[editovat] Prameny
Makúrie byla jedním z�nejvýznamnějších křesťanských núbijských království, přesto mnohé informace o�této zemi jsou jen kusé. Nejdůležitějšími zdroji o�dějinách Núbie jsou různá díla arabských historiků a cestovatelů, avšak takové záznamy jsou často problematické, neboť mnozí arabští autoři byli vůči svým křesťanským sousedům zaujatí a arabské zdroje se omezují hlavně na zprávy o�konfliktech mezi křesťanskou Núbií a muslimským Egyptem. Jednou z�výjimek je egyptský diplomat Ibn Selim al-Asuáni, který v�10. století, v�době největší slávy Makúrijského království, cestoval do Dongoly a o�své cestě zanechal podrobné zprávy.
Núbijci tvořili vyspělou civilizaci a z�doby Makúrie se zachovalo množství literárních památek. Tyto památky jsou psány ve staré núbijštině, jejíž písemná forma využívala unciální varianty řecké alfabety, doplněné o�některá koptská písmena a písmena čistě núbijského původu. Jazyk byl blízce příbuzný s�moderním nobiinským jazykem, jenž patří do nilo-saharské skupiny jazyků a užívá se v�severní Núbii. Díky tomu zůstaly literární pozůstatky makúrijské doby prakticky nepřetržitě srozumitelné. Valná většina těchto děl však je náboženského či právního charakteru a o�dějinách konkrétního státu vypovídají velmi málo. Největší známá sbírka, nalezená v�Kasr Ibrímu, obsahuje několik cenných právních dokumentů a korespondencí, např. dopis abbásovského vládce Egypta makúrijskému králi z�roku 758, který patří mezi nejstarší známé zachované arabské dokumenty.
V�posledních desetiletích se nejlepší metodou získávání informací o�Makúrii stala archeologie. Asuánská přehrada roku 1964 zatopila až polovinu území historického Makúrijského království, proto roku 1960 UNESCO vyvinulo značné úsilí, aby se pomocí archeologie zachránilo co nejvíce památek. Na vykopávkách se několik let podílely tisíce odborníků z�celého světa; skupina archeologů z�Polska prováděla vykopávky v�katedrále ve městě Faras, britský tým pracoval v�Kasr Ibrímu a skupina z�Ghanské univerzity ve městě Debeira West, které vydalo informace o�každodenním životě z�období středověké Núbie. Všechna tato místa se nacházejí na území někdejší Nobatie, jediné větší archeologické naleziště v�samotné Makúrii (jižní části Makúrijského království) se nachází v�hlavním městě Dongole.
[editovat] Historie
[editovat] Počátky
Počátky makúrijského státu jsou nejasné především kvůli nedostatku relevantních zdrojů. Klaudios Ptolemaios soudí, že Núbijci, známí latinizovaně jako Maccuritae, mohli být předky Makúrijců. Stejného názoru je i�kronikář Jan z Biclara. Samotné Makúrijské království se zformovalo v�období 4.–5. století na troskách starověkého Aksumském království. Hlavní město Dongola bylo vybudováno v�druhé polovině 5. století některým z�makúrijských králů. Zbudováním opevněného hlavního města se završil proces urbanizace a konsolidace Makúrijského království. První zmínku o�Makúrii přinesl v�6. století Jan z Efesu, který odsuzoval makúrijské nepřátelství vůči monofyzitským misionářům, kteří putovali do sousedního království Alódie. Arabové v�počátcích 6. století země na jihu od Egypta nazývali jako Bilad an-Nubia – země núbijská a zahrnovali tak všechny tři núbijské státy.
Když Arabové roku 641 dobyli Egypt a oddělili jej tak od Byzantské říše, brzy se jejich dobyvačné úsilí obrátilo i�na jih. Roku 652 vpadla do Núbie armáda o�síle 5000 mužů vedená Abdulláhem bin S'adem. V�bitvě u�Dongoly však Arabové byli Núbijci zdecimováni, ale hlavní město, včetně katedrály, bylo poškozeno. V�boji proti Arabům se zvláště vyznamenali slavní núbijští lučištníci. Porážka u�Dongoly byla jediným velkým neúspěchem během prvního století islámské expanze, jenž vedl k�bezprecedentní dohodě, zvané bakt, která zaručovala mírové vztahy mezi oběma stranami na dalších téměř 600 let. Součástí smlouvy byla i�hospodářská spolupráce; Núbijci každý rok poslali do Egypta 400 otroků, zatímco Egypťané na jih dodávali na oplátku potraviny a další zboží, jako koně, či látky.
Núbie nebyla jednolitým státním celkem, ale existovala zde jednotlivá nezávislá křesťanská království. Makúrie svou expanzi zaměřila na sever a ke svému území připojila jedno z�dalších núbijských království, Nobatii. Kdy k�tomu přesně došlo, není jisté; podle jedné z�teorií se tak stalo v�době, kdy Egypt obsadili perští Sásánovci, tedy v�rozmezí let 619–628. Arabské popisy invaze roku 652 se zmiňují již jen o�samostatném státu s�centrem v�Dongole. Bakt, vyjednaný makúrijským králem, se vztahoval na celou Núbii na sever od Alódie. To badatele vedlo k�závěru, že v�této neklidné době již obě království byla sjednocena. Nicméně životopis patriarchy Izáka z�Alexandrie, pocházející z�roku 690, se zmiňuje o�dvou znepřátelených královstvích – Nobatii a Makúrii. Jasný důkaz o�sjednocení obou království poskytují až nápisy z�Taify pocházející z�doby vlády krále Merkuria, podle nichž se Nobatie nacházela pod makúrijskou vládou od poloviny 8. století; každý pozdější pramen již hovoří o�Nobatii jako o�součásti Makúrijského království, což vedlo k�přesvědčení, že Nobatie byla obsazena za vlády Merkuria, který byl jáhnem Janem nazýván „Nový Konstantin“.
Výraz Makúrie se užívá pro označení celého státu, ačkoliv samotná historická Makúrie je pouze jižní část království. Někdy se užívá zeměpisného označení Núbie, bez ohledu na politické celky, které se kromě Makúrijského království v�Núbii nacházely, což bylo zejména nezávislé Alódijské království. V�pozdějších staletích se užívá podle hlavního města také název Dongolské království, případně Království Makúrie a Nobatie, což naznačuje personální unii a federální ráz království. Dalším názvem může být Dotawo, který ale rovněž označuje další zcela nezávislé núbijské království.
[editovat] Na vrcholu moci
V�období 8. a 9. století byla Makúrie stabilní a prosperující zemí; núbijská keramika, malířství i�architektura dosáhly svého vrcholu. V�té době byl Egypt oslaben častými občanskými válkami, a tak nepředstavoval pro núbijský jih hrozbu. Namísto toho to byli Núbijci, kdo intervenoval do záležitostí svého souseda; značná část obyvatelstva horního Egypta byla stále křesťanská a egyptští křesťané se obraceli na núbijské krále se žádostmi o�ochranu. Jeden záznam dokonce hovoří o�vyplenění Káhiry v�8. století, ale tato zpráva je pravděpodobně apokryfní.
Z�této doby není ohledně Makúrie známa žádná mezinárodní dohoda, jež by se svým významem rovnala baktu. Roku 836 král Zachariáš�III. vyslal svého syna Georgia do Bagdádu�vyjednávat s�chalífou o�muslimském osídlení Nobatie a pohraniční pevnosti el-Kasr, kterou drželi muslimové. Princ Georgios již jako král Georgios I. později s�pomocí svých synů dokázal odrazit invazi arabského dobrodruha al-Umarího, který se pokusil ve jménu Egypta obsadit se svou soukromou armádou oblast makúrijských zlatých dolů. Během bojů s�al-Umarím došlo k�pokusu o�převrat ze strany Georgiova synovce, generála Niuty, který však potlačil Georgiův syn, princ Zachariáš.
Za vlády dynastie Fátimovců udržoval Egypt s�Makúrií přátelské a těsné vztahy. Šíitští Fátimovci neměli v�okolním sunnitském světě mnoho spojenců, neváhali proto udržovat spojenectví se svými jižními křesťanskými sousedy. Základ fátimovských vojsk tvořila profesionální palácová garda složená z�vojenských otroků; egyptská vojenská vojenská moc tak přímo závisela na otrocích dodávaných z�Núbie, kteří sloužili ve fátimovské armádě, ponejvíce jako pěchota a pěší lučištníci, proslavení svou statečností. Kvetl i�obchod mezi oběma zeměmi: Egypťané na jih vyváželi pšenici, lněné tkaniny a víno, zatímco z�jihu do Egypta proudila slonovina, dobytek, pštrosí peří a otroci. Když roku 1171 byla fátimovská dynastie v�Egyptě přemožena sunnitskými Zengíovci z�Damašku, vztahy s�Núbii začaly upadat. Krátce po uchopení moci v�Káhiře Saladinem Núbijci vtrhli na sever – je možné, že jejich motivem byla podpora fátimovským spojencům. Saladin a jeho ajjúbovští příbuzní makúrijskou agresi neponechali bez odezvy; roku 1173 muslimové pod vedením Saladinova bratra Šamse ad-Dauly Turanšáha vpadli do Núbie. Muslimové Núbijce zpočátku porazili a obsadili Kasr Ibrím. Ajjúbovci však došli k�závěru, že Núbie je příliš chudá a nestojí za dobývání. Roku 1175 tak muslimové Kasr Ibrím opustili a stáhli se zpět na sever. Ve 13. století Ajjúbovci se svými jižními sousedy žádné kontakty neudržovali.
Z�hlediska Evropy jsou zajímavou kapitolou kontakty Makúrie s�evropskými křižáky. Křižácké státy v�čele s�Jeruzalémským královstvím roku 1163 svou pozornost zaměřily na Egypt. Po několika expedicích se jeruzalémskému králi Amaurymu I. podařilo roku 1167 Egyptu vnutit svou autoritu. Ačkoliv jeho protektorát nad Egyptem trval necelý rok, křižáci zde měli možnost získat povědomí o�sousedních zemích včetně Makúrie. Pro Evropany tyto zprávy z�Palestiny poprvé zdokumentoval Richard z�Poitou.
Když se Egypta zmocnil Saladin a roku 1173 napadl Núbii, Makúrijci jej začali vnímat jako hrozbu, což vedlo k�tomu, že jednotliví núbijští velmoži zkontaktovali evropské křižáky. Když však Saladin svou invazi roku 1175 ukončil, Núbijci dali přednost dodržování baktu a míru s�muslimy. Ale již roku 1204 se jeden z�núbijských vládců setkal v�křižáky právě dobyté Konstantinopoli s�vůdci čtvrté křížové výpravy a jednal s�nimi o�možném společném útoku na Egypt, avšak žádné konkrétní dohody nebylo dosaženo. Makúrijci se tak žádné křížové výpravy nikdy fakticky neúčastnili. Nic též nenaznačuje, že by křižáci pronikli do Horního Egypta po souši ani že by oblast prozkoumávali z�Rudého moře s�výjimkou pirátského nájezdu Renauda de Châtillon na podzim roku 1182. Znalosti Evropanů o�súdánských křesťanských zemích se tak povšechně omezovaly na to, že nějaké takové státy existují, a oblast Etiopie si začali spojovat s�legendou o�mocném východním křesťanském králi, knězi Janovi.
Když do Egypta vstoupila pátá křížová výprava, která roku 1218 dobyla Damiettu, plánoval její velitel papežský legát Pelagio Galvani dobytí celého Egypta, přičemž se hodlal opřít i�o�jižní křesťanské, i�když z�pohledu západních katolíků heretické státy. Jeho informace o�núbijských státech však byly jen kusé, žádné skutečné vztahy s�núbijskými státy nenavázal a křížová výprava brzy ztroskotala.
[editovat] Úpadek
O�období let 1171–1272 neexistují žádné prameny a události těchto let byly dlouhou dobu záhadou, ačkoliv modernímu bádání se podařilo tuto éru částečně osvětlit; zdá se, že Makúrie nastoupila cestu pomalého úpadku. Nejpodrobnějším zdrojem je dílo Ibn Chaldúna, který působil ve 13. století, a který píše o�úpadku křesťanských království, jenž se projevoval také tím, že křesťanští Núbijci provdávali své dcery za muslimské Araby. Egyptští Ajjúbovci a později mamlúci se velmi tvrdě vypořádali s�beduínskou hrozbou a nomádi byli nuceni stáhnout se na jih, kde se dostali do konfliktu s�Núbijci. Archeologie přináší jasný důkaz vzrůstající nestability makúrijského státu. Kolem dříve neopevněných měst vyrostly městské hradby, lidé opouštěli nebezpečná území a hledali útočiště v�lépe bráněných lokalitách jako byly vrcholy skal v�Kasr Ibrímu. Domy v�celém regionu byly stavěny mohutnější, s�tajnými skrýšemi na jídlo a další cennosti. Postupně se na křesťanském území rozmáhala arabizace a islamizace. Součástí baktu byl volný obchod mezi Egyptem a Makúrií a arabští obchodníci po celou dobu získávali dominantní pozici na trhu v�Dongole a dalších núbijských městech. Nakonec se celá severní oblast, většina někdejší Nobatie, stala z�větší části arabskou a islámskou zemí stále více známou jako al-Maris a stále více nezávislou na centrální vládě v�Dongole.
I�když nájezdy pouštních kmenů mohly být klíčovým faktorem, který přispěl k�pádu Makúrie, daleko lépe zdokumentována jsou tažení egyptských mamlúků. Důležitým bodem baktu mezi Egyptem a Makúrií byl závazek, že Makúrie zabezpečí společné hranice proti nájezdům pouštních nomádů, jako například Bedžů. Makúrijský stát však již nemohl svým závazkům dostát, a tak na společné hranici operovala egyptská vojska, což Makúrii ještě více oslabovalo. V�srpnu roku 1272 makúrijský král David I. vytáhl proti Egyptu a dobyl přístavní město Aidhab. Makúrijci se poté stočili do pouště a napadli egyptský Asuán. Mamlúcký sultán Bajbars, zvaný Panter, na makúrijskou agresi odpověděl rychle a ještě téhož roku vpadl do Núbie, čímž začal několik desetiletí, během nichž egyptští mamlúci aktivně zasahovali do vnitřních záležitostí Makúrijského království. Bajbarsův vpád zanechal Makúrii vydrancovanou a bezbrannou vůči dalším vpádům nomádských kmenů.
Vnitřní nesváry zapříčinily další rozvrat státu; Davidův bratranec Šekanda si trůn nárokoval pro sebe, a roku 1275 proto odcestoval do Káhiry, aby si získal podporu mamlúků. Bajbars Šekandu podpořil a roku 1276 vpochodoval do země, dobyl město Dau (dnešní Džebel Adda) a nilský ostrov Mainarti, což mamlúkům otevřelo bránu do Núbie. Král David uprchl do al-Abwab, jenž byl součástí sousední Alódie, kde byl místním vládcem zajat a roku 1277 vydán mamlúkům. Na dongolský trůn byl dosazen Šekanda. Šekanda pak sultánovi odstoupil rozsáhlé území na severu a zavázal se platit velký tribut. Mamlúci navíc v�Dongole zničili chrám, jenž nechal postavit David II. Roku 1286 však Šekandu svrhl Šamamun, další člen makúrijské královské rodiny, a zahájil povstání, které porazilo mamlúckou posádku v�Dongole. Šamamun poté uchopil moc pevně do svých rukou a podařilo se mu dostat Núbii zpět pod makúrijskou vládu a úspěšně odrazit nájezdy mamlúků z�Egypta. Šamamun vládl až do konce 13. století, jeho nástupcem se stal Amy, který vládl do roku 1310, kdy byl zavražděn. Po něm nastoupil Karanbas, poslední známý křesťan na makúrijském trůnu.
Po klidném období vlády krále Karanby, kdy Makúrie neplatila Egypťanům tribut, však Egypťané znovu zaútočili. V�té době se k�moci dostala muslimská část makúrijského královského rodu; král Sanbu oficiálně Makúrii prohlásil za muslimskou a roku 1317 byla dongolská katedrála přeměněna v�mešitu. To však nebylo přijato dalšími makúrijskými vůdci a Makúrie upadla do chaosu občanských válek a nepokojů. Venkov byl pod kontrolou kočovných pouštních kmenů a samotné království již fakticky neovládalo nic než hlavní město a jeho bezprostřední okolí. Ačkoliv za krále Kanz ad-Dauly se Makúrii znovu podařilo získat nezávislost, byla Dongola srovnána se zemí. Roku 1365 Arabové zavraždili makúrijského krále a hlavní město země se přesunulo z�Dongoly do Dau. Posledním známým důkazem existence makúrijské dynastie je její žádost o�pomoc mamlúckého sultána z�roku 1397. Toho roku král z�Dau uprchl do Káhiry a Makúrijské království přestalo existovat. V�roce 1412 převzala kontrolu nad Núbií a egyptskou Thébanidou arabský kmen z�Egypta známý jako Banú Kanz („synové Kanzu“), což byl kmen vzešlý z�arabského kmene Rabi'a a nomádských Bedžů, který již po několik století představoval vážného soupeře pro Egypt. Banu Kanz oblast fakticky drželi až do roku 1517, kdy ji dobyl a přičlenil k�Egyptu osmanský sultán Selim I. Mísení mezi Banu Kanzy a Núbijci přispívalo k�další nenásilné islamizaci Núbijců.
[editovat] Ekonomika
Ekonomika Makúrie byla zaměřena především na zemědělství, předpokládá se, že se zemědělstvím zabývala většina obyvatel. Sklizně různých plodin jako ječmene, prosa či datlí se konaly několikrát do roka. Zemědělství v�tomto regionu bylo podobné jako ve starověku; núbijské státy zdědily zemědělské metody i technologie od starověké Meroe. Podél Nilu se nacházely malé plochy zavlažované půdy, které byly zúrodňovány každoročními záplavami. Důležitým technologickým pokrokem byla sakía, dobytkem poháněné vodní kolo, které se používalo již v�římských dobách a pomáhalo zvyšovat výnosy. Struktura osídlení ukazuje, že půda byla rozdělena spíše na jednotlivé pozemky než na feudální velká panství. Rolníci žili v�malých vesnicích v�podobě shluků domků postavených z�nepálených cihel.
Důležitými řemeslnými odvětvími byla produkce keramiky, jejíž střediskem byl Faras, a tkalcovství, jehož centrum bylo v�Dongole. Menší roztroušené řemeslné dílny se zabývaly zpracováním kůže, kovů, rozšířené bylo také košíkářství a výroba rohožek a bot, které se pletly z�palmových vláken. Významná byla také těžba zlata v�kopcích u�Rudého moře na východě Makúrie.
Makúrijský obchod byl většinou směnný (směnnou hodnotu představovali otroci, dobytek a velbloudi ) a země nikdy nepřijala vlastní měnu. Na severu země se nicméně běžně vyskytovaly egyptské mince. Z�Egypta proudily na jih řemeslné výrobky a luxusní zboží, zatímco hlavním makúrijským vývozním artiklem byli otroci. Otroci, se kterými Makúrie obchodovala, nepocházeli ze samotné Makúrie, ale převážně ze zemí na jih a západ od Makúrie, které zůstávaly „pohanské“, např. ze Súdánu, a většinou byli určeni pro vojenskou službu. Vzhledem k�počtu vojenských otroků ve fátimovských armádách muselo být otroků, kteří proudili z�jihu do Egypta, mnohonásobně více než 400 ročně, jak definoval bakt. Když v�Egyptě přišel k�moci Saladin, súdánské gardy oddané Fátimovcům proti němu povstaly, ale jejich vzpoura byla potlačena. Nový sultán tak poznal, že na stará fátimovská vojska nelze spoléhat a opíral se ponejvíce o�své vlastní vojenské otroky – mamlúky pocházející z Asie. Poté, co roku 1250 v�Egyptě sami mamlúci svrhli ajjúbovskou dynastii, zakázali nasazování nespolehlivých černošských otroků pro vojenské účely. Avšak v�dolech, pro domácí práce a další činnosti byli černoši využíváni i�nadále.
O�obchodu a vztazích Makúrie s�ostatními africkými zeměmi je známo jen velmi málo. Existují archeologické důkazy, například nalezená keramika, o�obchodu s�oblastmi na západě jako byl Dárfúr a Kordofán či muslimská Kanemská říše na území dnešního Čadu�a jižní Libye. Podle četnosti nálezů makúrijské křesťanské keramiky a dokonce kláštera naznačují, že severní Dárfúr byl pod silným makúrijským vlivem; ten si Makúrie udržovala i v Kordofánu. Západním směrem sahal makúrijský vliv přibližně k pohoří Ennedi a Tibesti. Významné diplomatické vztahy Makúrie udržovala s�křesťanským Etiopským císařstvím, které leželo na jihovýchodě. Například makúrijský král Georgios II. v�10. století úspěšně zasáhl ve jménu neznámého tehdejšího vládce Etiopie a přesvědčil alexandrijského patriarchu Filothea, aby pro etiopskou ortodoxní církev ustanovil vlastního metropolitu (známého jako abun). Menší nálezy poté ukazují na čilé obchodní vztahy mezi oběma státy.
[editovat] Vládní systém
Makúrie byla monarchie v�čele s�králem, jenž sídlil v�Dongole. Král byl rovněž pokládán za kněze a mohl sloužit mše. Systém nástupnictví není zcela jasný; raní autoři naznačují, že přecházelo z�otce na syna. Nicméně v�11. století se jasně zdá, že v�Makúrii nástupnictví přecházelo z�krále na syna královy sestry, tedy systém, který se po tisíciletí udržoval ve starověkém Kušitském království. P. L. Shinnie spekuluje, že tento pozdější nástupnický systém mohl být používán i�dříve a že arabští cestovatelé před 11. stoletím systém nepochopili a nesprávně jej popsali jako systém podobný tomu, který byl obvyklý v�arabských zemích.
O�vládní administrativě podřízené králi je známo jen málo. Široký úřednický aparát obvykle užíval byzantských úřednických titulů, ale role jednotlivých úřadů nebyla nikdy objasněna. Díky dokumentům nalezeným v�Kasr Ibrímu je dnes velmi dobře známa úloha jednoho úřadu – nobatijského eparchy – který poté, co Nobatii anektovala Makúrie, plnil v�oblasti funkci místokrále; jeho sídlo bylo ve Farasu. Eparchovy záznamy objasňují, že mezi jeho úlohy patřil dohled nad obchodem a rovněž měl mandát k�vyjednávání s�Egyptem. Rané dokumenty naznačují, že eparcha byl zpočátku dosazován králem, ale pozdější zprávy naznačují, že eparchát se stal dědičným. Eparchie se nakonec stala územím nezávislým na centrální vládě v�Dongole a posléze se dostala pod kontrolu Egypta.
Na chod státu mohli mít vliv i�biskupové. Arabský diplomat Ibn Selim Al-Asuáni poznamenal, že před tím, než král odpověděl na jeho poselství, setkal se s�biskupskou radou. Al-Asuáni popisuje vysokou centralizaci státní moci, ale jiní autoři uvádějí, že Makúrie byla federací třinácti království, s�dongolským králem v�čele a připomínala tak spíše impérium, než království. Jak to ve skutečnosti bylo není jisté, ale v�dokumentech z�Kasr Ibrímu je význačně zmiňováno Dotawské království, které mohlo být jedním z�makúrijských federálních států. Co se týče výrobního systému, tak z pramenů je možné odvodit, že v Makúrie byla založena na rané formě feudalismu se silnou pozicí otrokářského systému.
[editovat] Mezinárodní vztahy
Zdaleka nejvýznamnějšího zahraničního partnera pro Makúrii díky baktu představoval Egypt pod vládou Fátimovců, a to především na hospodářské úrovni. Vztahy muslimského Egypta s�křesťanskou Núbií a Etiopií byly udržovány prostřednictvím alexandrijského patriarchátu. Bakt v�makúrijsko-egyptských vztazích definoval především hospodářskou spolupráci, dále volný pohyb občanů a jejich vzájemnou ochranu a pakt o�vzájemném neútočení. Protože však Makúrie byla křesťanská, jinou formu vztahů, než hospodářskou, ani s�Egyptem, ani s�jinými muslimskými zeměmi nenavazovala.
Nejbližší křesťanskou zemí byla pro Makúrii sousední Alódie s�hlavním městem Sóbou. Vztahy Alódie a Makúrie byly v�dobách christianizace napjaté, protože Alódie přijala monofyzitské vyznání, zatímco Makúrie ortodoxní chalkedonské. Archeologické nálezy ukazují značné kulturní rozdíly mezi oběma zeměmi a podle systému alódijského opevnění na severních hranicích se usuzuje, že vzájemné vztahy Alódie a Makúrie byly nepřátelské. Arabští cestovatelé poté popisují, že Alódie byla mocnější a bohatší, než sousední Makúrie. Naproti tomu vztahy s�Habešským císařstvím byly dobré; například spolupráce habešského císaře a makúrijského krále Georgia II., který využil svůj vliv v�Alexandrii, aby přesvědčil patriarchu Filothea, aby etiopské církvi, jež byla padesát let bez vlastního metropolity, jmenoval nového primase. To dokazuje existenci určité formy církevní unie, která však nebyla zvláště pevná.
Zejména v�počátcích christianizace byly pro Makúrii důležité kontakty na křesťanskou Byzantskou říši, s�níž Makúrii spojovalo společné státní vyznání; byzantská kultura makúrijskou silně ovlivnila. Když Arabové dobyli Egypt, přerušili tak všechny náboženské a diplomatické kontakty Núbie s�Byzancí a Makúrie se tak musela v�náboženských otázkách přeorientovat z�Konstantinopole na Alexandrii. Během křížových výprav Makúrijci navázali několikrát kontakty s�evropskými křižáky, zejména roku 1175, kdy Saladin ohrožoval ze severu Núbii a křižáci několik let před tím do Egypta několikrát vojensky intervenovali. Nicméně jednání s�Evropany nikdy nedospěly k�žádnému spojenectví a vztahy s�nimi nebyly trvalejšího rázu.
[editovat] Náboženství
Jednou z�nejdiskutovanějších otázek mezi badateli je náboženství Makúrie. Až do 5. století se zdá, že staré merojské pohanství si udržovalo silnou pozici, dokonce i�když v�sousedním Egyptě bylo tradiční náboženství zatlačeno křesťanstvím. V�pátém století pohanští Núbijci podnikli vpád na sever do Egypta jako odvetu za to, že se křesťané pokusili některé hlavní pohanské chrámy přeměnit v�kostely. Archeologické důkazy z�tohoto období odhalily v�Núbii množství křesťanských ornamentů, což podle některých badatelů znamená, že konverze v�oblasti Núbie zakořeňovala odspodu.
Christianizace Núbie neorganizovaně započala v�6. století a podíleli se na ní mniši usazení v�Núbii i�různí obchodníci, ale o�těchto raných pokusech se nezachovaly významnější zprávy. Východořímská říše za vlády císaře Justiniána�I. vyslala oficiální výpravu, která se měla pokusit obrátit núbijská království ke křesťanství chalkedonského vyznání, ale císařovna Theodora údajně zdržovala vyslání melchitské („císařské“ ) misionářské skupiny, aby tak do Núbie mohla jako první dorazit jiná skupina monofyzitských misionářů. Theodořina monofyzitská výprava vedená misionářem Juliánem a Theodorem, monofyzitským biskupem z�Philae, dorazila do Nobatie roku 543 a během dvou let se jí podařilo pokřtít nobatijského krále a část populace. Podle Jana z�Efesu, jehož církevní dějiny jsou nejdůležitějším zdrojem o�rané christianizaci Núbie, se monofyzitským misionářům podařilo konvertovat núbijská království Alódie a Nobatie, zatímco Makúrie byla evangelizována jako poslední byzantskými ortodoxními misionáři, podle Jana z�Biclara roku 569. Po oficiálním přijetí křesťanství státem (pokřtěním králů) následovala masová konverze obyvatelstva. Makúrie pak rozvinula těsnou spolupráci s�Byzantskou říši, která se projevila např. v�architektuře. Tisícileté tradice, jako např. budování monumentálních hrobek a pohřbívání do nákladných hrobů společně s�drahými předměty, byly opuštěny a pohanské chrámy byly přeměněny v�kostely. Kostely byly nakonec postaveny ve všech městech a vesnicích.
Po definitivním přijetí křesťanství je však další směr makúrijské církve sporný. Je jisté, že v�7. století Makúrie oficiálně náležela ke koptské církvi a makúrijský král byl loajálním obráncem alexandrijského patriarchy, a občas vojensky zasáhl, aby patriarchu chránil; například roku 722 král Kyriakos�I. vpadl v�čele jednotisícové armády do Egypta a donutil Egypťany, aby propustili z�vězení alexandrijského patriarchu, kterého předtím uvěznili. V�témže období ortodoxní Makúrie obsadila monofyzitskou Nobatii, ale záhy Makúrie opustila pravověří a přijala monofyzitské vyznání, což vedlo mezi historiky k�dohadům, proč vítězný stát přijal náboženství poražených; je však jisté, že koptský náboženský vliv byl v�oblasti mnohem silnější, zatímco moc a vliv ortodoxní Byzantské říše upadala, což mohlo hrát roli. Historikové se rovněž neshodují, zda tím, že Makúrie přijala monofyzitské vyznání (tedy stejné, jako Egypt a ostatní núbijské státy), skončilo koptsko-ortodoxní schisma, protože existují důkazy o�přítomnosti ortodoxní menšiny až do konečného pádu království.
Makúrijská církevní správa se dělila na sedm biskupství: Kalabša, Kupta, Kasr Ibrím, Faras, Sai, Dongola a Suenkur. Na rozdíl od Etiopie se zde neobjevuje žádná národní církev a všech sedm biskupů bylo přímo podřízeno koptskému patriarchovi v�Alexandrii. Biskupové tak byli dosazováni patriarchou, nikoliv králem, což svědčí o�silném vlivu, jenž si egyptští křesťané udržovali v�Núbii, ačkoliv se zdá, že biskupové pocházeli z�řad domorodých Núbijců, a ne rodilých Egypťanů. V�Núbii bylo rovněž rozšířeno mnišství, což dosvědčuje již al-Asuáni v�10. století a později Abú Sálih ve 12. století. Bylo identifikováno až padesát míst, která měla přímou souvislost s�monasticismem, několik z�nich bylo typických velkých klášterních komplexů podobných egyptským a palestinským, přičemž některé kláštery se nacházely ve městech, jiné byly zcela izolovány. V�hlavním městě Dongole bylo objeveno množství klášterních objektů. Na východě města se nacházel velký klášter (Klášter svaté Trojice či Antonína Velkého ), existující od 7. do 14. století, jehož nástěnné malby napovídají, že byl založen některým z�makúrijských králů, jenž mohl být posléze pohřben v�jeho kryptách; celý klášterní komplex byl pak možná poutním místem. Podobně jako v�Evropě i�zde byly kláštery centry vzdělanosti a snad i�řemesel a umění.
Zánik křesťanství v�Makúrii je nejasný. Poslední zmínka o�křesťanství v�Núbii pochází z�roku 1742. Nástin obtíží, jimž křesťanství v�Núbii čelilo po pádu křesťanských států, dává cestovatel Francisco Álvares, který ve 20. letech 16. století pobýval na dvoře habešského císaře Davida II. Álvares popisuje delegaci núbijských křesťanů, kteří císaře přišli požádat o�kněze, biskupy a další církevní představitele, kteří byli nezbytní k�udržení křesťanství v�jejich zemi. David II. jim pomoci odmítl, odvolávaje se na to, že přijal svého biskupa od patriarchy z�Alexandrie, a že poslové tedy mohou jít také za ním, aby jim pomohl.
[editovat] Kultura
Kultura křesťanské Núbie byla dlouho považována za „stojatou vodu“, převážně proto, že makúrijské hroby byly oproti předchozím érám relativně malé a postrádaly pohřební předměty a cennosti, typické pro předkřesťanské období. V�současnosti spíše převažuje názor, že tomu tak bylo z�kulturních důvodů; makúrijská kultura a umění byly ve skutečnosti na vysoké úrovni.
Jedním z�nejdůležitějších objevů spěšných vykopávek před tím, než měla voda z�Nilu kvůli stavbě Asuánské přehrady zaplavit dolní Núbii, byla katedrála ve Farasu. Tato rozlehlá budova byla celá zaplněna pískem, který tak zakonzervoval množství cenných maleb. Podobné, i�když ne tak zachovalé, malby byly nalezeny i�na několika dalších místech v�Makúrii – dokonce i�v�palácích a soukromých domech – a poskytují tak celkový přehled makúrijského umění. Styl i�obsah maleb byl silně ovlivněn byzantským uměním, ale také se projevuje vliv koptského umění z�Egypta i�Palestiny. Makúrijské umění sloužilo v�zásadě náboženství; jeho tématy jsou mnohé klasické biblické motivy, ale také králové a biskupové – nicméně světské postavy jsou malovány nápadně tmavší než postavy biblické; portréty králů byly malovány podle byzantského vzoru. Kostely byly zpočátku budovány ve stylu římských bazilik, kam se později, prostřednictvím kontaktů s�Palestinou, promítaly syrské i�arménské prvky.
Z�makúrijského období je rovněž významná keramika. Podle Petera L. Shinnieho je to „nejbohatší původní keramika na africkém kontinentě“. Badatelé keramiku rozdělují do tří období:
V�Makúrii se užívalo mnoho různých jazyků. V�první staletích existence státu zde byl velmi silný byzantský vliv, díky čemuž se řečtina stala dominantním psaným jazykem a snad i�jazykem královského dvora. V�dalších staletích se řečtina objevuje při ceremoniálních příležitostech jakož i�na náhrobních kamenech. Avšak řecké nápisy pocházející z�doby po arabském dobytí Egypta se často vyznačují pravopisnými či gramatickými chybami, což reflektuje omezenou schopnost užívání tohoto jazyka (poslední řecký záznam pochází z�roku 1181). Jako liturgický jazyk se řečtina udržela do 9. až 10. století, kdy ji nahradil jazyk běžné núbijské populace – staronúbijština, jež byla psána koptskou formou řecké alfabety a později se stala i�hlavním jazykem literárním; staronúbijské překlady Bible a další náboženské literatury byly široce užívány. Ibn Selim al-Asuáni zaznamenal, že oblasti Nobatie a Makúrie hovořily odlišným jazykem; téměř všechny dodnes dochované dokumenty pocházející z�někdejší Nobatie se zdají být psané ve starších formách jazyka Nobiin, kterým se v�oblasti hovoří dodnes. Dalším důležitým jazykem Makúrie byla egyptská koptština. Vztahy s�egyptskými Kopty, kteří v�Makúrii často hledali útočiště, byly velmi silné a zdá se, že koptská náboženská literatura byla rovněž rozšířená. V�pozdějších letech se stále důležitějším jazykem stávala arabština. Arabští obchodníci byli významným prvkem ekonomiky a arabština se tak stala dorozumívacím jazykem mezi obchodníky. Jak se postupně obchodníci v�Makúrii usazovali, každá větší arabská komunita získala ve městech vlastní čtvrť.

Summary:
Makúrie, Makuria, či Mukurra (staronúbijsky Ⲙⲁⲕⲟⲩⲣⲓⲁ, Makúria, arabsky مقرة, al-Mukurra) bylo středověké království nacházející se na území dnešního severního Súdánu�a jižního Egypta. Makúrie byla jedním z�několika núbijských států vzniklých na pozadí úpadku Aksumského království, které v�oblasti Núbie existovalo v�letech 50–950 našeho letopočtu. Makúrie původně ovládala oblast kolem Nilu, od třetího do pátého nilského kataraktu s�přilehlými obchodními trasami, oázami i�doly ležícími východně i�západně od Nilu. Hlavním městem státu byla Dongola, a království je tak někdy známo podle svého hlavního města jako Dongolské království.
V�6. století byla Makúrie christianizována, avšak již v�první polovině 7. století dobyla muslimská vojska Arabů byzantský Egypt, a Núbie tak ztratila kontakt se zbytkem křesťanského světa. Roku 651 do Núbie vpadla arabská vojska, ale Makúrijcům se Araby podařilo odrazit a poté uzavřená dohoda, známá jako bakt, znamenala relativní mír na obou stranách trvající až do 13. století. Makúrie dále rozšiřovala svůj vliv a v�době arabské invaze či za vlády krále Merkuria připojila ke svému území Nobatii, ležící severně od Makúrie. V�letech 750–1150 království zažívalo období prosperity, které je nazýváno jako „zlatý věk“. Avšak zvětšující se výpady z�mamlúckého Egypta a vnitřní sváry vedly ve 14. století ke konečnému pádu Makúrijského království.


[editovat] Dějiny
[editovat] Vznik
[editovat] Zamenhofovo dětství
U�zrodu esperanta stál Ludvík Lazar Zamenhof. Vyrůstal v�mnohojazyčném, tehdy k�Ruskému impériu náležejícím, dnes polském městě Białystoku, kde byl svědkem častých rozepří mezi jednotlivými etniky (Rusové, Poláci, Němci, Židé). Protože za jednu z�hlavních příčin těchto konfliktů považoval neexistenci společného jazyka, začal již jako školák pracovat na projektu nové vhodné řeči, která by tuto roli mohla plnit. Měla by být�– na rozdíl od národních jazyků�– neutrální a�snadno naučitelná, tedy také přijatelná jako druhý jazyk pro všechny, jazyk vyučovaný společně s�těmi národními a�používaný v�situacích vyžadujících dorozumění mezi národy.
[editovat] První pokusy
Zamenhof nejdříve uvažoval o�oživení latiny, kterou se učil ve škole, ale usoudil, že je pro běžné dorozumívání zbytečně složitá. Když studoval angličtinu, povšiml si, že časování sloves podle osoby a�čísla není nutné a�že gramatický systém jazyka může být mnohem jednodušší, než si předtím myslel. Stále však zůstávala překážka v�učení se velkému množství slovíček nazpaměť. Jednou Zamenhofa zaujaly dva ruské nápisy: швейцарская [švejcarskaja] (vrátnice, odvozeno od швейцар [švejcar] – vrátný) a�кондитерская [konditěrskaja] (cukrárna, odvozeno od кондитер [konditěr] – cukrář). Tato slova stejného zakončení mu vnukla myšlenku, že užívání pravidelných předpon a�přípon by mohlo významně snížit množství slovních kořenů nutných k�dorozumění. Aby byly kořeny co nejmezinárodnější, rozhodl se převzít slovní zásobu především z�románských a�germánských jazyků, tedy těch, jež byly tehdy ve školách na celém světě vyučovány nejčastěji.
[editovat] Vznik konečné verze
První Zamenhofův projekt, nazvaný Lingwe uniwersala, byl víceméně hotov již roku 1878, ale autorův otec, učitel jazyků, považoval tuto práci za marnou a�utopistickou, proto zřejmě rukopis, který mu byl svěřen, zničil. V�letech 1879–1885 Zamenhof studoval lékařství v�Moskvě a�Varšavě. Tou dobou začal opět pracovat na mezinárodním jazyce. První obnovené verzi vyučoval roku 1879 své přátele. Po několika letech již překládal poezii, aby jazyk co nejvíce zdokonalil. Roku 1885 autor napsal: „Šest let jsem pracoval na zdokonalování a�zkoušení esperanta, ačkoli se mi již v�roce 1878 zdálo, že je jazyk úplně hotov.“ Když byl připraven svůj koncept publikovat, carští cenzoři to odmítli povolit. Zamenhof byl velmi zklamán a�volný čas trávil překládáním děl jako byl Starý zákon či některé kusy Shakespeara. Toto nucené zpoždění vedlo k�dalšímu významnému vylepšení. Roku 1887 konečně vydal první učebnici «Международный языкъ» (Mezinárodní jazyk). Byl to v�podstatě tentýž jazyk, jakým se mluví i�dnes. Podle Zamenhofova pseudonymu, pod nímž knihu vydal, Doktoro Esperanto (esperanto�– doufající), se řeč brzy začala označovat jako „Jazyk doktora Esperanto“ a�později zkráceně jako „esperanto“.
[editovat] První pokusy o změny
Zamenhofovi přicházelo veliké množství nadšených dopisů, které často přinášely také návrhy nejrůznějších úprav jazyka. Všechny podněty zaznamenával a�později je začal i�uveřejňovat v�časopise Esperantisto, vycházejícím v�Norimberku. V�témže periodiku nechal o�úpravách také dvakrát hlasovat, většina čtenářů však se změnami nesouhlasila. Po těchto hlasováních na jistý čas ztichly hlasy volající po reformě a�jazyk se začal rozšiřovat. Nejvíce odběratelů měl časopis v�tehdejším Rusku. Velkou ranou pro něj tedy bylo, když carská cenzura jeho šíření zakázala kvůli článku Lva Nikolajeviče Tolstého. Časopis kvůli tomu musel být zrušen, ale zanedlouho byl vystřídán novým, nazvaným Lingvo Internacia. Nejprve byl redigován ve švédské Uppsale, později v�Maďarsku a�nakonec v�Paříži, kde jeho vydávání zastavila až první světová válka.
[editovat] Rozvoj jazykové komunity
Nový mezinárodní jazyk začali brzy jeho uživatelé používat také k�organizaci odborné a�zájmové činnosti na mezinárodní úrovni. V�prvních desetiletích probíhala komunikace v�esperantu téměř výhradně písemnou formou, ale po nečekaně úspěšném prvním Světovém kongresu esperanta, uspořádaném roku 1905 ve francouzské Boulogne-sur-Mer, na kterém se ověřily možnosti používání této řeči v�mluvené formě, začaly nabývat na intenzitě i�osobní kontakty a�setkávání mezi jejími mluvčími.
 Nahrávka Zamenhofova projevu na 1.�světovém kongresu esperanta ve francouzské Boulogne-sur-Mer (1905)
Již na světovém kongresu v�Barceloně roku 1909 se uskutečnilo několik setkání přítomných katolíků, kteří se nakonec rozhodli uspořádat v�nadcházejícím roce, 1910, zvláštní kongres katolických esperantistů. Během něj bylo založeno Mezinárodní sdružení katolických esperantistů (IKUE�– Internacia Katolika Unuiĝo Esperantista). Časopis Espero Katolika (Katolická naděje) však vycházel již od roku 1903 a�se svými více než 100 lety je dnes nejdéle vycházejícím esperantským periodikem.
V�roce 1912 se Zamenhof při slavnostním projevu během osmého Světového kongresu esperanta v�Krakově vzdal své oficiální role ve hnutí. Desátý sjezd se měl konat roku 1914 v�Paříži, přihlásilo se na něj téměř 4000 lidí, ale začínající válka jej znemožnila a�Zamenhof se mohl vrátit do své vlasti jen přes skandinávské státy.
Po válce touha po míru a�harmonii vzbudila nové naděje, díky čemuž se esperanto velmi rychle šířilo. První poválečný sjezd se konal roku 1920 v�Haagu, 13.�světový sjezd v�roce 1921 v�Praze. Roku 1927 bylo ve vídeňském Hofburgu otevřeno Mezinárodní esperantské muzeum, v�roce 1929 připojené k�Rakouské národní knihovně a�dnes sídlící v samostatné budově.
[editovat] Po druhé světové válce
Snahy o�prosazení esperanta jako univerzálního jazyka se setkávaly s�pozitivní odezvou: Petice v�jeho prospěch adresované Spojeným národům podepsalo přes 80�milionů lidí, v�Československu například prof.�Jaroslav Heyrovský, nositel Nobelovy ceny.
Valné shromáždění UNESCO přijalo podobné rezoluce v�Montevideu 10.�prosince 1954 a�v�Sofii 8.�listopadu 1985. Vzalo v�nich na vědomí výsledky dosažené esperantem na poli mezinárodní duchovní výměny i�pro sblížení národů světa a�vyzvalo členské státy, aby se chopily iniciativy při zavádění studijních programů o�jazykovém problému a�esperantu na svých školách a�institucích vyššího vzdělávání.
K�esperantu se hlásila i�rada předsedů Polské akademie věd. Jubilejního 72.�Světového kongresu roku 1987 (výročí 100 let od uveřejnění jazyka) se ve Varšavě zúčastnilo téměř šest tisíc lidí z�60 národů.
Pokroků dosáhli také katoličtí esperantisté – roku 1990 byl vydán dokument Norme per la celebrazione della Messa in esperanto, kterým Svatý stolec povoluje vysluhovat mši svatou v�této řeči bez zvláštního povolení. Esperanto se tak stalo jediným schváleným umělým liturgickým jazykem katolické církve.
Skutečnost, že mnohé z�cílů esperantského hnutí dosud nedošly naplnění, je často přisuzována mimo jiné technologické i�kulturní dominanci Velké Británie a�Spojených států amerických, zvláště v�době po druhé světové válce, díky níž se v�dnešní době jako dorozumívací jazyk většiny mezinárodních aktivit používá angličtina.
[editovat] Historie esperanta v českých zemích
[editovat] Historie esperanta v českých zemích do první světové války
První českou učebnici, nazvanou „Úplná učebnice mezinárodní řeči dra. Esperanta“, vydal již v�roce 1890, tři roky po zveřejnění řeči Zamenhofem, František Vladimír Lorenc. První esperantský klub byl založen roku 1901 v�Brně. Mezi zakladatele patřili například dělnický poslanec Josef Hybeš a�redaktor Dělnických listů Karel Pelant. V�Praze byl první klub založen roku 1902, spoluzakladatelem byl Stanislav Kostka Neumann. Roku 1902 byly v�Praze dva svazy�– Bohema Unio Esperantista, jenž přijímal pouze kluby a�spolky, a�Bohema Asocio Esperantista, určený pro jednotlivce. Oba měly svůj časopis.
[editovat] Historie esperanta v českých zemích mezi válkami
Po první světové válce se oba konkurenční svazy spojily pod jménem Ĉeĥoslovaka Asocio Esperantista, roku 1936 bylo sdružení přejmenováno na Esperanto-Asocio en ČSR. V�té době pravidelně vycházel časopis La Progreso, později také Ligilo. Roku 1940 byl svaz zlikvidován Gestapem a�po druhé světové válce, hned v�roce 1945, opět obnoven. Spolek tehdy vydával časopisy Esperantista a�na Slovensku Esperantisto Slovaka.
Po mnoho let byly pořádány pravidelné letní školy esperanta v�Doksech a�semináře v�Dudincích, Herborticích, Karlových Varech, Opátce u�Košic, Rožnově pod Radhoštěm, v�Popradu a�Svitu. Před druhou světovou válkou, v�letech 1931–1938, byly vedeny z�Brna tři rozhlasové kurzy esperanta. Kromě kurzů a�přednášek byly odtud vysílány také umělecky hodnotné činoherní, operní, operetní a�kabaretní pořady, ve kterých účinkovali mimo jiné Karel Höger, František Kožík, Zdenka Švabíková či Vladimír Leraus. Po válce vysílala v�esperantu stanice Praha třikrát denně, pořady v�tomto jazyce nechyběly ani v�relacích z�Ostravy a�Bratislavy.
[editovat] Historie esperanta v českých zemích po druhé světové válce
Slibný rozvoj byl přerušen v�roce 1952, kdy bylo esperantskému svazu i�všem esperantským odbočkám závodních klubů „doporučeno“, aby se rozpustily, protože „od dob, kdy soudruh Lenin zdůraznil význam esperanta pro dělnickou třídu, uplynulo velmi mnoho času“ a�„mezi tím… statisíce dělníků… učí se mateřštině průkopníků socialismu�– ruštině“. Esperantské časopisy musely přestat vycházet, kluby mohly existovat pouze u�osvětových besed nebo při Parcích kultury a�oddechu, jejich činnost řídil Celostátní poradní esperantský výbor, později Československý esperantský výbor u�Osvětového ústavu v�Praze. Do roku 1950 bylo uspořádáno osm Celostátních československých esperantských sjezdů, z�toho tři v�Brně.
V�březnu 1969 byl v�Brně založen Český esperantský svaz (ČES�– Ĉeĥa Esperanto-Asocio). Roku 2005 se z�něj po svém znovuobnovení vydělila sekce mládeže jako Česká esperantská mládež (ĈEJ�– Ĉeĥa Esperanto-Junularo). Uskutečnil se 81. Světový kongres esperanta v Praze (1996) a 65. Mezinárodní kongres esperantské mládeže v Liberci (2009).
[editovat] Esperantská současnost
V�dnešním světě, který stále jasněji vnímá práva menšin i�jazykovou a�kulturní rozmanitost, získává mezinárodní jazyk esperanto opět pozornost rozhodujících činitelů. Nevládní organizace a�sdružení naléhají, aby se nastolila otázka mezinárodní řeči na pořad diskuze Spojených národů a�Evropské unie. V�červenci 1996 Sympozium mezinárodních organizací na počest Inazo Nitobeho svolalo v�Praze skupinu nezávislých expertů, kteří prověřovali tehdejší postavení esperanta a�navrhli jeho začlenění do aktuálních rozhovorů o�jazykových právech a�jazykové politice. Pražský manifest (přijatý na Světovém esperantském kongresu roku 1996 v�Praze), moderní deklarace hodnot a�cílů motivujících esperantské hnutí, zdůrazňuje jazykovou demokracii a�zachování jazykové rozmanitosti. Mezi známými osobnostmi používajícími esperanto v�poslední době jsou mimo jiné nositel Nobelovy ceny Reinhard Selten (1994), mistryně světa v�šachu Judit Polgárová a�Tivadar Soros, otec finančníka George Sorose. Esperanto se jako komunikační prostředek používá i�v�projektu „Dialogy domorodců“, programu na posilnění výměny zkušeností mezi domorodými národy ve světě, který odmítá bývalé koloniální jazyky.
Tvůrce esperanta Ludvík Lazar Zamenhof věděl, že jazyk se musí rozšiřovat kolektivním používáním, proto omezil svůj prvotní návrh na minimální gramatiku a�malou slovní zásobu. Dnes je však esperanto plně rozvinutým jazykem s�celosvětovou komunitou mluvčích a�kompletními vyjadřovacími prostředky. Mnohé ze Zamenhofových idejí předešly myšlenky zakladatele moderní lingvistiky Ferdinanda de Saussure, jehož bratr René byl esperantistou.
[editovat] Stav vývoje jazyka
Na začátku jazyk esperanto sestával z�asi tisíce slovních kořenů, z�nichž bylo možno vytvořit 10–12 tisíc slov. Dnešní esperantské slovníky často obsahují i�15–20 tisíc kořenů, ze kterých lze již vytvářet slov statisíce; jazyk se navíc stále vyvíjí. Aktuální tendence sleduje a�kontroluje Akademie esperanta. V�průběhu historie již bylo esperanta využíváno za účelem dosažení téměř všech představitelných cílů, některé z�nich byly problematické či vyvolávající polemiku. Esperanto bylo zakázáno a�jeho uživatelé pronásledování jak za Stalina, který je považoval za „řeč kosmopolitů“, tak za Hitlera, pro nějž to byla „řeč Židů“ (Zamenhof, tvůrce esperanta, byl Žid).
Nynější esperanto je výsledkem kolektivní práce několika set básníků, filologů, spisovatelů a tří generací jeho uživatelů. Za více než 120 let bylo vytvořeno mnoho tisíc slov, výrazů, slovních obratů, metafor aj., byly také vypracovány desítky odborných slovníků pro různé vědní obory.
[editovat] Uživatelé jazyka
Světový esperantský svaz (UEA�– Universala Esperanto-Asocio), jehož členové tvoří nejaktivnější část esperantské komunity, má své národní svazy v�62 státech a�individuální členy v�téměř dvojnásobném počtu zemí. Počet prodaných učebnic a�členské statistiky místních skupin ukazují, že lidí s�minimální znalostí jazyka jsou statisíce či dokonce miliony. Mluvčí esperanta se nacházejí na celém světě a�to se značnou koncentrací v�tak různých zemích jako je Brazílie, Bulharsko, Čína, Írán, Japonsko, Kuba či Madagaskar.
Podle údajů projektu Ethnologue je celkový počet mluvčích esperanta odhadován na dva miliony, z�toho asi pro dva tisíce je díky jeho používání v�domácnostech, především v�mezinárodních manželstvích, esperanto rodným jazykem. Historik a�esperantista Ziko Marcus Sikosek tento odhad označil za nadsazený, vycházeje z�porovnání s�reálnými počty mluvčích v�Kolíně nad Rýnem a�počty členů esperantských organizací. Jiné odhady udávají skromnější čísla, obvykle mezi statisícem a�miliónem. Nepřesnosti v�údajích plynou především ze skutečnosti, že počet uživatelů kteréhokoli mezinárodního pomocného jazyka je obecně obtížné zjistit, jelikož například sčítáním lidu se ve většině zemí světa zjišťuje pouze mateřský jazyk obyvatel, nikoli jejich další jazykové znalosti.
[editovat] Vyučování esperanta
Dorozumívat se esperantem je možno začít velmi rychle, což poskytuje ideální úvod do studia cizích jazyků. Už za několik týdnů si mohou studenti začít v�této řeči dopisovat a�za několik měsíců mohou v�rámci svých škol či soukromě cestovat do ciziny. Experimentální a�neformální pozorování naznačují, že předcházející učení se esperantu může mít pozitivní účinky na následné studium jiných cizích jazyků (hovoří se o�takzvaném propedeutickém efektu). Byly prováděny i�některé pokusy o�formální výzkum tohoto fenoménu: například skupina studentů, která se učila rok esperanto a�poté tři roky francouzštinu, měla lepší výsledky než kontrolní skupina, která se učila francouzštinu celé čtyři roky. Podobné výsledky byly získány, i�když byla druhým jazykem japonština nebo při zkrácení doby experimentu na polovinu. Zmiňovaná studie však již neuvádí, jakých výsledků dosahují studenti, kteří se v�prvním roce učí jiný cizí jazyk než esperanto, například latinu.
Ačkoli se esperanto vyučuje na některých školách (v�Česku dnes například na Masarykově univerzitě v�Brně a�Univerzitě Palackého v�Olomouci), nejčastěji se ho lidé učí jako samouci, pomocí korespondenčních či multimediálních kurzů (papírovou i�elektronickou poštou nebo prostřednictvím internetových stránek jako je lernu!) či v�místních esperantských klubech. Existují učebnice a�pomůcky pro samouky ve více než 100 jazycích.
[editovat] Oficiální status a uznání
Esperanto není oficiálním jazykem žádné země, přestože na počátku 20.�století existovaly plány na ustanovení Neutrálního Moresnetu jako vůbec prvního esperantského státu a�na krátce existujícím umělém Růžovém ostrově existoval roku 1968 mikronárod, jenž používal esperanto jako svůj oficiální jazyk. Tato řeč nicméně slouží jako oficiální pracovní jazyk pro několik (většinou esperantských) neziskových organizací. Esperanto je také jediným schváleným umělým liturgickým jazykem katolické církve.
Roku 1954 Valné shromáždění UNESCO uznalo, že výsledky dosažené esperantem jsou v�souladu s�cíli této organizace. V�důsledku toho byly ustanoveny oficiální vztahy mezi UNESCO a�Světovým esperantským svazem, který se stal nestátní členskou organizací kategorie�B. Spolupráce mezi nimi přetrvává: Roku 1977 vystoupil generální ředitel UNESCO Amadou-Mahtar M´Bow s�projevem na 62.�Světovém esperantském kongresu v�islandském Rejkjavíku. V�roce 1985 vyzvalo Valné shromáždění UNESCO členské státy a�mezinárodní organizace jak k�zavedení studijních programů o�jazykovém problému a�esperantu ve školách, tak k�prostudování možnosti využití tohoto jazyka v�mezinárodním styku. Světový esperantský svaz má také poradní vztahy s�Organizací spojených národů (OSN), UNICEF, Radou Evropy, Organizací amerických států a�Mezinárodní organizací pro normalizaci (ISO).
Na základě usnesení městské rady nese od 11. července 2006 německé město Herzberg am Harz oficiální označení esperantské město (Herzberg am Harz�– die Esperanto-Stadt/La Esperanto-urbo), s čímž je spojeno pořádání kulturních a vzdělávacích aktivit souvisejících s esperantem, jakož i partnerství s polským městem Góra realizované na základě esperanta.
[editovat] Využití esperanta
[editovat] Schůze a cestování
V�esperantu se každoročně konají stovky mezinárodních konferencí a�setkání�– bez tlumočníků. Největšími jsou Světové esperantské kongresy, naposledy pořádané ve městech Göteborg, Švédsko (2003); Peking, Čína (2004); Vilnius, Litva (2005); Florencie, Itálie (2006); Jokohama, Japonsko (2007); Rotterdam, Nizozemsko (2008); Białystok, Polsko (2009). Další se budou konat ve městech Havana, Kuba (2010), Kodaň (Dánsko (2011), a Hanoj, Vietnam (2012). V�letech 1921 a�1996 hostila Světový kongres Praha. Od roku 1938 se konávají také Mezinárodní kongresy esperantské mládeže; v Česku se takový kongres uskutečnil roku 2009 v Liberci. První sympozium esperantistů v�arabských zemích se uskutečnilo v�Ammánu roku 2000, pátý Celoamerický kongres byl pořádán roku 2001 v�Ciudad de México a�Asijský kongres v�Soulu roku 2002.
Pasporta Servo je služba pro podporu využití esperanta v�cestování. Zabezpečuje ji sekce mládeže Světového esperantského svazu. Jejím základem je každoročně vydávaná publikace, obsahující adresy asi 1300 hostitelů v�89 zemích (vydání z�roku 2007), poskytujících bezplatně ubytování cestujícím hovořícím esperantem. Od roku 2009 je služba zabezpečována primárně v�elektronické podobě na internetu, tištěný seznam hositelů však nadále zůstává dostupný.
[editovat] Výzkum a knihovny
Na mnoha univerzitách je esperanto součástí lingvistických kurzů, některé ho nabízejí jako nezávislý studijní obor. Zvláště pozoruhodné jsou Univerzita Eötvöse Loránda v�Budapešti s�oddělením esperantologie na katedře všeobecné a�aplikované jazykovědy a�Univerzita Adama Mickiewicze v�polské Poznani s�diplomovým programem z�interlingvistiky. Bibliografie amerického Sdružení moderních jazyků registruje každoročně více než 300 odborných publikací o�esperantu. Knihovna Esperantského svazu Velké Británie má více než 20�tisíc svazků. Mezi další velké knihovny patří Hodlerova knihovna v�rotterdamském ústředí Světového esperantského svazu, Esperantská knihovna v�německém Aalenu nebo knihovna Mezinárodního esperantského muzea ve Vídni, které je součástí Rakouské národní knihovny. Knihovny ve Vídni a�Aalenu poskytují informace o�svých sbírkách také prostřednictvím internetu a�jsou přístupné prostřednictvím mezinárodní meziknihovní výpůjční služby. V�České republice je od roku 2008 v�provozu Muzeum esperanta ve Svitavách.
[editovat] Profesní kontakty a odborné zájmy
Esperantisté jsou sdruženi i v rozmanitých odborných svazech, jako např. lékaři, spisovatelé, železničáři, vědci, hudebníci a mnozí jiní. Tato sdružení často vydávají své vlastní časopisy, organizují konference a pomáhají rozšiřovat profesionální a speciální využívání esperanta. Mezinárodní akademie věd v San Marinu, která zařadila esperanto mezi svých pět pracovních jazyků, usnadňuje spolupráci na univerzitní úrovni. Původní a přeložené publikace pravidelně vycházejí v oborech astronomie, informatika, botanika, entomologie, chemie, právo a filozofie. Existují zájmové organizace, jako jsou skauti, zrakově postižení, šachisté, hráči Go (japonská národní hra). Mládežnícká sekce Světového esperantského svazu – Světová esperantská mládež (TEJO) organizuje mezinárodní setkání a vydává svá vlastní periodika. Buddhisté, šintoisté, katolíci, kvakeři, protestanti, mormoni a bahaisté mají vlastní esperantské organizace. Rovněž mnohé další společenské organizace používají esperanto.
[editovat] Literatura
V esperantu existuje jak původní, tak přeložená literatura, celkem čítající asi 50�000 titulů. Bohatou literární tradici esperanta uznává i Mezinárodní PEN klub, jehož esperantská sekce byla založena během 60. kongresu klubu v září 1993. Mezi význačné současné spisovatele píšící v esperantu patří: Trevor Steele (Austrálie), István Nemere (Maďarsko), Spomenka Štimec (Chorvatsko); básnici Michail Gišpling (Rusko�/�Izrael), Abel Montagut (Španělsko) a Eli Urbanová (Česko); esejisté a překladatelé Probal Dašgupta (Indie) a Kurisu Kei (Japonsko). Nedávno zesnulý básník William Auld byl za svou poetickou tvorbu několikrát (mj.�v�letech 1999 a 2000) navržen na Nobelovu cenu za literaturu.
Mezi známá literární díla přeložená do esperanta a vydaná v�poslední době se řadí například Stařec a moře od Hemingwaye, Pán prstenů od Tolkiena, Sto roků samoty od García Márqueze, Čtyřverší Omara Chajjáma, Plechový bubínek Güntera Grasse, Milion Marca Pola či velká rodinná sága Cchao Süe-čchina Sen v červeném domě. Pro děti je kromě Asterixe, Medvídka Pú a Tintina přeložena například i�Pipi Dlouhá Punčocha a všechny knihy Mumínků finské autorky Tove Janssonové; texty některých překladů lze nalézt rovněž na internetu. Naopak z�esperanta byla do slovenštiny přeložena Maškaráda, kniha Tivadara Sorose vydaná esperantem roku 1965: autor v�ní popisuje život rodiny v�Budapešti během nacistické okupace.
[editovat] Hudba
Hudební žánry v esperantu zahrnují lidové písně, rockovou hudbu, kabarety, písně pro sólisty a pro sbory i operu. Populárni skladatelé a umělci, včetně britského Elvise Costelly a amerického Michaela Jacksona, nahrávali písně v esperantu, komponovali skladby inspirované tímto jazykem nebo jej používali ve svých propagačních materiálech. Některé písničky z alba Esperanto od Warner Brothers, které vyšlo – celé v esperantu – ve Španělsku v listopadu 1996, dosáhly vysokého umístění ve španělských hitparádách. Klasická díla pro orchestr a sbor s esperantskými texty jsou Sútra srdce od Lou Harrisona a První symfonie od Davida Gainese (oba z USA). Ve francouzském Toulouse existuje hudební vydavatelství Vinilkosmo, které se specializuje na produkci esperantské hudby. Hudbu v esperantu lze najít také na internetu, včetně několika webových stránek věnovaných esperantskému karaoke.
[editovat] Divadlo a kino
Divadelní hry od dramatiků tak různorodých jako Goldoni, Ionesco, Shakespeare a Alan Ayckbourg se v posledních letech hrají i v esperantu. Mnohá dramata od Shakespearea existují i v esperantském překladu: např. v prosinci 2001 předvedla skupina místních herců v Hanoji esperantskou verzi představení Král Lear. Ačkoliv Chaplinův Diktátor použil ve svých scénách plakáty a nápisy v esperantu, celovečerní filmy jsou méně obvyklé. Přesto existuje asi 15 celovečerních filmů, které se tématu esperanta nějakým způsobem dotýkají. Pozoruhodnou výjimkou je kultovní film Incubus (v hlavní roli William Shatner), jehož dialogy jsou výlučně v esperantu. V poslední době se objevilo také několik amatérských esperantských filmových projektů a společností, které produkují krátké snímky plně v esperantu, obvykle v délce několika desítek minut.
[editovat] Periodika
V esperantu se pravidelně vydává více než 100 časopisů a revuí, včetně zpravodajského měsíčníku „Monato“ („Měsíc“), literární revue „Beletra almanako“ („Beletristický almanach“) a revue „Esperanto“ Světového esperantského svazu. Dvojtýdeník aktualit „Eventoj“ („Události“) je nabízen i v bezplatné elektronické verzi a svým předplatitelům jsou v elektronické podobě dostupné i ostatní zmiňované a další významné časopisy, včetně internetového archivu starších čísel. Dále vycházejí také periodika o medicíně, přírodních vědách, časopisy s náboženskou tematikou, pro mládež, pro pedagogy, stejně jako literární revue či různé speciálně zaměřené časopisy.
[editovat] Rozhlas a televize
Rozhlasové stanice v Brazílii, Číně, Kubě či Vatikánu vysílají v esperantu pravidelné relace. Některé rozhlasové programy lze poslouchat také na internetu, další stanice (profesionální i amatérské) působí na internetu primárně. Televizní kanály v různých zemích vysílají kurzy esperanta, včetně nejnovější 16-dílné adaptace kurzu BBC „Mazi en Gondolando“ („Mazi v Gondolandu“), kterou odvysílal televizní kanál Polsko�1. V�letech 2005–2006 byl v�provozu také projekt mezinárodní internetové esperantské televize „Internacia Televido.“
[editovat] Internet
Elektronické sítě a především internet jsou nejrychleji rostoucími prostředky komunikace mezi uživateli esperanta. Existuje mnoho stovek diskuzních skupin v esperantu, které se zabývají rozmanitými tématy, od používaní jazyka v rodině až po obecnou teorii relativity. Esperanto se využívá i v komunikačních chatových protokolech jako jsou ICQ, IRC, Skype, Jabber či Paltalk. Webové stránky v esperantu se počítají na statisíce.
[editovat] Služby UEA
Světový esperantský svaz (UEA) vydává knihy, revue a ročenku se seznamem esperantských organizácí a místních reprezentantů na celém světě. Tyto publikace, společně s informacemi o nosičích CD a DVD, kazetách atd. se nacházejí v katalogu knih, který si lze od UEA vyžádat písemně nebo konzultovat na jeho webových stránkách. Knihkupectví UEA má v zásobě více než 3500 titulů. Série „Esperantské dokumenty“, kterou UEA vydává v esperantu, angličtině a francouzštině, obsahuje studie a referáty o aktuální situaci esperanta. Tyto publikace si je možné obstarat v ústředí UEA v Rotterdamu.
[editovat] Esperantské hnutí v Česku
V dnešní době jsou hlavními reprezentanty esperanta v Česku Český esperantský svaz, který čítá necelých 900 zaregistrovaných členů, a Česká esperantská mládež, která od svého znovuobnovení jako občanské sdružení v roce 2005 sdružuje mladé esperantisty do věku 30 let. Český esperantský svaz hostil roku 1996 v�Praze 81. Světový kongres esperanta, Česká esperantská mládež pořádala v červenci 2009 ve spolupráci s organizacemi z Německa a Polska v�Liberci 65. Mezinárodní kongres esperantské mládeže. Další činnost probíhá v klubech esperantistů ve větších městech po celé České republice. Kluby vydávají časopisy, pořádají kongresy, letní tábory a mnohé další akce. Kromě toho existují v Česku také další mluvčí esperanta, jejichž počet není možné určit, protože nejsou zapojeni do činnosti žádné organizace a vykonávají činnost „na vlastní pěst“ či sporadicky, a nebo jsou pouze pasivními uživateli tohoto jazyka.
[editovat] Struktura jazyka
Esperanto je plánový jazyk, používaný dnes v mluvené i psané podobě. V gramatice převažují apriorní rysy s důrazem na pravidelnost a snadnou naučitelnost, zároveň však umožňuje velmi přesné vyjadřování. Jeho slovní zásoba pochází především ze západních jazyků, zatímco jeho syntax (větná skladba) a morfologie (tvarosloví) poukazují na silný slovanský vliv. Esperantské morfémy (nejmenší význam nesoucí stavební prvky jazyka) jsou neměnné a lze je téměř bez omezení kombinovat do rozmanitých slov, takže má tento jazyk mnoho společného s izolujícími jazyky jako je čínština, zatímco vnitřní struktura jeho slov připomíná aglutinační jazyky, jako jsou turečtina, svahilština a japonština.
Uvádí se, že 93�% slov esperanta je srozumitelných se znalostí románských, 90�% se znalostí germánských a 47�% se znalostí slovanských jazyků. Úplná slovní zásoba čítá asi 350�000 slov, většina z nich je však snadno odvoditelná na základě znalosti kořene.
[editovat] Abeceda
K zápisu jazyka se užívá 28 písmen:
Většina písmen se v�esperantu píše a�hlásky vyslovují stejně jako v�češtině. Najdeme však i�drobné odlišnosti. Písmeno ĝ se vyslovuje jako dž ve slově džem; také užívání polohlásky ŭ není v�češtině zřejmé: vyskytuje se pouze ve dvojhláskách aŭ, eŭ které se pak vyslovují stejně jako dvojhlásky au, eu v�češtině ve slovech automobil či leukocyt. Skupiny au, eu se v esperantu vyslovují jako dvě samostatné hlásky, což má v češtině obdobu například ve slovech naučit či pneumatika, které se vlastně vyslovují jako na-učit, pne-umatika. Esperanto je tedy v tomto ohledu přesnější než čeština, která v těchto případech nepřepisuje dokonale foneticky, nerozlišujíc, zda se o dvojhlásku jedná, či nikoli. Slabiky di, ti, ni se vyslovují nezměkčeně, stejně jako v�češtině ve slovech diktátor, tinktura nebo nikotin.
[editovat] Slovní zásoba
Slovní zásoba pochází z různých národních jazyků. Některá nová slova i z neevropských, například z japonštiny, jedná se však o kmeny mezinárodně známé; většina nicméně pochází z hlavních evropských řečí – především z latiny, španělštiny, francouzštiny, němčiny a angličtiny. Kvůli značné shodě kmenů v těchto jazycích se mnoho esperantských kmenů objevuje ve více národních řečech.
[editovat] Principy výběru slovních kmenů
Pojmenování dnů týdne byla převzata z�románských jazyků, dle francouzských tvarů (dimanĉo, lundo, mardo…), názvy mnoha částí těla z�latiny či řečtiny (hepato, okulo, brako, koro, reno…) a označení časových jednotek z�germánských jazyků, dle německých tvarů (jaro, monato, tago…). Jména zvířat a rostlin pocházejí většinou z�vědeckých latinských jmen.
Mnohé kořeny jsou srozumitelné mluvčím několika odlišných jazyků:
[editovat] Ukázky slov
Zamenhof dále také pečlivě vytvářel malý počet původních slovních kmenů a především předpon a přípon, jimiž je tvořena valná část slov. Díky tomu se lze v�esperantu vyjádřit plynně již po naučení nevelkého počtu kořenů (asi 500–2000 slov, předpon a přípon).
Ačkoli se Zamenhof snažil esperanto internacionalizovat, kvůli své slovní zásobě zůstalo do značné míry evropské. Tento rys ovšem není pozorovatelný výlučně u�esperanta: většina projektů umělých řečí užívá společné evropské slovní kmeny. Hlavním rozdílem mezi esperantem a jinými plánovanými jazyky je neevropskost jeho gramatiky, o�kterou se sám Zamenhof snažil především. Gramatická slovíčka (například přípony) jsou ovšem uzpůsobena tak, že si mnozí Evropané cizost gramatiky ani neuvědomují.
[editovat] Gramatická pravidla
Podstatné jméno má vždy koncovku�-o, množné číslo�-j. Esperanto má pouze dva mluvnické pády: nominativ (nominativo, odpovídá českému 1. pádu) a akuzativ (akuzativo, odpovídá českému 4. pádu). Akuzativ se tvoří připojením koncovky�-n: la patro – la patron, la patroj – la patrojn. Ostatní mluvnické pády se vyjadřují pomocí předložek, např.: kun la patro�– s�otcem, al la patro�– k�otci, de la patro�– od otce.
Přídavné jméno má vždy koncovku -a a skloňuje se jako podstatné jméno. Druhý stupeň se tvoří pomocí příslovce pli�– více, třetí pomocí příslovce plej�– nejvíce; slovo než se překládá jako�ol: např. pli blanka ol neĝo�– bělejší než sníh; la plej blanka�– nejbělejší.
Osobní zájmena jsou: mi – já; vi – ty, vy, Vy; li – on; ŝi – ona; ĝi – ono; si – se; ni – my; ili – oni, ony, ona. Je-li v�druhé osobě třeba rozlišit jednotné a množné číslo, lze pro jednotné užít zájméno ci – ty, se kterým se však lze setkat jen zřídka. Zájmeno oni se užívá k vyjádření neurčitého podmětu, podobně jako německé man či francouzské on: oni diras – říká se. Přivlastňovací zájmena se tvoří koncovkou přídavného jména -a: mia – můj. Zájmena se skloňují stejně jako podstatná jména: min – mě, mne.
Sloveso se nemění ani v�osobě ani v�čísle: mi faras – dělám, la patro faras – otec dělá, ili faras�– oni/ony/ona dělají. Přítomný čas má koncovku -as, minulý -is, budoucí -os, podmiňovací způsob -us, rozkazovací způsob -u, neurčitý způsob -i.
Příčestí a přechodníky mají v esperantu větší rozlišovací schopnost:
Mezi souvztažná slova patří korelativní zájmena a zájmenná příslovce. Systém jejich odvozování přehledně ukazuje tabulka.
Příslovce odvozená od přídavných jmen mají koncovku -e, stupňují se také jako přídavná jména: laŭta – hlasitý, laŭte�– hlasitě; mia frato kantas pli bone ol mi – můj bratr zpívá lépe než já.
[editovat] Srovnání esperantského a českého textu
 Nahrávka modlitby Otče náš v esperantu
[editovat] Užitečné fráze
Několik užitečných frází, s fonetickou transkripcí:
[editovat] Kritika a obhajoba
Ve vztahu k esperantu a jiným plánovým jazykům se objevuje mnoho argumentů pro i�proti. Obecnější kritika bývá většinou směrována v�první řadě na nejazykové aspekty: Vzhledem k�dominanci angličtiny (dříve francouzštiny) nemá prý nová řeč šanci tuto jazykovou nadvládu rozbít, případně převzít; celosvětové zavedení esperanta by také údajně nebylo vůči jiným jazykům nijak přátelštější. Jazykově orientovaná kritika zase tvrdí, že „uměle“ vytvořený jazyk není vhodný pro praktické použití a není v�něm prý ani možné psát krásnou literaturu.
Konkrétně vůči esperantu bývá také namítáno, že není natolik jednoduché, jak by plánový jazyk teoreticky mohl být, nebo že je příliš evropské (dnes řidčeji také nedostatečně evropské). Terčem kritiky bývají rovněž některé prvky jeho struktury, jako např.�písmena s�diakritickými znaménky nebo akuzativ, či dokonce jednotlivá slova.
[editovat] Metaforické použití slova „esperanto“
Metaforicky se slovo esperanto občas používá k�označení něčeho mezinárodního, zprostředkujícího, smíšeného či neutrálního�– tak je například Java označována za „esperanto programovacích jazyků“ nebo Linux za „esperanto světa počítačů“.
Takové použití však může být často zavádějící. Příkladem je označení esperantská měna použité pro euro: To bylo vytvořeno, aby nahradilo ostatní měny�– esperantisté však až na výjimky neusilují o�odstranění národních jazyků. S esperantem však euro sdílí svou neutralitu.

Summary:
Esperanto (původně Lingvo Internacia – „mezinárodní jazyk“) je nejrozšířenějším mezinárodním plánovým jazykem. Název je odvozen ze pseudonymu, pod nímž roku 1887 židovský lékař Ludvík Lazar Zamenhof základy této řeči publikoval. Záměrem tvůrce bylo vytvořit snadno naučitelný neutrální jazyk, vhodný pro použití v�mezinárodní komunikaci; jeho cílem však nebylo nahradit ostatní národní řeči.
Ačkoliv žádná země nepřijala esperanto jako úřední jazyk, je používáno komunitou o�odhadovaném počtu 100�000 až 2�000�000 mluvčích, z čehož asi tisícovku tvoří mluvčí rodilí. Dosáhlo také některých mezinárodních uznání, jako jsou dvě rezoluce UNESCO či podpora známých osobností veřejného života. V�současnosti je esperanto využíváno pro účely cestování, dopisování, mezinárodních setkání a�kulturních výměn, kongresů, vědeckých diskuzí, původní i�překladové literatury, divadla a�kina, hudby, tištěného i�internetového zpravodajství, rozhlasového a televizního vysílání.
Slovní zásoba esperanta pochází především ze západoevropských jazyků, zatímco jeho skladba a�tvarosloví poukazují na silný slovanský vliv. Morfémy jsou neměnné a�lze je téměř bez omezení kombinovat do rozmanitých slov, esperanto má tedy mnoho společného s�izolujícími jazyky jako je čínština, zatímco vnitřní struktura jeho slov připomíná jazyky aglutinační jako je japonština, svahilština nebo turečtina.