poemes, que diu: Jo sóc aquest qui en la mort delit prenc, puix que no tolc la causa per què em ve (Jo sóc aquest qui fruïsc de la mort, perquè no defuig la causa per què em ve). De fet no se sap on està soterrat Ausiàs March, hi ha tres possibles tombes: la de la Seu de València, a la col·legiata de Gandia (La Safor) i al convent de Sant Jeroni de Cotalba a Alfahuir (La Safor).
[modifica] Capelleta de Sant Jordi
Si caminem des de l'Almoina deixant la catedral a la nostra esquerra trobarem tot just davant de les ruïnes de l'Almoina una petita capella, la de Sant Jordi. Segons les cròniques, el 9 d'octubre de 1238, conquistada la ciutat de València, Jaume I es va dirigir a la Mesquita Major, i va fer la primera missa en el lloc on hui hi ha la capelleta de Sant Jordi, adossada a la part exterior de l'absis.
En l'interior de la capella, sobre un altar, hi ha una taula gòtica, amb una pintura de Sant Jordi i un rètol que diu: Sant Jordi en la batalla del Puig de Santa Maria. Any 1237. Aquesta pintura és molt pareguda -a petita escala- al quadre que es conserva al Victoria and Albert Museum de Londres i que allà es diu Saint George in the Battle of Puig.
[modifica] Obra Nova
Si en passar la capelleta de Sant Jordi continuem envoltant la catedral per la nostra esquerra trobem un passadís de 1660 que uneix la catedral amb la basílica de la Mare de Déu dels Desemparats. Només passar-lo comença l'Obra Nova, una galeria o tribuna d'estil renaixentista que coincideix amb la part exterior de la girola i que esta obert cap a l'actual plaça de la Mare de Déu, que històricament rebia el nom de plaça de la Seu.
Aquesta tribuna de tres pisos amb arcades obertes, d'estil renaixentista (baix), toscà (enmig) i jònic (dalt) estava destinada a la contemplació dels espectacles públics, com ara processons i execucions per part dels canonges. Per això rep també el nom de llotgeta dels Canonges o del Capítol. La seua construcció s'inicià el 1566, traçada per Gapar Gregori i construïda pel pedrapiquer Miquel Porcar.
En una de les restauracions de la Seu durant la segona meitat del segle XX fou suprimida la teulada d'aquesta Obra Nova i els balconets o columnetes ara resulten del tot incomprensibles, com una mena de teatre romà adherida a la Seu. Com a contrapartida, el cimbori ara pot ser millor contemplat des de la plaça de la Mare de Déu.
[modifica] Porta dels Apòstols
Només passar l'Obra Nova hi ha a la nostra esquerra la porta dels Apòstols, dita així per les estàtues dels dotze apòstols que alberga. D'estil gòtic francès, contrasta notablement amb la porta romànica de l'Almoina amb què confronta a l'altra banda del creuer. Se sap que en la seua construcció va treballar Nicolau d'Ancona o d'Autun des de 1303 i que el 1354 ja estava acabada. Fóra qui en fóra l'autor, era un mal coneixedor de la pedra del país, per tal com n'emprà una de trencadissa que es va degradar amb rapidesa i que va obligar a contínues reparacions, ja documentades en el segle XV. Durant els anys 1960 la porta fou completament restaurada i les figures originals -en molt mal estat de conservació- foren exposades al museu de la catedral i substituïdes per còpies, que són les que hui decoren la porta.
La porta s'obri atrompetada sobre un mur ressaltat que li serveix d'enquadrament. Consta de tres arquivoltes ogivals decorades, respectivament, amb catorze estatuetes d'àngels (la interior), setze de sants i díhuit de profetes (l'exterior), col·locades unes sobre les altres, seguint la direcció dels arcs i cadascuna amb els seus corresponents dosserets. Totes aquestes figures, en total 48, estaven policromades.
Aquestes tres arquivoltes recolzen sobre sis dosserets -tres a cada costat- que protegeixen sis estàtues d'apòstols recolzats, al seu torn, sobre pilars de secció prismàtica triangular les cares dels quals es decoren amb quadrifolis amb esfinxs de la Mare de Déu i de l'Arcàngel, en relleu, i diversos escuts del rei, familiars (com els Borja o els Centelles) i gremials. Els altres sis apòstols apareixen situats fora de l'arc, però sobre idèntics pedestals. En l'angle que forma la porta amb el mur de l'església, a un costat i a l'altre, apareixen, en sengles dosserets gòtics, les estàtues de Sant Sixt i Sant Llorenç i de Sant Valeri i Sant Vicent Màrtir. Els batents o fulles de les portes, els claus i els ferratges de la porta són originals de 1438.
L'arquivolta queda emmarcada per un gablet abonat per arcuacions cegues amb estàtues. En la part superior de la façana, també dins d'un gablet, s'obri una gran rosassa de sis puntes, que representa l'estrela de David o Salomó, de 6.45 metres de diàmetre, constituïda per dos triangles equilàters entrellaçats en els intersticis de la qual figuren diversos adorns de traceria calada que emmarca vitralls policroms. Aquesta rosassa fou quasi totalment reconstruïda en els anys 1960 en haver patit el mal de la pedra. Com apunta Joan Fuster, aquesta estrela salomònica es bastant difícil d'explicar a l'entrada d'un temple catòlic.
En el timpà de la porta es troba la imatge de Santa Maria, sota l'advocació de la qual fou consagrada la catedral, amb el xiquet en braços i envoltada de huit àngels músics; abans de 1599 aquesta imatge de la Mare de Déu del timpà es trobava en el mainell, de manera molt similar a la que hi ha a l'església arxiprestal de Morella.
Al peu de la porta dels Apòstols es reuneix tots els dijous a les 12 del matí, el Tribunal de les Aigües, relíquia secular de l'administració de justícia corresponent al dret d'aigües en l'horta de València. Probablement ja es reunia en aquest mateix lloc quan l'actual catedral era encara mesquita.
[modifica] Micalet o Miquelet
Des de la Porta dels Apòstols, si deixem la plaça de la Mare de Déu a la nostra dreta i ens enfilem pel carrer del Micalet, farem cap a la torre campanar del Micalet o Miquelet, entranyable emblema sentimental pels valencians, i probablement el monument més característic de la ciutat. Fou iniciat el 1381 per Andreu Julià, i per commemorar aquest fet es va gravar una inscripció -quasi il·legible hui dia- sobre la base de la torre que diu: "Aquest campanar fonc començat en l'any de la nativitat de nostre senyor Jesucrist MCCCLXXXI. Regnant en Aragó lo molt alt rei en Pere. Estant de bisbe en València lo molt alt en Jaume, fill de l'alt infant en Pere e cosin germà de dit rei". Andreu Julià deixà l'obra el 1396 i el 1402 la reprengué Josep Franch. El 1414 se'n féu càrrec de l'obra Pere Balaguer, que n'és l'autor de la bella decoració de l'últim cos.
El 1424 l'arquitecte Martí Llobet fou l'encarregat de dur a terme el hui desaparegut ampit de la torre, el qual, de traceria calada gòtica, fou destruït en el segle XVIII, i substituït per una barana metàl·lica a principis del segle XX. El 1983 es féu un de nou de pedra que és el que hui podem veure, obra de F. Pons Sorolla, de tipus neogòtic, a partir de fragments trobats de l'antic. Pel que fa al coronament de la torre, hi hagué un projecte d'agulla gòtica ideat per Antoni Dalmau el 1453, però mai no es construí; en el seu lloc es bastí una estructura provisional de fusta per albergar i sostenir les campanes, que romangué així fins que s'alçà l'espadanya barroca (1660-1736) que hui podem contemplar. El Micalet, acabat el 1425, fou anomenada inicialment Campanar Nou, per diferenciar-lo del campanar vell, que era una modesta torre d'estil romànic hui desapareguda, que es trobava al carrer de la Barcella, junt a la porta de l'Almoina. El nom que triomfà per designar el monument, però, fou Torre del Micalet, pel nom popular de la campana grossa que toca les hores, i que fou beneïda el 29 de setembre del 1418, diada de Sant Miquel, la qual cosa explica el nom cordial de Miquelet o Micalet amb què els valencians la designen.
Presenta un estil marcadament gòtic català, i podria estar inspirat en la torre de la Seu de Lleida, que és tan sols una mica anterior i presenta una estructura i alçària similars, per bé que en aquesta segona sí que es bastí el remat gòtic que li manca al Micalet. Està dividit en quatre cossos, dels quals només el de més amunt està decorat, sobre el buit de les campanes amb el trenat ogival d'unes motlures. Aquest prisma octogonal fa una alçària total de 50,85 m, que equival al seu perímetre exacte. Dos-cents set graons de pedra, a través d'una angosta escala de caragol, ens menen al peu de l'espadanya final, la qual eleva l'alçada de la torre a uns 60 m. Des d'allà es contempla una vista que, en dies clars de ponent o mestral, abraça fins al Montgó, pel sud, i fins més enllà del Desert de les Palmes, pel nord.
Abans del 1480 estava exempt de la resta de la Seu, però gràcies a la prolongació de les naus realitzada per Francesc Baldomar a partir de 1458 i per Pere Comte des de 1476, quedà definitivament unit. Al llarg de la seua història, el "Micalet" va complir funcions de far, torre de vigilància, i fins i tot plataforma per castells de focs artificials. La ciutat corria a càrrec de les il·luminacions que es feien per les festivitats extraordinàries. Per més informació consulteu la veu Micalet.
[modifica] Porta dels Ferros
Al costat mateix del Micalet es troba la porta principal, dita dels Ferros per la reixa de ferro que circumda l'atri d'entrada. És la més moderna, iniciada el 1703 per l'escultor i arquitecte alemany Konrad Rudolf. Va arribar a València amb l'arxiduc Carles d'Àustria, però en finalitzar la guerra de Successió se'n va anar amb ell, ja que era el seu escultor de cambra, i va deixar paralitzades les obres en 1707, que foren acabades en 1713 pels seus deixebles Francesc Vergara "el Vell" i Francesc Stolz. Altres escultors que hi van intervenir foren Andreu Robles i Ignasi Vergara i els pedrapiquers, Josep Mines i Domingo Laviesa.
Aquesta porta és de notable interès pel seu plantejament encertat i atrevit dins el context hispànic de l'època. Es tracta d'un dels pocs exemples de l'aplicació del barroc arquitectònic italià, de planta ondulant i en moviment, a l'estil de Bernini o Borromini, a diferència dels edificis barrocs espanyols de l'època, de tipus xorigueresc, amb planta tradicional i gran profusió decorativa.
La Porta dels Ferros, que s'assembla a un retaule de forma còncava, fa més de 36 metres d'alcària. Quan es va construir pretenia crear la il·lusió òptica d'una major sensació d'espai en un lloc realment molt xicotet -a la manera de Bernini o Borromini- ja que fou concebuda per ser vista des de l'estret carreró (de Saragossa) que hi feia cap. Hui aquest carrer ha desaparegut en eixamplar-se la plaça de la Reina i la seua forma retorçuda en una plaça gran resulta del tot incomprensible.
La porta dels Ferros, que està precedida per un atri que limita una reixa de ferro, també barroca, es desenrotlla en tres cossos superposats:
En el primer, hi ha tres columnes a cada costat de la porta, amb fusts decorats i capitells corintis, realitzats per Konrad Rudolf entre els que s'obrin sengles fornícules amb les estàtues de Sant Tomàs de Villanueva i Sant Pere Pasqual, obra de Francesc Stolz. Sobre l'arc d'entrada destaca un baix relleu, atribuït a Ignasi Vergara (fill de Francesc) que representa l'anagrama de la Mare de Déu, amb glòria d'àngels i altres adorns, i emmarcat sobre una venera d'estil rococó.
El segon cos, més reduït, té quatre columnes del mateix orde, en l'intercolumni del centre, una rosassa oval, i en els laterals, les estàtues de Sant Llorenç de Francesc Stolz i de Sant Vicent Màrtir, obra de Konrad Rudolf, i medallons amb els bustos dels papes valencians, Calixt III i Alexandre VI, amb figures al·legòriques: als peus del primer la caritat i la justícia, i a les del segon l'esperança i la fortalesa; totes aquestes són obra de Francesc Vergara.
En el tercer cos, de menors dimensions, es representa l'assumpció de la Mare de Déu en un alt relleu atribuït a Ignasi Vergara i, en àtic, el símbol de l'Esperit Sant en relleu davall un frontó partit, i als seus extrems, les escultures de Sant Lluís Bertran i Sant Vicent Ferrer, obra de Stolz.
Remata el conjunt una creu de ferro sobre una esfera de bronze entre dos àngels de pedra. La pedra d'aquesta portada procedeix de les pedreres de Benigànim, Montcada i Riba-roja de Túria.
Només entrar dins la catedral per la porta dels Ferros, en el mur esquerre i sobre la pica baptismal, hi ha el cèlebre quadre de Vicent Macip dit "Bateig de Crist en el riu Jordà per Joan el Baptista" (1535). Dins el quadre, assisteixen a l'acte de bateig quatre doctors de l'església i el donant del quadre, el venerable Agnesi, mentre des del cel, Déu envia l'esperit sant sobre el fill.
Per tornar a la porta de l'Almoina i completar tota la volta a la Seu, continuarem deixant-la a la nostra esquerra, rodejant la capella del Sant Calze, passant sota un passadís de 1357 que uneix la catedral amb el Palau Arquebisbal, por damunt del carrer de la Barcella, i a pocs metres topetem de nou amb l'Almoina.
[modifica] Interior de la Seu
[modifica] Cimbori
D'estil gòtic (segle XIV-XV), està format per un prisma octogonal de dos cossos superposats, amb huit finestrals de fina traceria calada en cada cos. El primer cos o part baixa és d'autor desconegut, del segle XIV, mentre que el segon cos o part alta és obra de Martí Llobet (de cap al 1430). El cimbori dota de llum natural sempre blanca al creuer, gràcies a les finestres translúcides d'alabastre i al fet que la seua carcassa de pedra està reduïda al mínim.
El cimbori descansa en trompes còniques i es tanca amb una volta de creueria composta per huit nervis i plementeria de rajola. Amb una alçària d'uns 40 metres, l'absència de contraforts i la lleugeresa contructiva derivada de la traceria calada dels seus murs resulta prodigiosa des del punt de vista arquitectònic.
En les petxines, davall les trompes del cimbori figuren quatre escultures d'estuc del segle XVIII que representen els quatre evangelistes amb els atributs amb què s'identifiquen: Sant Lluc amb el bou , obra de Josep Pujol, Sant Joan amb l'àguila del mateix autor, Sant Mateu amb l'àngel, de Josep Esteve i Sant Marc amb el lleó, de Francesc Sanchis. En la seua part superior hi ha una campana (el cimboriet) de 1805 que actualment no es fa servir.
[modifica] Antiga Aula Capitular/Capella del Sant Calze
Obra d'Andreu Julià en estil gòtic florit (1356-1369), l'actual capella del Sant Calze es destinava en un principi a la celebració de reunions del capítol de la catedral, ço és, a Sala Capitular. També s'emprava per soterrament de prelats i canonges, i en el seu subsòl hi ha una cripta que hui es troba cegada. Després va servir de càtedra de teologia, sent també aprofitada per reunir-se les Corts del Regne. Més tard va rebre el nom de Capella del Crist de la Bona Mort, però el 1916 es va decidir el trasllat del Sant Calze a la capella, d'on prové el seu actual nom.
Originàriament era una capella exempta, però en 1496 Pere Comte va concloure el passadís, en estil gòtic florit, que l'unia amb la resta de la Seu. Per accedir-hi, cal entrar per la porta dels Ferros i trencar a mà dreta fins que trobem una entrada al passadís, al final del qual hi ha una portalada gòtica tallada en pedra que hi dóna accés. En aquest corredor trobem cinc sepulcres gòtics de pedra, un dels quals del bisbe Vidal de Blanes, que manà edificar la Sala Capitular, hui del Sant Calze. A més hi trobem un crist tallat en fusta, sota el qual hi ha un fresc passat a llenç de l'Adoració dels Pastors, obra de 1472, de Paolo de San Leocadio. Aquesta obra, que es troba en un estat de conservació pèssim, era un dels frescs que realitzà per mostrar el seu mestratge i acreditar-se per pintar el presbiteri i és, alhora, una de les primeres pintures renaixentistes –si no la primera- feta a la Península Ibèrica. Davant d'aquest fresc hi ha un retaule de Sant Miquel posterior, de la primeria del XVI, obra primerenca de Vicent Macip, encara d'estructura gòtica, tot i que de transició al Renaixement. Resulta interessant comparar-lo tant amb l'Adoració dels Pastors de Paolo de San Leocadio com amb el quadre del Baptisme del Crist, obra de maduresa del mateix Macip (vegeu foto a l'apartat de la porta dels Ferros).
La Capella del Sant Calze, de planta quadrada, fa tretze metres per banda i setze d'alçària, amb parets llises de pedra fosca llaurada i tres finestrals amb vitralls policromats. Hi destaca la bella i complicada volta gòtica amb huit nervadures i vint-i-quatre tercelets que formen una estrela de huit puntes, que descansen sobre mènsules policromades. Sobre les claus de la volta, també policromes, figuren els dotze apòstols, llevat de la central, on hi ha la coronació de la Mare de Déu en el cel després de l'assumpció.
També cal ressaltar el retaule, tallat en alabastre, que emmarca el Sant Calze, que procedeix de l'antiga façana gòtica del rerecor, i que va ser col·locar ací el 1777, en ser substituït aquell per un altre de neoclàssic, hui desaparegut. És obra dels arquitectes Antoni Dalmau i Julià lo Florentí (1441-1446), i a més van intervenir-hi els escultors Joan de Sagrera, Joan de Sogorb i Arnau de Brussel·les. En la part superior del retaule destaquen els dotze relleus de Julià lo Florentí, que són una de les primeres obres del Renaixement a Espanya. Les escenes inferiors corresponen a l'antic testament, mentre que les superiors corresponen al nou. La capella presenta a més una sèrie de bancs de pedra, que circumden el recinte, i van servir per seient en l'antiga aula d'estudis. D'altra banda, en el mur de la dreta, hi ha el púlpit gòtic de pedra des del qual Sant Vicent Ferrer explicava la seua càtedra de teologia, mentre a la seua dreta hi ha el quadre l'Adoració dels Reis de Julià lo Florentí (1469-1472), pintat al fresc, restaurat i passat a llenç.
En el mur, a major alçària, es troben penjats dos grans trossos ―de cinquanta-nou i de setanta metres, respectivament― de grosses cadenes. Són les que antany tancaven el port de Marsella, que tenia fama d'inexpugnable, i que el 19 de novembre de 1423 va trencar la nau de Romeu de Corbera, al capdavant de les altres galeres de l'estol d'Alfons el Magnànim en l'atac a la capital de la Casa d'Anjou, rival del rei. Les cadenes del port foren preses com trofeu, portades a València i donades pel propi rei a la catedral.
En la mateixa acció també foren preses com botí de guerra les relíquies de Sant Lluís de Tolosa, patró de Marsella, que foren igualment donades a la Seu (si bé retornades a França per Ferran VI d'Espanya). En un primer moment, les cadenes foren dipositades en el presbiteri però amb les reformes de l'any 1779 es van ubicar en l'actual capella del Sant Calze.
També hi ha un quadre de Vicent López, del segle XIX, que representa l'expulsió dels moriscos, i una pintura sobre taula del segle XV que representa sant Cristòfol.
Enfront del mur on es troba el púlpit hi ha una portada gòtica d'arc mixtilini que enquadra en una motllura una escena de l'Anunciació de Joan de Kassel, del 1497. Aquesta condueix a l'interessant Museu de la Catedral, on hi ha obres de pintors primitius valencians, com ara Jacomart i Osona, i d'altres autors, com Joan de Joanes, Correggio, Orrente,Espinosa, Vicent López, Francisco de Goya, etc. (Veure més avall)
[modifica] El Sant Calze
El tresor més important que alberga aquesta sala, del qual rep el nom, és el Sant Calze, donat pel rei Alfons el Magnànim el 1437 i alçat a la sala de relíquies fins que el 1916 es traslladà a aquesta capella. Fins a 1744 el calze era emprat amb regularitat, però li va caure a un religiós en terra i es va clavillar; després deixà de gastar-se i restà com simple objecte de culte. Actualment es troba protegit per un fanal i descansa sobre una mènsula dins del retaule gòtic d'alabastre abans esmentat. La copa és de pedra de tipus àgata oriental o calcedònia reixada, de la varietat anomenada cornalina, de color roig fosc. El seu diàmetre és aproximadament de deu centímetres i la seua alçària de set. Tant la superfície exterior com la interior són llises. La base és xicoteta i circular i està datada en el segle I dC.
El peu de la copa està constituït per una naveta, en posició invertida, també de calcedònia, molt translúcida, ribetejada en or. La unió entre el peu i la copa i les dues anses estan finament treballades en or. La muntura, de fina orfebreria, està encastada amb valuoses perles i maragdes. Tant el peu com les anses foren muntades en temps medievals.
La llegenda d'aquesta relíquia menciona que, a la mort de la Mare de Déu, els deixebles de Jesús es van repartir tot el que guardava i que Sant Pere es va portar el Calze a Roma. A causa de les freqüents persecucions patides pels cristians, el papa Sixt II va entregar la preada relíquia a sant Llorenç, el seu diaca, el qual va fer traslladar el calze a Osca, la seua pàtria. Allí va estar el Sant Calze fins a l'any 712, que els cristians, fugint dels musulmans, es van refugiar en els Pirineus i finalment en el monestir de Sant Joan de la Penya, prop de Jaca.
D'allí, segons citen els historiadors, va passar a Saragossa, al palau reial de l'Aljaferia. El Sant Calze fou donat per la comunitat de Sant Joan de la Penya al rei d'Aragó, Martí l'Humà el 1399, el qual, agraït, va entregar a canvi als monjos de Sant Joan un altre calze d'or.
El Sant Calze va estar en poder dels monarques de la Corona d'Aragó fins que l'any 1437 Alfons el Magnànim, que havia portat a València la relíquia per la capella del seu palau reial, havent-se d'absentar del Regne de València, les va entregar a la catedral, que de llavors ençà alberga el Sant Calze.
[modifica] Girola
És una de les parts més antigues de la catedral, ja que per ací és que en començà la construcció el 1262. La girola, espai destinat perquè els fidels puguen deambular a través de les capelles sense interrompre el culte de l'Altar Major, no és un element molt habitual a les esglésies de València, per tal com només apareix a la Seu i a Santa Caterina.
Primitivament es podia contemplar l'Altar Major a través dels arcs del presbiteri (com encara hui a l'església de Santa Caterina), però es van cegar arran de la reforma barroca de l'absis del segle XVII.
La girola compta amb huit capelles originalment gòtiques, però arran de la reforma neoclàssica projectada en 1771 per Antoni Gilabert foren cobertes d'estucs i altres afegitons. Amb la repristinació iniciada el 1972 algunes de les capelles han recuperat parcialment la pedra original.
En el deambulatori, enfront de la sagristia, es troben les campanes conegudes com del rotgle (roda de campanes) que s'utilitzen tots els dies, així com altres dues campanetes d'avisos, que segons la tradició hi foren dutes per Jaume I el 1238 per marcar la nova cultura sonora dels cristians, ben diferent a la musulmana.
[modifica] Capelles de la girola
[modifica] Capella de la Resurrecció
Es troba al reraltar i s'anomena popularment la Coveta. És un bell alt relleu renaixentista de la resurrecció, de 1510, fet en pedra alabastrina polida i abrillantada. La manà fer el llavors bisbe cardenal de València Roderic de Borja, futur papa Alexandre VI, en memòria del seu oncle Calixt III. Conserva restes de policromia i del daurat que el decoraven i ha estat atribuït successivament a Damià Forment, Pedro Berruguete i altres, però finalment s'ha documentat com de Gregori de Biguerny.
En el centre del relleu hi ha la figura de Crist Ressuscitat eixint del sepulcre acompanyat de diversos àngels, mentre que diverses figures que representen els guàrdies gesticulen espantats i altres personatges no identificats s'agiten de forma violenta. La incorporació de tots aquests personatges pareix que té la clara intenció de donar una sensació de moviment i profunditat a l'escena, i de crear en l'espectador una sensació de dramatisme.
La capella es troba tancada per un magnífic pòrtic de tres arcs també d'alabastre, que possiblement segueix els dissenys de Yáñez de la Almedina; dels tres arcs el central està molt rebaixat i els laterals són de mig punt. S'articulen per columnes i entaulament, i permeten mostrar un interessant repertori decoratiu de formes italianitzants, format per àguiles amb les ales desplegades, grotescos i motius diversos d'inspiració renaixentista.
Cal dir que dins d'aquesta capella es troba exposat l'anomenat braç incorrupte de Sant Vicent Màrtir, que fou donat a la catedral en 1970. D'aquest sant, diaca de Saragossa, diu la tradició que fou martiritzat a València cap a l'any 304, fet arran del qual el seu culte es va difondre amb rapidesa. De fet, abans de l'arribada dels musulmans, la seua basílica sepulcral, situada extramurs de la ciutat de València, era molt visitada.
La tradició compta que durant la dominació musulmana les relíquies del sant van desaparèixer i que cap a l'any 1104 el llavors bisbe mossàrab de València va anar en pelegrinatge a Terra Santa, on pensava portar-hi el braç esquerre del sant. Aquest bisbe va morir, però, inesperadament a Bari, i allí van romandre les seues despulles mortals i el suposat braç del sant, fins a una data tan tardana com el 1970.
[modifica] Sagristia Major
La sagristia és una de les parts mes antigues de la catedral, gòtica del segle XIII. Es troba en el cantó dret al començament de la girola, en la seua intersecció amb el creuer. És un espai de planta quadrada cobert amb volta de creueria octopartita i trompes en els cantons. Té un gran finestral gòtic de sis metres d'alcària que la il·lumina. Es comunica amb una altra habitació que és l'actual Sala Capitular en la qual hi ha la galeria de retrats de tots els prelats que han ocupat la seu catedralícia. a una altura inaccessible i sense escala està l'antic reconditori, on es guardavens les relíquies com la "Santa Espina" enviada per Sant Lluís de França. Aquest reconditori està decorat amb pintures del gòtic lineal. De les parets de la sagristia pengen llenços de Nicolau Falcó, procedents de l'antic orgue renaixentista.
[modifica] Altar Major
L'Altar Major de planta poligonal està cobert per una volta de sis nervis. Té cinc finestrals i es comunica amb la girola a través de dues portes laterals. Tant la volta com els murs estaven ornamentats amb murals encarregats a Miquel Alcanyís, que féu el 1432, però que van desaparèixer en un incendi el 1469. Posteriorment, cap al 1474, es van encarregar noves pintures, d'estil renaixentista, a Paolo de San Leocadio i Francesco Pagano. Aquestes pintures van ser tapades, però, per una luxosa ornamentació barroca durant 1674-1682, duta a terme sota la direcció de Juan Pérez Castiel. L'absis gòtic de planta poligonal quedà recobert amb noves voltes, superposició d'adorns, imatges, pilastres, columnes salomòniques, permòdols, mènsules, petxines, timpans partits, fistons, àngels daurats, etc. La riquesa de marbres i daurats, la sumptuositat de les formes i profusa decoració evocava l'estil rococó.
Així fou fins a juny de 2004, quan per atzar foren trobades sota la volta de Juan Pérez Castiel unes pintures de gran bellesa que han sigut datades en 1474 (segle XV). Aquestes pintures, que representen àngels tocant instruments musicals, són les abans esmentades de Paolo de San Leocadio i Francesco Pagano. Poc després de l'incendi de 1469, cap al 1474, el que seria futur papa Alexandre VI va ordenar a tots dos pintors que realitzaren les pintures al fresc que ara es tornen a contemplar, després que la volta de Perez Castiel fóra desmuntada.
[modifica] Retaule major
En el presbiteri trobem a més un retaule que en realitat és un gran armari tancat per dues portes, que guardava un retaule renaixentista de plata (1492-1507) elaborat per l'orfebre Bernabo Thadeo de Piero de Posa, que fou fos a Mallorca en 1812 per encunyar moneda en la guerra contra Napoleó.
Les grans portes que tanquen l'armari ocupen una superfície de 75 metres quadrats, pintades a l'oli entre 1506 i 1510 per Fernando Yáñez de la Almedina i per Fernando de los Llanos, els quals foren probablement col·laboradors de Leonardo da Vinci i portaren des d'Itàlia l'estil renaixentista que hauria d'arribar després a la resta de la península a través de València.
Són en total sis taules dobles, és a dir pintades per tots dos costats, la qual cosa fa un total de dotze pintures, d'1,94 metres x 2,27 metres cadascuna.
Les estàtues de fusta daurada que coronen el sumptuós entaulament amb permòdols, cartel·les i òvals que rematen l'absis corresponen a Sant Vicent Ferrer, Sant Pere Pasqual, Sant Lluís Bertran, Sant Francesc de Borja, Sant Llorenç i Sant Vicent Màrtir, i són obra de Tomàs Sanchez Artigues.
Els relleus de marbre importats de Gènova que ocupen les fornícules que deixa el segon cos representen escenes de la vida de Sant Vicent Màrtir, San Francesc de Borja, Sant Pasqual Baylon i els sants Bernat, Maria i Gràcia, i es deuen al cisell de Daniel Salanova en 1687.
La delira de vidre que penja és de Murano, portada de Roma per l'arquebisbe Rocaberti (1677-1699). Els vitralls del sostre amb arcàngels i Crist Pantocràtor són del segle XIX.
Ací es troba el sobri cor d'estil herrerià (1594-1604) en fusta de boix i anouer, que originàriament comptava 155 setials i es trobava al centre de la nau principal, però que es va traslladar el 1939 al seu lloc actual.
[modifica] Naus
L'estructura principal de la Seu, formada per les naus, el transsepte i la girola, es va bastir entre els segles XIII i XV, raó per la qual és principalment d'estil gòtic i, concretament, gòtic català o mediterrani, que es caracteritza per ser més primitiu, horitzontal i pesant que el vertical i sumptuós gòtic francès. Les naus de la Seu de València s'inspiren en les de la Tarragona, per tal com totes dues presenten uns voluminosos pilars voltats de columnes bessones i un traçat quadrat en cada tram de la nau major.
Entre 1300 i 1350 es van construir els tres primers trams de les tres naus -una central més gran i dues de laterals més petites-, començant en el creuer i acabant als peus, arribant fins a l'actual capella de Sant Francesc de Borja, però no més enllà.
La Sala Capitular i el Micalet s'havien bastit separades de les naus, a la manera de Pisa o Florència, on tant el battistero com la torre campanar es feren exempts i encara ho són o com, sense anar tan lluny, la torre campanar del Fadrí de Castelló.
El 1459 els mestres Francesc Baldomar i Pere Comte iniciaren l'ampliació de les naus de la catedral en un tram més, conegut com Arcada Nova o Arcada de la Seu, i la uniren definitivament amb la sala capitular i amb el Micalet. En aquest darrer tram va fer nombroses finestres i portes amb arcs esbiaixats i una complexa volta d'unió tant entre el passadís entre la Seu i el Micalet, com entre aquesta i la sala capitular.
Entre 1441 i 1446 es llaurà un magnífic retaule gòtic d'alabastre per la part de darrere del cor (transcor) de la Seu, que es trobava en el centre de la nau central, fins que el 1777 fou col·locat en la Capella del Sant Calze, sent substituït per un altre de neoclàssic, hui desaparegut.
Entre 1594 i 1604 es féu el sobri cor d'estil herrerià en fusta de boix i anouer, i amb 155 setials o cadires, obra dels tallistes Domingo Fernández Ayarza, Joan Tormo i els italians Francesco Maria Longo i Jacome Antonio Como. Aquest cor estigué a la part central de la nau major fins a 1940, quan fou desmuntat per traslladar-lo a l'altar major. La Seu comptava amb dos orgues situats a tots dos costats del cor, del segle XVI, però després de la Guerra Civil foren danyats i ja no es reconstruïren, tot i que l'actual orgue té peces de l'antic.
A partir de 1774 començà el cobriment de les voltes i pilars amb decoració neoclàssica, per tapar el gòtic original de les naus i de tot el temple, però dos segles més tard, el 1972, va començar la repristinació de la catedral i les naus van recuperar l'aspecte gòtic original, amb pilars nus i voltes de creueria simple amb plementeria de maons.
[modifica] Capelles
[modifica] Capelles del costa de l'epístola
[modifica] Capelles del costat de l'Evangeli
[modifica] Capelles dels peus
[modifica] Museu catedralici i diocesà
[modifica] Història
L'origen d'aquest museu es dona a l'any 1923, quan l'arquebisbe Reig disposa la creació d'un "Museu arqueològic diocesà" al Palau Arquebisbal, amb peces de tota la diòcesi i de la catedral.
Aquest ja tenia el precedent del Museu d'Antiguitats de l'Arquebisbe Mayoral de 1761, que reunia diverses peces d'escultura clàssica trobades a la ciutat al Palau arquesbibal.Desgraciadament aquest museu fou destruït durant el bombardeig francés de la ciutat de 1808.
Anys després de la Guerra Civil, durant la qual els fons del museu van ser greument deteriorades (el mateix Palau arquebisbal va ser enderrocat), el 1954 es creà el Museu Catedralici i el 1966 l'arquebisbe Marcelino Olaechea dispoava que també siga diocesà i que s'habilite un edifici a la propia catedral per allotjar-lo.
[modifica] Contingut
El museu s'estructura en cinc sales, amb entrada i eixida per l'Aula capitular o La Capella de sant Francesc de Borja:

Summary:
(i)�39°�28′�32.54″�N, 0°�22′�30.43″�O / 39.4757056, -0.3751194
La Catedral de València (Basílica Metropolitana) és seu de l'arquebisbat de València i està dedicada a Santa Maria per desig de Jaume I, fidel a la tradicional devoció mariana del segle XIII. Fou consagrada l'any 1238 per l'arquebisbe de Tarragona Pere d'Albalat. Es troba sobre l'antiga mesquita, que al seu torn s'havia alçat sobre l'antiga seu visigòtica.
El gòtic català o mediterrani és l'estil predominant d'aquesta catedral, tot i que també conté elements del romànic, del gòtic francés, del renaixement, del barroc i neoclàssic.
Al seu interior es venera el Sant Calze, datat del segle I, i donat a la catedral pel rei Alfons el Magnànim el 1436.
Conté algunes de les primeres i millors pintures del Quattrocento de tota la Península Ibèrica, que van arribar de Roma a través d'artistes contractats per Alexandre VI. Aquest darrer Papa valencià, quan encara era el cardenal Roderic de Borja, féu la petició per elevar la seu valentina al rang de Metropolitana, categoria que li fou atorgada pel papa Innocenci VIII el 1492.


[modifica] Citosquelet
Al citoplasma hi ha una xarxa de filaments proteics que donen forma i organització interna a la cèl·lula i permeten el seu moviment. El conjunt d'aquests filaments s'anomena citosquelet. Hi ha diversos tipus de filaments:
Al seu torn, aquestes estructures mantenen una relació amb les proteïnes, i originen altres estructures més complexes i estables. També són les encarregades del moviment citològic.
[modifica] Citosol
El citosol es defineix com la part del citoplasma que roman al supernatant després de centrifugar un extracte cel·lular a 150.000�g durant una hora. Està format per una solució líquida anomenada hialoplasma o citosol, on es troben els diferents orgànuls. És un material aquós, una solució o suspensió de biomolècules vitals mòbils. Molts processos bioquímics, incloent-hi la glucòlisi, tenen lloc al citosol.
En una cèl·lula eucariota, pot ocupar d'un 50% a un 80% del volum total de la cèl·lula. Es compon aproximadament d'un 70% d'aigua mentre que la resta dels seus components són molècules que formen una dissolució col·loïdal. Aquestes molècules solen ser macromolècules.
En ser un líquid aquós, el citosol no té forma o estructura estables, si bé transitòriament, pot adquirir dos tipus de formes:
Els canvis en la forma del citosol són deguts a les necessitats temporals de la cèl·lula pel que fa al metabolisme, i tenen un paper important en la locomoció cel·lular.
[modifica] Orgànuls
El citoplasma es compon d'orgànuls amb diferents funcions. Cada orgànul té una funció específica a la cèl·lula. El citoplasma té una part del genoma de l'organisme. Tot i que la majoria es troba al nucli, alguns orgànuls, entre com els mitocondris i cloroplasts, tenen una certa quantitat d'ADN.
[modifica] Ribosomes
Els ribosomes són grànuls citoplasmàtics que es troben a totes les cèl·lules, i mesuren al voltant de 29�nm en les cèl·lules procariotes i 32�nm en les eucariotes. També són portadors de l'ARN ribosòmic.
És als ribosomes on es produeix la síntesi de les proteïnes. Els ARN missatgers (ARNm) i els ARN de transferència (ARNt) se sintetitzen al nucli, i després es transmeten al citoplasma com molècules independents. L'ARN ribosòmic (ARNr) entra al citoplasma en forma de subunitat ribosomal. Atès que hi ha dos tipus de subunitats, al citoplasma s'uneixen les dues subunitats amb molècules ARNm per formar ribosomes complets actius.
Els ribosomes actius poden estar suspesos al citoplasma o units al reticle endoplasmàtic rugós. Els ribosomes suspesos al citoplasma tenen la funció principal de sintetitzar les següents proteïnes:
Els ribosomes consten de dues parts, una subunitat major i una altra de menor; aquestes surten del nucli cel·lular per separat. Per experimentació es pot deduir que es mantenen unides per càrregues, ja que en baixar la concentració de Mg+2 les subunitats tendeixen a separar-se.
[modifica] Lisosomes
Els lisosomes són vesícules esfèriques d'entre 0,2 i 0,8�μm de diàmetre. Contenen al voltant de 50 enzims, generalment hidrolítics, en solució àcida, ja que els seus enzims ho necessiten per un funcionament òptim. Els lisosomes mantenen separats aquests enzims de la resta de la cèl·lula per evitar que reaccionin químicament amb els altres elements i orgànuls.
Els lisosomes utilitzen els seus enzims per reciclar les diferents orgànuls de la cèl·lula, englobant, digerint i alliberant els seus components al citosol. Aquest procés es denomina autofàgia: la cèl·lula digereix estructures pròpies quan aquestes ja no són necessàries. El material queda englobat per vesícules que provenen del reticle endoplasmàtic i l'aparell de Golgi, formant un autofagosoma. En unir-se al lisosoma primari forma un autofagolisosoma i segueix el mateix procés que en el cas anterior.
A l'endocitosi, els materials són recollits de l'exterior de la cèl·lula i englobats mitjançant la membrana plasmàtica, formant així un fagosoma. El lisosoma s'uneix al fagosoma formant un fagolisosoma i hi aboca el seu contingut, degradant les seves substàncies. Una vegada hidrolitzades, les molècules utilitzables passen a l'interior de la cèl·lula per entrar en rutes metabòliques; el que no és necessari per la cèl·lula és expulsat per exocitosi.
Els lisosomes també aboquen els seus enzims cap a fora de la cèl·lula (exocitosi) per degradar altres materials.
En vista de les seves funcions, la seva presència és elevada als glòbuls blancs, ja que aquests tenen la funció de degradar cossos invasors.
[modifica] Vacúols
Els vacúols són sacs fluids envoltats d'una membrana. En les cèl·lules vegetals, tan sols n'hi ha dos o tres de gran mida, mentre que en les cèl·lules animals n'hi ha diversos d'una mida més reduïda. La membrana que els envolta s'anomena tonoplast. El vacúol de la cèl·lula vegetal té una solució de sals minerals, sucres, aminoàcids i a vegades pigments com l'antocianina.
El vacúol vegetal té diverses funcions:
La funció dels vacúols a les cèl·lules animals és servir magatzem de proteïnes; aquestes proteïnes són guardades pel seu ús posterior, o més aviat per la seva exportació de la cèl·lula mitjançant el procés d'exocitosi. En aquest procés, els vacúols es fonen amb la membrana i el seu contingut és traslladat cap a fora de la cèl·lula. El vacúol també pot ser utilitzat pel procés d'endocitosi.
[modifica] Vesícules
Les vesícules són compartiments petits i tancats per una bicapa lipídica, la funció dels quals és emmagatzemar, transportar i digerir productes i residus cel·lulars.
[modifica] Reticle endoplasmàtic
El reticle endoplasmàtic és un complex sistema i conjunt de membranes connectades entre si que forma un esquelet citoplasmàtic. La seva forma pot variar, ja que la seva naturalesa depèn de l'arranjament de cèl·lules, que poden estar comprimides o organitzades de manera solta.
És un conjunt de cavitats tancades de forma molt variable: làmines aplanades, vesícules globulars o tubs d'aspecte sinuós. Aquests es comuniquen entre si i formen una xarxa contínua separada de l'hialoplasma per la membrana del reticle endoplasmàtic. En conseqüència, el contingut del líquid del citoplasma queda dividit en dues parts: l'espai luminar o cisternal contingut en l'interior del reticle endoplasmàtic i l'espai citosòlic que comprèn l'exterior del reticle endoplasmàtic.
Les seves principals funcions inclouen:
[modifica] Reticle endoplasmàtic rugós
Quan la membrana està envoltada de ribosomes, s'anomena reticle endoplasmàtic rugós (RER). L'RER té com funció principal la síntesi de proteïnes, i és precisament per aquesta raó que es dóna més en cèl·lules en creixement i les que segreguen enzims. De la mateixa manera, un dany a la cèl·lula pot fer que hi hagi un increment en la síntesi de proteïnes, i que l'RER es desenvolupi, ja que es necessiten proteïnes per reparar el dany.
Les proteïnes es transformen i es desplacen d'una regió de l'RER a l'aparell de Golgi. En aquests cossos també es sintetitzen macromolècules que no inclouen proteïnes.
[modifica] Reticle endoplasmàtic llis
El reticle endoplasmàtic llis (REL), es diferencia del rugós a priori per no tenir ribosomes adherits a la membrana. La seva funció principal és la de produir els lípids de la cèl·lula, concretament fosfolípids i colesterol, que després passen a formar part de les membranes cel·lulars. La resta de lípids cel·lulars (àcids grassos i triglicèrids) se sintetitzen al si del citosol, i és per aquesta raó que és més abundant en cèl·lules que tinguin secrecions relacionades, com per exemple una glàndula sebàcia.
[modifica] Aparell de Golgi
L'aparell de Golgi, anomenat per qui el va descobrir, Camillo Golgi, té una estructura similar al reticle endoplasmàtic, però és més compacte. Està compost de sacs de membrana de forma discoïdal i es troba a prop del nucli cel·lular.
Dictiosoma és el nom donat a cada pila de sacs. Mesuren al voltant d'1�µm de diàmetre i agrupa unes sis cisternes, tot i que en els eucariotes inferiors el seu nombre pot arribar a 30. En les cèl·lules eucariotes, l'aparell de Golgi es troba més o menys desenvolupat segons la funció que desenvolupi. En cada cas, el nombre de dictiosomes varia des d'uns pocs fins a nombrosos.
L'aparell de Golgi està format per una o més sèries de cisternes lleugerament corbes i aplanades limitades per membranes, conjunt que és conegut com apilament de Golgi o dictiosoma. Els extrems de cada cisterna estan dilatats i envoltats de vesícules que o bé es fusionen amb aquest comportament, o bé se'n separen mitjançant gemmació.
L'aparell de Golgi està estructuralment i bioquímica polaritzat. Té dues cares diferents: la cara cis o de formació, i la cara trans o de maduració. La cara cis se situa prop de les membranes del RE. Les seves membranes són fines i la seva composició és similar a la de les membranes del reticle. Al voltant seu es troben les vesícules de Golgi, anomenades també vesícules de transició, que deriven de l'RE. La cara trans sol estar a prop de la membrana plasmàtica. Les seves membranes són més gruixudes i s'assemblen a la membrana plasmàtica. En aquesta cara es localitzen unes vesícules més grans, les vesícules secretores.
Les seves funcions són les següents:
[modifica] Mitocondris
El mitocondri és un orgànul que es troba pràcticament a totes les cèl·lules eucariotes. El seu nombre varia segons el tipus cel·lular, i la seva mida és generalment de 10�μm de llarg per 1,5 μm d'ample.
Els mitocondris estan envoltats d'una membrana doble. La més externa és la que controla l'entrada i sortida de substàncies dins i fora de la cèl·lula i separa a l'orgànul de l'hialoplasma. La membrana externa conté proteïnes de transport especialitzades que permeten el pas de molècules des del citosol cap a l'interior de l'espai intermembranari.
Les membranes dels mitocondris es componen de fosfolípids i proteïnes. Ambdós materials s'uneixen formant un reticle lipidoproteic. Els mitocondris tenen diferents funcions:
La membrana interna està plegada cap al centre, donant lloc a extensions anomenats crestes mitocondrials, algunes de les quals s'estenen al llarg de tot l'orgànul. La seva funció principal és obtenir energia per mitjà de la respiració cel·lular. La superfície d'aquestes crestes té grànuls a la seva longitud.
L'espai entre les dues membranes és l'espai intermembranari. La resta del mitocondri és la matriu, un material semirígid que conté proteïnes, lípids i una mica d'ADN.
[modifica] Matriu
La matriu mitocondrial es compon d'un material semifluid. Té una consistència de gel a causa de la presència d'una elevada concentració de proteïnes hidrosolubles, es compon d'un 50% d'aigua i inclou: molècules d'ADN (l'ADN mitocondrial) doble i circular, que contenen informació per sintetitzar un bon nombre de proteïnes mitocondrials; molècules d'ARN mitocondrial formant els mitoribosomes, diferents de la resta dels ribosomes mòbils; ribosomes (els mitoribosomes), que es troben tant lliures com adossats a la membrana mitocondrial interna. Són semblants als ribosomes bacterians. També hi ha ions, calci, fosfats, ADP, ATP, coenzims-A i grans quantitats d'enzims.
[modifica] Membrana interna
Aquesta membrana mitocondrial té una superfície més gran a causa de les crestes mitocondrials. És molt rica en proteïnes en comparació altres membranes cel·lulars. Entre els seus lípids no s'hi troba el colesterol, i és rica en un fosfolípid poc freqüent, la cardiolipina.
La membrana interna conté proteïnes amb quatre tipus de funcions:
[modifica] Membrana externa
La membrana externa dels mitocondris és semblant a les altres membranes cel·lulars, especialment a la del reticle endoplasmàtic. Entre els seus components destaquen: les proteïnes, que formen grans "canals aquosos o porines", que la fan molt permeable, al contrari del que passa amb la membrana mitocondrial interna; i els enzims, com els que activen els àcids grassos perquè siguin oxidats a la matriu.
[modifica] Espai intermembranós
La seva composició és semblant a la del hialoplasma. Entre les seves funcions hi ha:
[modifica] Cloroplasts
El cloroplast és un orgànul que només està present a les cèl·lules fotosintètiques, i la seva funció és dur a terme la fotosíntesi. Igual que el mitocondri, el cloroplast està envoltat per una doble membrana (les dues llises, emperò) amb un espai intermembranós i conté ADN propi. El seu nombre varia segons el tipus de cèl·lula, des de dos o tres fins a entre quinze i vint en el cas de les angiospermes. La seva mida oscil·la entre 3 i 10�μm de diàmetre i d'1 a 2�μm de gruix. Els cloroplasts tenen una gran reserva de midó.
En presència de llum solar produeixen metabòlits rics en energia i O2 a partir dels electrons de l'aigua, l'energia de la llum i el CO2, seguint la reacció general:
L'obtenció d'energia a través de la fotosíntesi es divideix en la fase lluminosa i la fase fosca.
[modifica] Centríols
Els centríols sónorgànuls presents només a les cèl·lules animals. S'encarreguen de dirigir el moviment dels filaments de citosquelet, a més d'intervenir en la divisió cel·lular i la formació de cilis, flagels, axostils, filaments parabasals i rizoplasts. Cada centríol està aparellat amb un altre (excepte durant la divisió cel·lular), està format per nou triplets de microtúbuls que formen un cercle i està recobert per una capa proteica densa.
[modifica] Peroxisomes
Els peroxisomes són cossos amb membrana, esfèrics, amb un diàmetre d'entre 0,5 i 08�μm. Es formen per gemmació a partir del reticle endoplasmàtic llis. A més de ser granulars, no tenen estructura interna. Tenen un nombre d'enzims metabòlicament importants, en particular la catalasa, que catabolitza la degradació del peròxid d'hidrogen. Aquesta és la raó per la qual es diuen peroxisomes. La degradació del peròxid d'hidrogen és representada a l'equació següent.
Duen a terme reaccions d'oxidació que no produeixen directament energia utilitzable per la resta de la cèl·lula (no generen ATP). Als peroxisomes també s'hi degraden les purines i, en les plantes, intervenen en la fotorespiració. També sintetitzen aigua oxigenada (H2O2), que és metabolitzada dins del mateix peroxisoma.

Summary:
El citoplasma és la part de la cèl·lula procariota que es troba dins la membrana plasmàtica i la part de la cèl·lula eucariota que es troba entre el nucli cel·lular i la membrana. Consisteix en una emulsió col·loïdal molt fina d'aspecte granulós, el citosol o hialoplasma, i en una diversitat d'orgànuls cel·lulars que tenen diferents funcions.
La seva funció és contenir els orgànuls cel·lulars i contribuir al seu moviment. El citosol és el lloc on es produeixen molts dels processos metabòlics de la cèl·lula.
El citoplasma a vegades es divideix en una regió externa gelatinosa, propera a la membrana i implicada en el moviment cel·lular, que s'anomena ectoplasma; i una part interna més fluïda que rep el nom d'endoplasma, que és on es troben la majoria d'orgànuls. El citoplasma es troba tant a les cèl·lules procariotes com a les eucariotes i s'hi troben dissolts diversos nutrients que han aconseguit travessar la membrana cel·lular.
El citoplasma de les cèl·lules eucariotes està subdividit per una xarxa de membranes conegudes com reticle endoplasmàtic (llis i rugós) que serveixen de superfície de treball per moltes de les seves activitats bioquímiques.
El reticle endoplasmàtic rugós és present a totes les cèl·lules eucariotes (no a les procariotes) i predomina en les que fabriquen grans quantitats de proteïnes per exportar. És continu amb la membrana externa de l'embolcall nuclear, que també té ribosomes adherits.


[modifica] Història
L'Assemblea nacional de Trozen, el 1827, durant la guerra d'independència grega, va votar un article constitucional que prohibia tota exportació d'antiguitats. El 1829, la quarta Assemblea nacional va refermar aquesta prohibició i el nou κυβερνήτης (governador) Ioannis Kapodistrias va prendre disposicions legals per fer-lo aplicar. Va decidir també fundar el primer museu nacional arqueològic de Grècia el 21 d'octubre de 1829. El qual es va instal·lar a l'edifici d'un orfenat sobre Egina i el seu primer director principal va ser l'erudit de Corfú Andreas Moustoxydis. Des del 1830, es va publicar un primer catàleg, realitzat pel arximandrita L. Kambanis. El museu va seguir el desplaçament de la capital i es va instal·lar successivament a Nàuplia després, des del 1834, a Atenes al "Hephaisteion", la Torre dels Vents o la Biblioteca d'Adrià. La primera de les lleis gregues relatives a l'arqueologia, votada el 1834, preveia la construcció d'un edifici específic per allotjar el "Museu públic central d'antiguitats", com es va decidir aleshores anomenar-lo. Tanmateix, això va trigar, ja que es van anar rebutjant els projectes un darrere de l’altre. L'augment de les col·leccions, en gran part a causa dels treballs de les escoles arqueològiques estrangeres que es trobaven treballant a Grècia, va tornar més urgent la seva construcció que va començar finalment el 1866.
[modifica] L'edifici
El primer museu arqueològic nacional d'Atenes va ser creat pel primer ministre de Grècia Ioannis Kapodistrias mitjançant un concurs arquitectònic nacional que va ser anunciat per a la ubicació i disseny arquitectònic del nou museu. La seva construcció va començar el 1866 i va finalitzar el 1889 amb fons provinents del govern grec, la societat arqueològica i la societat de Micenes. El principals benefactors van ser Eleni Tositsa, que va donar el terreny en què s'ubicaria l'edifici del museu, i Demetrios i Nikolaos Vernardakis, de Sant Petersburg, que van donar una gran quantitat de diners per a la terminació del museu.
El nom inicial del museu va ser el de Museu Central, rebent la seva actual denominació el 1881, per orde de l'aleshores primer ministre de Grècia, Charilaos Trikoupis. El 1887 Valerios Stais, prominent arqueòleg, va ser anomenat director del museu.
Durant la Segona Guerra Mundial el museu va tancar les seves portes, i les antiguitats allotjades en aquest lloc van ser tancades i enterrades a càixes protectores, amb la finalitat d'evitar la seva destrucció i saqueig. El 1945 el museu va reobrir les seves portes sota la direcció de Christos Karouzos.
A la part frontal de l'edifici hi ha un gran jardí d'estil neoclàssic decorat amb estàtues.
[modifica] Construcció
Es va confiar un primer projecte des de 1834 a Leo von Klenze, l'arquitecte de Lluís I de Baviera, pare del rei Otó I de Grècia. Von Klenze era l'arquitecte de l'Alte Pinakothek de Munic. Es va inspirar en una part en aquest últim edifici per a una "Galeria nacional d'escultura" prevista a l'angle sud-est de l'Acròpoli d’Atenes (a on es va crear més tard el museu de l'Acròpoli). Però, el projecte es va jutjar massa auster. Von Klenze va proposar un nou edifici, més imponent, que va anomenar el "Pantechneion" i que preveia construir sobre el pujol Aghios Athanasios, a la Ceràmica (allà on aquest mateix arquitecte temps enrere havia previst edificar el palau reial). El projecte proposava dos edificis asimètrics: un rectangular i una rotonda connectats per un pòrtic, que havia de recordar el Propileu i el Erectèon de l'Acròpoli d'Atenes. El cost massa elevat del projecte va impedir la realització.
Altres arquitectes europeus van proposar aleshores els seus propis projectes, tots rebutjats. Finalment, el rei Otó I va organitzar des del 30 de juny de 1858 un ajut internacional, revisat per l'Acadèmia de Belles Arts de Munic. Novament, es van rebutjar els projectes, catorze en resum, presentats al públic el 1861, encara que el públic va sotmetre a plebiscit el projecte d'un arquitecte italià, Arturo Conti. El rei el va concedir aleshores la Creu del Salvador.
Ludwig Lange, professor d'Arquitectura a l'Acadèmia de Munic i autor del museu de Leipzig, va proposar per pròpia iniciativa, un nou projecte: un edifici quadrat, organitzat al voltant de dos cossos, amb una columnata a la façana. La caiguda d'Otó I i els problemes financers del país van impedir novament que el projecte es realitzés i es va oblidar la proposta de Lange. Una campanya de premsa des de 1864 va demanar la construcció d'un museu. Es va crear un comitè per tal de reflexionar des dels plànols de Conti. Els de Lange es van redescobrir aleshores i es van jutjar superiors. El 24 de febrer de 1865, un decret reial de Jordi I de Grècia va decidir la construcció, confiada a l'arquitecte Panagiotis Kalkos, d'un "Museu arqueològic nacional", sobre el pujol d'Aghios Athanasios, des de plànols de Lange. Els treballs van començar, però el lloc, al centre d'un jaciment arqueològic va plantejar problemes i els treballs es van aturar. Eleni Tositsa va oferir un terreny, al costat de la Univertat Politèncica Nacional d'Atenes, per tal de construir el museu. Es va signar un nou decret reial el 23 de març de 1866 i es va col·locar la primera pedra el 3 d'octubre de 1866 en presència del sobirà, el govern, dels diputats i els membres de l'Església Ortodoxa Grega.
La construcció es va endarrerir tanmateix a causa de la mort de P. Kalkos, substituït després d'uns problemes de finançament per Harmodios Vlachos. La part central de l'ala occidental es va acabar el 1874. El principal canvi amb relació al projecte de Lange era la desaparició de la columnata. Es va contactar amb Theophil Hansen i l se'l va proposar de prosseguir la construcció. Es va negar: no li agradava el projecte de Lange per la qual cosa va suggerir reprendre-ho de zero, al sud de l'Acròpolis, amb un cost de set milions de dracmes. L'Estat grec es va negar. Finalment, el seu alumne Ernst Ziller va acceptar prendre el relleu. Va alterar els plans de Lange i va donar al museu el seu aspecte neoclàssic. Va reprendre la proposta que havia presentat per al museu arqueològic d'Olímpia: un pòrtic amb quatre columnes jòniques a la façana i una a cada costat de la porta; dues galeries laterals amb pilastres quadrades acabades per un pòrtic amb un frontó buit i de les estàtues de terracota sobre el porxo. L'ala meridional es va completar el 1885 i l'ala septentrional el 1889. Començat el 1866, l'edifici principal que va ser acabat el 1889 gràcies als finançaments de l'Estat grec (que des de 1854 va reservar sobre el seu pressupost anual la insuficient suma de 10.000 dracmes), de la Societat arqueològica d'Atenes i de mecenes com Eleni Tositsa que va oferir el terreny, Dimitrios Bernardakis, un grec que vivia a Sant Petersburg, que va donar 200.000 dracmes el 1856 i després el seu fill, Nikolaos, que va oferir 100.000 francs a començaments dels anys 1870.
Des dels primers anys, el museu es va revelar insuficient per acollir les col·leccions cada vegada més abundants. Es va realitzar una primera ampliació del 1903 a 1906: es van afegir tres sales, creades per l'arquitecte grec Anastásios Metaxás, cap a l'est, a l'eix de l'entrada principal. Novament, van ser ràpidament insuficients. Es va realitzar una nova extensió, important aquesta vegada, entre 1932 i 1939, per l'arquitecte grec George Nomikos, sempre cap a l'est. L'ampliació de 1903-1906 va ser demolida i substituïda per un edifici de dos pisos on es va instal·lar les oficines i els laboratoris, així com magatzem al soterrani. Es va donar al museu la seva organització actual, amb prop de 8.000 m² d'exposició.
[modifica] Primeres presentacions i renovació
La transferència de les col·leccions nacionals va començar des del 1874, al mateix temps que l'edifici era fins i tot en construcció. El primer ministre Charilaos Trikoupis va suggerir el 1881 batejar definitivament el "Museu central" en "Museu Nacional arqueològic". A les col·leccions ja reunides a Atenes van venir a adjuntar-se objectes de tot el país. El 1884, la Societat arqueològica d'Atenes va començar a transferir les seves col·leccions. El col·leccionista grec Ioannis Dimitriou va fer subvenció de la seva col·lecció d'antiguitats egípcies l’any 1890. Altres col·leccionistes van fer el mateix: Eleni Stathatou, Konstantinos Karapanos i Grigorios Empedoklis. La primera presentació de les col·leccions va ser realitzada per Panagiotis Kavvadias principalment, de les antiguitats, ajudat de Chrístos Tsoúntas per a la prehistòria i Velerios Stais per als objectes petits. Amb les temàtiques de: escultura, ceràmica, petites estàtues en terracota i en bronze, inscripcions (ara desplaçades al Museu épigrafic d'Atenes), col·lecció micènica i col·lecció egípcia. La mida del museu, relativament petit a començaments del segle XX segle feia que s'amuntegués força les col·leccions: les esteles per exemple es penjaven a la paret com a quadres.
Durant la Segona Guerra Mundial, es va dispersar una gran part de les col·leccions per evitar els saquejos: ocultades sota sorra a les reserves del museu, sota les sales mateixes del museu, als clots cavats per a l'ocasió, a les càixes del Banc de Grècia o també a grutes de l'Àtica. El propi edifici es va utilitzar aleshores per allotjar l'orquestra nacional, i al Ministeri de Salut. Durant la Guerra Civil Grega, va ser fet malbé pels combats i va servir de presó. Va ser necessari restaurar l'edifici, i principalment el seu sostre. Durant els treballs, finançats pel pla Marshall, es va concentrar una presentació reduïda de les col·leccions a deu sales de l'ala occidental. La reobertura parcial va tenir lloc en 1946 amb una exposició que va celebrar el centenari de l'Escola francesa d'Atenes. Tot seguit, el director del museu Christos Karouzos i la seva esposa Semni Karouzos van reorganitzar les col·leccions en un ordre cronològic de la prehistòria a la Grècia romana, en col·laboració amb l'arquitecte Pátroklos Karantinós que va reorganitzar els espais. El museu va obrir novament enterament el 1964. La col·lecció egípcia es va exposar novament des del 1994.
[modifica] El museu actualment
El museu es va tancar de l'1 d'octubre de 2002 a l'1 de juny de 2004 per a una nova renovació, a arrel en part del terratrèmol de 1999 i també com a preparació dels jocs Olímpics d'estiu de 2004. Les sales van obrir a continuació a poc a poc. Des de juny de 2008, la col·lecció egípcia és novament visible. Amb aquest motiu, es van allargar els horaris d'obertura, el museu, que tancava fins aleshores a les 15:00, roman obert fins les 20:00, l'objectiu és invertir la tendència a la baixa de les visites (-25% entre 2007 i 2008), i també de respondre a les sol·licituds de les agències de viatge que vulguin poder mostrar dos llocs o museus al dia als seus clients durant d'un viatge organitzat.
El 26 de febrer de 2009, es van obrir quatre noves sales, finançades per la Unió Europea, donant per finalitzada aquesta última renovació. S'exposen fins 2.500 objectes: ídols en ceràmica, joies en or, objectes de vidre així com dels objectes xipriotes i la col·lecció Blastou-Serpieri.
[modifica] La col·lecció
La col·lecció del museu està organitzada en seccions:
[modifica] Col·lecció de la prehistoria
La col·lecció de la prehistòria està composta per objectes que daten del neolític (6800 - 3000 aC), començaments i a mitjan de l'edat del bronze (3000 - 2000 aC i 2000 a 1700 aC respectivament), i objectes classificats com a art micènic o ciclàdic. Els objectes, organitzats de manera cronològica, procedeixen d'hàbitats i cementiris de Grècia continental i les illes de la Mar Egea, les importants descobertes dels qualses van realitzar al nord-est de l'Egea.
D'aquesta època daten les descobertes d'objectes de ceràmica trobats a importants assentaments del neolític com Dimini i Sesclo, així com ceràmiques que daten del helàdic mitjà, procedents de Orcomen (Beòcia), Àtica i Phthiotis. També es mostren alguns objectes procedents de l'excavació d'Heinrich Schliemann a Troia.
Els objectes exposats són sobre tot objectes de la vida diària: atuells, vaixella, eines, armes i joies. La presentació és cronològica per tal de permetre de comprendre les evolucions tècniques, com, per exemple, la introducció del torn de terrissaire. Es poden també veure algunes petites figures masculines i femenines, en argila.
[modifica] Col·lecció d’art ciclàdic
La col·lecció d'art ciclàdic conté algunes de les més famoses figures de marbre trovades a les illes de la mar Egea de Delos i Keros. Aquestes misterioses representacions de figures humanes que se semblen tant a l'art modern i han arribat a inspirar a molts artistes com Henry Moore, procedeixen d'antics cementiris de les illes de la mar Egea que daten del tercer mil·lenni abans de Crist. També procedeixen d'aquestes excavacions diverses eines i contenidors de bronze.
Les descobertes a Phylakopi o Filakopi a Melos pel British School at Athens són objecte d'una presentació particular. L'ídol d'Amorgós és l'escultura més gran trobada: mesura 1,50 metres (2800 aC - 2300aC). Aquesta sala conté també els músics de flauta i lira procedents de Keros, de les paelles, dels gots de marbre i la ceràmica ciclàdica, així com els fragments dels frescs de Phylakopi.
[modifica] Col·lecció d'art micènica
La civilització minoica està representada al museu a través de diversos objectes, entre els que es poden citar atuells de pedra, bronze i ceràmica, petites figures, objectes d'ivori, vidre, segells d'or i anells procedents de les tombes de Micenes i d'altres llocs del Peloponès (Tirint a l'Argòlida, Pilos a Messènia i Vaphio a Lacònia). Són especialment interessants d'aquesta col·lecció dues copes d'or de Vaphio que mostren l'escena de la captura d'un bou del segle XV aC descobertes l’any 1889. Es troba un fragment d'un fresc conegut com la Dama de Micenes, que està considerat com la primera representació naturalista de l'Occident i està datada del segle XIII aC.
Dins de la col·lecció micènica s'inclouen també les grans descobertes d'Heinrich Schliemann a Micenes al segle XIX. Són de gran interès les màscares funeràries d'or que cobrien les cares dels líders micènics enterrats. Per entre elles, la més famosa és la que va ser denominada erròniament com la Màscara d'Agamèmnon, remuntant-se al segle XVI aC, martellejat a partir de la cara del finat abans del seu enterrament, pot considerar-se com una classe de retrat. A la mateixa vitrina d'exposició es troba un punyal en bronze damasquinat en or i argent i que representa una escena de caça de felins.
Descobertes procedents de la ciutadella de Micenes, també hi ha entre les que s'inclouen relleus, contenidors d'or com la copa de Nèstor, cristall, alabastre i joies i eines d'àmbre. També ressalta un grup d'ivori on apareixen dues deesses amb un nen, un cap pintat de pedra calcària d'una deessa i el famós atuell del guerrer, que data del segle XII aC.
[modifica] Col·lecció d'escultures
Escultura arcaica. Les escultures del temps arcaic (segle VIII aC- segle VI aC), principalment dels koúroi, de tipus més o menys inspirat a Egipte i els xóanon antics, figures de fusta en forma de columna, i les kore, unes estàtues de dones joves amb peples.
Es troben al museu el koúros del cap Sounion amb data a la ratlla del 600 aC és una colossal estàtua votiva, mesura més de tres metres d'altura i és procedent de la plaça del temple de Posidó; el koúros de Milos o el koúros de Volomandra (en marbre de Paros), permet d'informar-se de les evolucions del mil·lenni del segle VI aC amb l'aparició del famós "somriure arcaic". L'estela en l'honor d'Aristion, per Arístocles de Cidònia, que representa un hoplita o el koúros d' Anavyssos, descoberta el 1936 l'estàtua i el 1938 la seva base, tots dos datats del 520 aC. El mateix succeeix amb el koúros d'Aristodikos circa 500 aC, descobert durant la segona Guerra Mundial a Keratea.
Escultura clàssica. L'escultura clàssica acull l'art sever, amb escultures procedents del temple Afea al nord-est d'Egina, així com dels petits bronzes del principi del segle V aC.
L'estàtua en bronze del Déu del cap Artemísion (cap a 460 aC), que podria representar Zeus o Posidó segons les interpretacions i que podria esgrimir un llamp o un trident, trobada al fons del mar, enfront de la costa del cap Artemísion al nord d'Eubea és un dels símbols del Museu Nacional Arqueològic d'Atenes. És un dels rars bronzes originals del segle V aC i podria assignar-se a Calamis. Una còpia romana de l'Apol·lo Omphalos, assignat al mateix Calamis, està visible al seu costat al museu. A la mateixa sala es troba també el disc de Milos (cap a 460 aC) i el relleu de la Iniciació (440 aC - 430 aC), procedent d'Eleusis i representant Demèter, en companyia de Persèfone tornant a posar els grans de blat a Triptòlem.
S'exposen esteles funeràries, datades principalment del final del segle V aC. Es creu que el final dels treballs de l'Acròpoli haurien quedat lliures nombrosos artistes que aleshores s'haurien posat al servei dels particulars. Les esteles guanyen en monumentalitat amb el temps, fins el decret de Demetri de Falèron de l'any 317 aC que tractava de limitar la mida. Les sales exposen també lékythos, vasos funeraris blancs, com el lékytho de Myrrhinè (cap a 420 aC), trobat sota la plaça Sintagma d'Atenes i donat al museu el 1960, representant Hermes psychopompe guiant Myrrhiné cap a l'Aqueront.
Una altra de les estàtues pertanyents al museu és l'Atena de Varvakéion, còpia romana de l'escultura criselefantina del Partenó, trobada el 1880 prop de l'escola atenesa del mateix nom. L' Athéna Lenormant també es una còpia (inacabada) en marbre pentèlic, va ser trobada prop del Pnyx i datada probablement del segle I, tot seguit, es troba el Genet de l'Artemísion del 140 aC, trobat als anys vint del segle XX, a troços dispersos enfront de la costa del cap Artemísion (Eubea). Va ser restaurat parcialment el ventre i la cua del cavall, es troba gravada sobre la cuixa dreta del cavall, una Niké amb una corona a les mans. A la mateixa sala es troba la còpia romana del segle I, Diadumen original de l'escultor Policlet del 430 aC. Es poden veure els elements de decoració del temple d'Asclepi a Epidaure, on la "Victòria alada", era figura central del frontó.
Les sales següents es consagren al «segon classicisme», considerat com més dramàtic, després de la decadència d'Atenes, sobretot davant la potència del regne de Macedònia. Es troben les esteles funeràries més tardanes com l'estela de l'Ilissos o del caçador, datada del 340 aC i atribuïda al taller de Escopes de Paros, representa un jove, amb una arma llancívola per a la caça de la llebre a la mà, als seus peus, es troba el seu gos i el seu esclau. Una altra estela, en forma de naiskos, es del guerrer Aristonautes, datada de 350-325 aC i que per l'expressió dramàtica del rostre recorda el treball de Escopes de Paros , es va trobar a la necròpoli del Ceràmic d'Atenes. Bronzes trobats al fons del mar comels efebs: L'efeb de Marató (330-325 aC) assignat a l'escola de Praxíteles per la seva suau musculatura i el seu exagerat contrapposto i L'efeb d'Anticitera (340 aC).
Escultura hel·lenística i romana. Entre les escultures hel·lenístiques es troben estàtues monumentals de la deessa Temis o el déu Posidó (130 aC). El famós grup d'Afrodita i Pan (circa 100 aC), en marbre de Paros, procedent de Delos, a moltes de les seves parts encara es pot apreciar restes de policromia.
D'escultura romana es poden veure retrats imperials, un fragment d'una estàtua eqüestre en bronze d'August, una col·lecció de pilastres d'Hermes i una sèrie de busts d'efebs i d'entrenadors que supervisaven als efebs als gimnassos procedents tots ells del gimnàs de Diògenes a Atenes.
[modifica] Col·lecció de petits bronzes
L'exposició de petits objectes de bronze, una bona part procedeix de la «col·lecció Karapanos», fruit de les excavacions fetes per aquest últim a Dodona el 1875-1877. Es presenten objectes de l'època geomètrica: figures humanes i d'animals, les joies col·locades en una tomba reconstruïda i les calderes (segle IX aC). Planxes votives i màscares procedents del santuari de Zeus a Dodona es troben també, junt petites estàtues del segle VI aC i el segle V aC: Zeus que sosté el seu llamp, una figura identificada com un dels Dioscurs formant una parella amb una estatueta similar del museu del Louvre, un tocador de flauta i una divinitat femenina podent representar Afrodita. El santuari d'Olímpia va proporcionar la majoria dels següents objectes: uns plafons cap a 600 aC amb àguiles, Hèracles sobre un centaure i una «deessa dels animals», armes i armadures i un cap de Zeus (circa 520-510 aC). En una altra sala estan habilitats les descobertes fetes sobre l'Acròpoli d’Atenes inclosa una Atena Promacos del principi del segle V aC i criatures mitològiques. Es pot també veure el mecanisme d'Anticitera (cap a 80 aC) que va ser trobat enfront de la costa d'aquesta illa, entre Citera i Creta, amb altres objectes exposats a la mateixa sala. És el més antic mecanisme d'engranatges conegut se l'han proposat nombroses interpretacions, el museu considera que es tracta d'un instrument de navegació. Una reconstrucció moderna s'exposa al seu costat al voltant dels fragments d'origen. L'estàtua hel·lenística anomenada "dama de Kàlimnos", que havia estat exposada ha estat retornada a la seva illa d'origen el 1994 i és la peça principal del museu local de l'illa de Kàlimnos.
[modifica] Col·lecció Santorini: frescs de Thera
Els frescs policroms d'Akrotiri (Santorí), a Santorí, així com la vaixella, les armes i les heines s'exposen al museu. Akrotiri es va destruir en el seu apogeu durant el segle XVI aC i està considerat com una Pompeia de la mar Egea. Va ser coberta per una gruixuda capa de pedra tosca d'origen volcànic que conserva intactes les seves cases en pisos. Estava aleshores la ciutat sota influència de la civilització minoica com s'aprecia als motius decoratius sobre les ceràmiques, frescs murals i l'adopció de l'escriptura «lineal A». Els frescs es van descobrir a les excavacions dels anys 1967-1974 per Spyridon Marinatos, el fresc de la primavera (amb flors de safrà i hirundínids) cobreix tres parets, però el més famós fresc és el anamonat dels boxejadors. Es van pintar sobre parets cobertes de guix humitejat, el que va permetre la seva conservació. Es van afegir alguns detalls després de sec. Les ceràmiques són vasos policroms amb motius florals (lliri i safrà) i animals (cabres i dofins), motius importats del continent o de Creta.
[modifica] Ceràmiques
A més a més d'una presentació cronològica de les ceràmiques antigues del segle XI aC a l'època romana, els objectes s'agrupen per temes: santuaris importants, hàbits funeraris i la dona i l’infant.
Les ceràmiques àtiques que van del final de l'època micènica a l'època geomètrica, permeten de veure la desaparició progressiva de les decoracions naturalistes que deixen el lloc a formes geomètriques. Els seixanta-vuit vasos trobats a la tomba, anomenada «d'Isis» a causa de la presència d'una estatueta d'aquesta deessa, a Eleusis són representatius del període protogeomètric (segle X aC) a on els motius només es fan a base de línies, rombes o cercles. Un dels píside contenia una substància blanca a base de caolí que hauria pogut tenir una funció cosmètica. Al geomètric, la figura humana reapareix, estilitzada. Els vasos del «mestre de Dipilon» (anomenats així ja que el seu taller es trobava a la vora d'aquesta porta monumental d'Atenes) o els del «pintor d'Hirschfeld» són exemplars característics.
S'exposa també la producció de ceràmica procedent de les altres regions de Grècia així com dels gots d'«estil oriental». Es troba l'estatueta femenina en terracota que va servir de model per a una de les dues mascotes dels Jocs Olímpics d'estiu de 2004, en aquest cas «Athená». Es poden també veure vasos cuits de Tessàlia, Santorí o Xipre. Es troben gran quantitat de vasos procedents de les illes Cíclades en general, de Corint, Eubea i Àtic i presentant les primeres «figures negres» com l'àmfora del pintor de Nessos (segle VII aC).
De les ceràmiques amb «figures negres» s'exposen tres àmfores (segle VI aC) i una crater pel pintor Sophilos representant Hèracles que s'enfronta a Nereu i una copa que porta la signatura d'Exequies. Es poden veure també plaques de fusta pintada (segle VI aC) procedent de la gruta de Pitsa a Corint, completament úniques, que representen una processó femenina. Es troben les ceràmiques de Beòcia (segle VI aC), les "copes d'ocells" anomenades així a causa del seu motiu principal un ocell amb les ales obertes. Els petits objectes trobats al santuari d'Hera de Argos (segles VI i V aC) mostren el que era la vida diària d'aleshores. Elements dels temples d'Apol·lo a Termos i d'Àrtemis a Laphria completen aquesta col·lecció.
Amb la visita al museu es pot seguir el pas de les «figures negres» a les «figures vermelles», entre el segle VI aC i el segle V aC, potser per iniciativa del pintor d'Andòcides que treballava en aquest moment al Ceràmic d'Atenes. Aquesta sala exposa gots d'Eufronis i Durides així com rítons amb forma de cap de «Etiòpic». S'exposa el pèlice del pintor de Pan (470 aC), que representa Hèracles matant Busiris així com les ceràmiques amb el fons blanc (principalment els lecites). Per fi, les ceràmiques de figures vermelles (segles V i IV aC) procedents de l'Àtica, Beòcia i Corint així com ceràmiques del final del segle IV aC, policromades i abundants en detalls, anomenades de l'"estil de Kertx" (de Crimea). Les escenes de competicions esportives adornen les àmfores àtiques. Es pot també veure un épinétron (objecte que serveix per filar i que les dones col·locaven sobre la seva cuixa), àmfores panatenaicas (utilitzades com a premi per als vencedors d'aquestes competicions) i l'enòcoe que s'usaven a les Antesterias (festes en honor de Dionís).
[modifica] Col·lecció d'art del antic egipci
La col·lecció d'art de l'antic Egipte data dels últims vint anys del segle XIX. Encara que és important la donació del govern egipci de 1893, que va regalar al museu nou mòmies de l'era dels faraons, la col·lecció es nodreix principalment dels articles lliurats per dos donants: Ioannis Dimitriou originari de Lemnos (el 1880) i Alexandros Rostovic (el 1904). En resum, la col·lecció inclou més de 6000 objectes, encara que avui dia només estan exposats al públic uns 1100.
La exhibició mostra estàtues, eines, joies, mòmies, una placa corporal de fusta per a una mòmia, una impressionant estàtua de bronze d'una princesa, ous d'ocell intactes i un pa rodó de 3000 anys d'antiguitat amb l'empremta d'una mossegada. La peça central de l'exposició és l'estàtua de bronze de la princesa sacerdotessa Takushit, que data a la ratlla de l'any 700 aC, de 70 centímetres d'altura i coberta amb una toga amb jeroglífics, l'estàtua va ser trobada al sud d'Alexandria el 1880. Es pot també veure una estàtua d'Isis procedent d'un temple a Marató i dels retrats de Madinat al-Fayyum.
[modifica] Col·lecció Stathatos
La col·lecció Stathatos pren el seu nom d'Antonis i Eleni Stathatos, donants dels objectes que la componen. La col·lecció està composta de mil objectes, principalment joies i alguns altres objectes de metall, i ceràmica des de mitjan de l'edat del bronze fins i tot l'era postbizantina. Les peces més importants són les joies d'or procedents de Karpenisi i Tessàlia que daten del període hel·lenístic.
[modifica] Noves col·leccions
Recentment s'han afegit nous objectes a la col·lecció del museu, per entre els que es pot destacar una corona funerària d'or que data del segle IV aC i una estàtua en marbre d'una figura femenina, del segle VI aC. Aquests objectes van ser tornats pel Museu J. Paul Getty a Grècia el 2007, després d'un litigi de deu anys de durada després del qual es va considerar provat que es tractava d'objectes que al seu moment van ser robats. Un any abans, i pels mateixos motius, la Fundació Los Àngeles va accedir a tornar una làpida del segle IV aC procedent de les proximitats de Tebes i un relleu del segle VI aC que va ser trobat a l'illa de Tassos.
[modifica] Biblioteca arqueològica
A l'interior del museu també s'allotja una biblioteca de 118 anys d'antiguitat, on es poden trobar antics llibres i publicacions d'art, ciència i filosofia. La biblioteca conta amb uns 20.000 volums, incloent rares edicions que poden datar fins i tot del segle XVII. La biblioteca abasta els camps d'arqueologia, història, art, religions antigues i filosofia grega, així com literatura romana i literatura grega antiga. Tenen un valor molt especial els diaris de diverses excavacions arqueològiques, entre els que s'inclouen els diaris d'Heinrich Schliemann. En general, la col·lecció de llibres d'arqueologia és la més important de tota Grècia.
La biblioteca ha estat renovellada recentment amb fons procedents de la Fundació Alexander S. Onassis, renovació que es va completar el 26 de maig de 2008. Des d'aleshores, la biblioteca rep el nom d'Alexander Onassis.

Summary:
El Museu Arqueològic Nacional d'Atenes (en grec, Εθνικό Αρχαι ολογικό Μουσείο) allotja molts dels objectes arqueològics més importants trobats a Grècia des de la seva prehistòria fins l'antiguitat tardana. Se'l considera un dels grans museus del món, i conté la col·lecció més bona d'objectes de l'antiga Grècia que es pot trobar a tot el món. Està situat al centre d'Atenes, al barri d'Eksarhia, encara que la seva entrada es troba ubicada a l'Avinguda Patission, adjacent al també edifici històric que allotja la Universitat Politècnica Nacional d'Atenes.
S'organitza en cinc temes més o menys cronològics: la col·lecció prehistòrica (del segle VI aC al 1050 aC), la col·lecció d'escultures (segle VII aC al segle V aC), la col·lecció de ceràmiques (segle XI aC a la Grècia romana), la col·lecció de bronzes, i les col·leccions egípcia i d'Orient Pròxim.
El museu allotja per una altra banda una extensa col·lecció de fotografies, una biblioteca d'investigació, laboratoris de conservació dels objectes en metall, terra cuita, pedra i matèria orgànica, un laboratori fotogràfic i un laboratori químic. El museu acull també exposicions temporals. Disposa d'una sala d'actes, d'una gran botiga i d'un cafè instal·lat en un atri.