[uredi] Ime
Prvi pisani spomen grada (Brezalauspurc ili Preslavaspurc) nađen je u Salzburškim analima u kojima se spominje bitka između Bavaraca i Ugara koja se odvila ispred Bratislavskog zamka 907. godine . Iako je zamak najvjerojatnije nazvan po Predslavu, sinu moravskog kralja Svatopluka I. , naziv Brezalauspurc doslovno znači „Braslavov zamak”, te je time grad vjerojatnije nazvan po knezu Panonske Hrvatske Braslavu . Ovaj stari naziv pojavljuje se u inačicama Braslava ili Preslava na kovanom novcu kralja Stjepana I.
U srednjem vijeku grad biva poznat kao Pressburg na njemačkom, iz kojeg je proizašao slovački naziv Prešporok, te Pozsony na mađarskom, iz kojeg je proizašao hrvatski naziv Požun. Latinski naziv za grad je Posonium, koji je dobiven iz mađarskog imena grada. U razdoblju renesanse grad je nazivan Istropolis (grad na Dunavu) na starogrčkom.
Današnji naziv Bratislava najvjerojatnije potječe iz 1837. kada je slavist Pavel Jozef Šafárik rekonstruirao naziv Břetislaw iz starih imena grada, vjerujući da ono dolazi od imena češkog vladara Bretislava I. . Ovaj naziv su prvi koristili članovi slovačkog narodnog pokreta 1844. kao Bratislav. Nakon prvog svjetskog rata predloženo je da se grad nazove „Wilsonov grad” (Wilsonovo mesto), po američkom predsjedniku Woodrowu Wilsonu. Prijedlog je odbijen, a službeni naziv grada u novostvorenoj Čehoslovačkoj postao je Bratislava u ožujku 1919.
[uredi] Povijest
Najstariji nalazi stalnog naselja na ovom području potječu iz razdoblja kulture linearno-trakaste keramike oko 5000. p.n.e. što spada u razdoblje mlađeg kamenog doba. Oko 200. pr. Kr. keltsko pleme Boji ovdje osniva prvo važnije utvrđeno naselje (oppidum) u kojem je postojala kovnica srebrnjaka poznatih kao biateci . Ovo područje je potpalo pod utjecaj rimske vlasti u 1. stoljeću. Sve do 4. stoljeća ovdje se nalazi rimski granični obrambeni sustav Limes Romanus . Rimljani su ovdje doveli svoju kulturu uzgajanja vinove loze i proizvodnje vine, koje se održala do danas.
Slaveni su ovdje stigli za vrijeme seobe naroda u 5. i 6. stoljeću . Kao odgovor na navale Avara lokalna slavenska plemena su osnovali Samovo kraljevstvo (623.–658.), koje je bilo prva poznata slavenska država. U 9. stoljeću zamci u Bratislavi i Devínu bili su važna središta slavenskih država Nitranske Kneževine i Velikomoravske Kneževine . Prvi pisani spomen grada potječe iz 907. godine, a odnosi se na pad Velikomoravske Kneževine pod navalama Ugara.
U 10. stoljeću područje Bratislave (kasnije Požunske županije) postaje dio Kraljevine Ugarske za vrijeme koje je bila važano gospodarsko i upravno središte. Zbog svog strateškog položaja grad je često bio napadan, ali taj položaj je gradu donio i veliku političku važnost i gospodarski razvoj. Kralj Andrija III. 1291. godine daje gradu posebne privilegije, a 1405. kralj Žigmund Luksemburški daje Požunu status slobodnog kraljevskog grada.
Nakon što su Turci pobijedili Ugarsku kod Mohača 1526., napadaju i Požun, ali ga ne osvajaju . Zbog prodiranja Turaka Požun postaje novi glavni grad Ugarske 1536. kao dio Habsburške Monarhije. Ovim počinje novo razdoblje za grad koji postaje prijestolnica kraljeva, nadbiskupa i plemstva. U razdoblju od 1536. do 1830. jedanaest kraljeva i kraljica biva okrunjeno u katedrali sv. Martina . U drugoj polovici 16. stoljeća grad zahvaća Reformacija koja je imala pristaše među građanstvom. U ovom razdoblju ustanaka protiv katoličkih Habsburgovaca pobunjenici su nekoliko puta osvojili zamak i grad, koje je poslije ponovno osvojila carska vojska. 17. stoljeće obilježavaju protuhabsburške pobune, poplave, bolesti i druge nevolje. Razdoblje ustanaka završava 1711. potpisivanjem Satmarskog mira .
[uredi] 18. i 19. stoljeće
Za vrijeme vladavine Marije Terezije Austrijske u 18. stoljeću, Požun postaje najveći i najvažniji grad na prostoru današnje Slovačke i Mađarske . U ovom razdoblju broj stanovnika se utrostručio, a u gradu su izgrađene mnoge nove palače, samostani i druge građevine. Grad počinje gubiti na važnosti za vrijeme vladavine Josipa II. koji čak odnosi krunu sv. Stjepana u Beč u pokušaju ojačanja unije između Austrije i Ugarske. Plemstvo i mnoge važne institucije sele se u Budim. U Požunu su tiskane prve novine na mađarskom (Magyar hírmondó 1780. godine) i slovačkom (Presspurske Nowiny 1783. godine) . Grad je bio središte razvoja Slovačkog narodnog pokreta u 18. stoljeću.
Povijest grada u 19. stoljeću je bitno vezana za razvoj događaja u Europi u to vrijeme. Ovdje je 1805. potpisan Požunski mir između Austrije i Francuske . Napoleonova vojska 1809. uništava tvrđavu Theben, a Bratislavski zamak biva uništen u požaru 1811. godine . Godine 1843. mađarski jezik biva proglašen službenim jezikom zakonodavstva, uprave i obrazovanja. Kao reakciju na revolucije 1848., Ferdinand V. potpisuje tzv. Ožujske zakone (zvani i Travanjski zakoni) kojim se ukida kmetstvo. Razvojem industrije u 19. stoljeću pojavljuje se i prva željeznica na konjsku vuču 1840. godine. Nakon toga slijede i moderne veze s Bečom i Peštom. U to vrijeme ovdje se otvaraju mnoge industrijske, financijske i ostale institucije. Prva banka na prostoru današnje Slovačke osnovana je u Požunu 1842. godine . Prvi stalni most u gradu (Starý most) izgrađen je 1891. godine .
[uredi] 20. stoljeće
Nakon prvog svjetskog rata i osnivanja Čehoslovačke u listopadu 1918., grad je postao dio novostvorene države unatoč opiranju njezinih predstavnika . Tada većinsko njemačko i mađarsko stanovništvo pokušalo je spriječiti pripajanje grada Čehoslovačkoj i proglasiti Požun slobodnim gradom. Čehoslovačke legije okupirale su grad 1. siječnja 1919. i pripojili ga novostvorenoj državi. Grad je u veljači te godine postao glavni grad Slovačke i sjedište glavnih slovačkih političkih institucija i organizacija. Dana 27. ožujka 1919. gradu je službeno promijenjeno ime u Bratislava. . Nakon ovoga mnogi mađarski dužnosnici odselili su se u Mađarsku, a na njihova mjesta došli su Česi i Slovaci. U godinama nakon proglašenja nezavisnosti Čehoslovačke naglo se smanjuje broj Nijemaca i Mađara.
Godine 1938., Treći Reich anektira susjednu Austriju, a nakon godine dana i tada nezavisna mjesta Petržalka i Devín . Dana 14. ožujka 1939., Bratislava postaje glavni grad Slovačke koja je bila tada marionetska država Njemačke. U razdoblju rata, tadašnja slovačka vlast je prognala iz grada oko 15.000 Židova, od kojih je većina poslana u koncentracijske logore . Za vrijeme rata Bratislavu su bombardirali Saveznici, okupirali Nijemci 1944., te na kraju oslobodili Sovjeti 4. travnja 1945. godine. Krajem drugog svjetskog rata, većinu bratislavskih Nijemaca evakuirale su njemačke vlasti. Manji broj njih vrati se nakon rata, ali su izbačeni bez povrata imovine (Benešovi dekreti) .
Komunistička partija Čehoslovačke dobila je vlast u veljači 1948. godine. Grad je proširen, a broj stanovnika, većinom slovačkog, je povećan. U gradu su izgrađeni golemi stambeni blokovi. U ovom razdoblju izgrađene su i značajne velike građevine, kao što su Nový Most i sjedište Slovačkog radija. Godine 1968., nakon pokušaja liberalizacije komunističkog režima u Čehoslovačkoj, grad su okupirale snage Varšavskog pakta. Ubrzo nakon toga Braktislava je postala glavni grad Slovačke Socijalističke Republike u federaliziranoj Čehoslovačkoj. Godine 1989., izbija Baršunasta revolucija kojom je srušena komunistička vlast.
Nakon Baršunastog razvoda 1993., Bratislava postaje glavni grad nove Slovačke Republike. U razdoblju nakon nezavisnosti grad buja u gospodarskom smislu, većinom zbog stranih investicija.
[uredi] Zemljopis
Bratislava se nalazi u jugozapadnoj Slovačkoj na granici s Austrijom i Mađarskom. Ovo je jedini glavni grad koji graniči s dvije države. Bratislava je udaljena samo 62 kilometra od granice sa Češkom i samo 60 kilometra od austrijskog glavnog grada Beča.
S površinom od 367.58 km² ovo je drugi po veličini grad u Slovačkoj (nakon zajednice naselja Vysoké Tatry). Bratislava se nalazi na Dunavu koji teče kroz grad od zapada prema jugoistoku. Druge rijeke su Morava, koja je prirodna sjeverozapadna granica grada i koja utječe u Dunav kod Devína, Mali Dunav, te Vydrica koja utječe u Dunav kod Karlove Vesi.
Početak planinskog lanca Karpati nalazi se na teritoriju grada (Mali Karpati). Podunavska nizina i nizinsko područje Záhorie se također nalaze na području grada. Najniža točka grada nalazi se na Dunavu (126 m), dok je najviša Devínska Kobyla (514 m). Prosječna visina u gradu je 140 metara.
[uredi] Klima
Bratislava se nalazi u sjevernoj umjerenoj zoni s kontinentalnom klimom. Ovo je vjetrovito područje s vrućim ljetima i hladnim i vlažnim zimama. Grad je jedno od najtoplijih i najsuših dijelova Slovačke. U nekim dijelovima grada kao što su Devín i Devinsko Novo Selo česte su poplave Dunava i Morave.
[uredi] Stanovništvo
Prema popisu iz 2001. godine u Bratislavi živi 428.672 stanovnika (procjena za 2005. je 425.459 stanovnika). . Najnaseljeniji je okrug Bratislava V u kojem živi više od 120.000 stanovnika, dok je najslabije naseljen okrug Bratislava I gdje živi manje od 45.000 stanovnika. Prema procjeni iz 2005. prosječna dob stanovništva je 38.7 godina.
Od osnivanja grada pa sve do 19. stoljeća, Nijemci su bili najbrojnija etnička skupina u gradu. Nakon austro-ugarske nagodbe iz 1867, grad je snažno mađariziran, tako da je pod kraj Prvog svjetskog rata ovo bio njemačko-mađarski grad u kojem su Slovaci bili najveća manjina. Osnivanjem Čehoslovačke 1918. godine, grad je zadržao multietičnost, ali su se snažno promijenili demografski trendovi. U ovom razdoblju snažno je porastao broj Slovaka i Čeha, dok je broj Nijemaca i Mađara snažno opao. Godine 1938., 59% stanovništva činili su Slovaci i Česi, dok su Nijemci činili 22%, a Mađari 13% stanovništva grada . Osnivanjem prve Slovačke Republike 1939., dogodile su se nove demografske promjene u kojima je smanjen broj Čeha i Židova. Nakon 1945. godine, ponovnim uspostavljanjem Čehoslovačke znatno je smanjen broj Nijemaca i Mađara. Time je grad izgubio svoj multietnički karakter, tako da od 1950-ih oko 90% stanovništva grada čine Slovaci.
[uredi] Religija
Prema popisu iz 2001., 243.048 stanovnika su rimokatolici (56.7%), 125.729 ateisti (29.3%), 24.810 luterani (6%), 3.163 grkokatolici (0.7%), 1.918 kalvinisti, 1.827 jehovini svjedoci, 1.616 pravoslavci, 737 metodisti, 748 židovi i 613 baptisti.
[uredi] Razvoj stanovništva
[uredi] Hrvati u Bratislavi
Hrvati su se u mjesta oko Bratislave doselili u 16. stoljeću bježeći pred Turcima. Velika većina mjesta u kojima žive Hrvati u Slovačkoj danas su upravno dio Bratislave. Hrvati danas žive ili su živjeli u današnjim gradskim četvrtima Čunovo, Hrvatski Jandrof (Jarovce), Rosvar (Rusovce), Devín, Devinsko Novo Selo (Devínska Nová Ves), Dúbravka i Lamač. Ovi Hrvati u Bratislavi usko su povezani s gradišćanskim i moravskim Hrvatima, a od njih su odvojeni tek pojavom granica novostvorenih država. Zadnja naselja s hrvatskim stanovništvom koja su ušla u sastav Slovačke i Bratislave su Hrvatski Jandrof, Rosvar i Čunovo koja su sve do 1947. bila dio Mađarske. Bratislavska četvrt s najvećim postotkom Hrvata je Hrvatski Jandrof u kojem oni čine više od 20% stanovništva.
U gradskim četvrtima s hrvatskom manjinom djeluju razne hrvatske kulturne zajednice. U Devinskom Novom Selu se svake godine održava Festival hrvatske kulture (Festival chorvátskej kultúry).
[uredi] Uprava
Detaljniji članak o ovoj temi: Gradske četvrti Bratislave
Bratislava je sjedište slovačkog parlamenta, slovačkog predsjednika, ministarstava, vrhovnog suda Slovačke, te središnje banke. Na regionalnoj razini ona je sjedište Bratislavskog kraja. U gradu se nalazi mnogo stranih veleposlanstava i konzulata.
Trenutan sustav lokalne vlasti (Mestská samospráva) uspostavljen je 1990. godine. Sastoji se od gradonačelnika (primátor), gradskog odbora (Mestská rada), gradskog vijeća (Mestské zastupiteľstvo), gradske komisije (Komisie mestského zastupiteľstva) i magistrata (Magistrát).
Gradonačelnik grada sa sjedištem u Primacijalnoj palači je najviši gradski dužnosnik, a izabire se na mandat od četiri godine. Gradsko vijeće je gradsko zakonodavno tijelo koje je odgovorno za gradski proračun, lokalne propise, planiranje, održavanje cesta, obrazovanje i kulturu. Vijeće se obično saziva jedanput mjesečno, a sastoji se od 80 vijećnika koji se izabiru na mandat od četiri godine. Za mnoge izvršne funkcije vijeća zadužena je gradska komisija. Gradski odbor sastoji se od 28 članova, a čine ga gradonačelnik i njegovi dužnosnici, načelnici četvrti, te do deset vijećnika. Odbor je izvršno i nadzorno tijelo gradskog vijeća, a služi i u savjetodavne svrhe gradonačelniku.
Upravno je Bratislava podijeljena u pet okruga: Bratislava I (gradsko središte), Bratislava II (istočni dio), Bratislava III (sjeveroistočni dio), Bratislava IV (zapadni i sjeverni dio) i Bratislava V (južni dio grada na desnoj strani Dunava, uključujući Petržalku, najgušće naseljeno stambeno područje u središnjoj Europi).
Grad je podijeljen u 17 gradskih četvrti, od kojih svaka ima svog načelnika (starosta) i vijeće. Broj vijećnika ovisi o veličini i broju stanovnika svake četvrti. Katastarski je grad podijeljen na 20 područja, koja odgovaraju područjima četvrti, osim u slučaju četvrti Nové Mesto i Ružinov koje su još podijeljene na dva, odnosno tri dijela. Neslužbeno se četvrti dalje dijele na još manja područja.
[uredi] Znamenitosti
Bratislava je rijekom Dunavom podijeljena u dva dijela: industrijski i gradski dio. Ta dva dijela spojena su mnoštvom mostova. U gradskom je dijelu dvorac pored kojega se nalazi parlament, Národná Rada, zgrada kojega je izgrađena od bračkog kamena, potom rezidencija predsjednika države, te centar staroga grada blizu kojeg je koncertna dvorana i operna kuća.
Nový most: Bivši Most Slovačkog narodnog ustanka, građen je od 1967. do 1972. Dugačak je 430 metara, a teži oko 7,5 tona. Na njemu se nalazi NLO restoran koji se nalazi na visini od 84 metara, a do njega se dolazi dizalom.
Bratislavský hrad: Dvorac se nalazi 100 metara iznad Dunava, a svoj današnji izgled dobio je u 15. stoljeću, kada je bio ojačan zbog napada Husita. 15. stoljeće obilježeno je konfliktima između protestanata i katolika. Na početku stoljeća, reformistički pokret počinje vodstvom svećenika Jana Husa, koji je počeo govoriti protiv korupcije u Katoličkoj Crkvi, zbog čega su ga 1415. spalili na lomači. Ubojstvo Husa potaknulo je njegove sljedbenike, koje danas poznajemo kao Husite, na masovne proteste. Godine 1419. dolazi do poznate prve Praške defenestracije (lat. de fenestra = s prozora; doslovno izbaciti kroz prozor) kada Husiti izbacuju kroz prozor gradske vijećnice sedmoricu vijećnika. Započinje vjerski rat od 1420. do 1434. u kojem su uništeni mnogi povijesni artefakti i literatura.
Husiti 1458. biraju novog kralja, Jiříja z Poděbrada. Jiří se pokazao dobar, vodio je politiku mira i nastojao ujediniti cijelu Europu u jednu naciju mira. Poslije njegove smrti husiti i katolici živjeli su u miru. Za dvorac u gotičkom stilu zna se već u 10. stoljeću, a kada Bratislava postaje glavni grad Mađarske, i tako i krunidbeni grad, dvorac postaje kraljevska rezidencija, te dobiva renesansni oblik. Njegova sjeverozapadna kula naziva se i Draguljna kula, jer je čuvala kraljevske dragulje gotovo dva stoljeća.
Zadnju veliku rekonstrukciju u baroknom stilu vrši Marija Terezija u 18. stoljeću kada se glavni grad Mađarske vratio u Budimpeštu. Nakon toga dvorac postaje sjemenište, a kasnije se ovdje nalazi vojarna. Godine 1811. krivnjom pijanih austrijskih vojnika, dvorac zahvaća veliki požar i od njega ostaju samo ruševine. Komunisti ga renoviraju u razdoblju od 1956. do 1968. Danas se u njemu nalaze uredi Vlade, a na trećem katu je dio Slovačkog narodnog muzeja, gdje je izloženo oružje, namještaj i predmeti iz folklorne baštine. Sjevernije od dvorca, ali unutar zidina, nalazi se muzej folklorne glazbe s izloženim frulama, zviždaljkama, bubnjevima itd. Dvorac je jedno od rijetkih mjesta odakle se vide tri države: Austrija (3 kilometra jugozapadno), za lijepog vremena Mađarska (13 kilometara južno), te, naravno, Slovačka. Bunar u dvorištu tvrđave dubok je 85 metara i nekada je bio jedini izvor pitke vode u tvrđavi.
Katedrala Svetoga Martina: Katedrala potječe iz 14. stoljeća i najistaknutija je gotička građevina u Bratislavi. To je crkva u kojoj je okrunjeno najmanje devet mađarskih kraljeva i osam kraljica uključujući i Mariju Tereziju (u razdoblju od 1563. do 1830.). Put kojim su prolazili označen je zlatnim krunama postavljenim uokolo.
To je gotička trobrodna građevina križnoga tlocrta. Crkva je izgrađena na mjestu stare romaničke crkve i posvećena je 1452. godine, ali radovi traju i u 15. i 16. stoljeću. Godine 1760. gotički vrh crkve uništio je udar munje, koji je poslije zamijenjen vrhom u baroknom stilu koji je stradao u požaru 1835. Rekonstruiran je 1847., kada je na vrh stavljena ogromna kruna sv. Stjepana. Kruna je teška 300 kilograma, a za izradu je bilo potrebno 8 kilograma zlata. leži na platou promjera 2x2 metara.
Zbog svoje blizine dvorcu, osim religiozne imala je i svoju praktičnu funkciju – najviši toranj služio je kao bastion u obrambenom sustavu grada. Posvećena je sv. Martinu. Prikaz ovog sveca koji daje dio svoga ogrtača siromahu rad je najboljeg austrijskog baroknog kipara Georga Alfreda Donnera. Osim toga, Donner je, na zahtjev biskupa Imre Esterhazya, izradio glavni oltar i malu kapelicu posvećenu sv. Ivanu. Tu je i spomen na postjet pape Ivana Pavla II. Bratislavi 3. svibnja 1995. U crkvi se još može vidjeti i galerija na kojoj je sjedio kralj za vrijeme službe, posveta Beethovenu koji je ovdje često svirao, te posveta Franzu Lisztu.
Katedrala i okolne zgrade propadaju zbog jakih vibracija s Novog mosta i Staronamestske. Obnova traje od 1997. godine.
Crkva Svete Klare: Crkvu i samostan osnovali su cisterciti u 13. stoljeću, a u njemu su izložena djela srednjovjekovne umjetnosti. Iako mala, crkva je bogato uređena.
Mihaelov toranj: Mihaelov toranj je jedina preživjela osmatračnica iz obrambenog sustava grada, izgrađen oko 1300. godine, a njegov današnji izgled rezultat je barokne rekonstrukcije 1758., kada je na vrh stavljen kip sv. Mihaela kako se bori protiv zmaja. U tornju se nalazi izložba oružja iz Gradskog muzeja.
U srednjem vijeku grad je bio opasan zidinama, i ulaz i izlaz bili su mogući samo kroz jedna od četverih utvrđenih vrata. Na istočnoj strani grada bila su Laurinska vrata, na južnom dijelu bila su Ribarska vrata koja su bila najmanja od svih, a služila su za prolazak ribara koji su ulazili u grad noseći ribu ulovljenu u Dunavu. Na zapadnoj strani nalazila su se Vidrička vrata, također poznata kao Tamna ili Crna vrata, jer su izgledala kao tunel. Na sjeveru nalaze se Mihaelova vrata, koja su dobila ime po sv. Mihaelu, a izvan zidina postojala je i crkva posvećena sv. Mihaelu koja je srušena da bi se materijal mogao upotrijebiti za izgradnju dodatnih zidova.
Za vrijeme krunidbe kraljeva postojalo je pravilo da kralj mora ući u grad kroz Vidrička vrata, nakon toga je slijedila krunidba u katedrali, a potom je morao doći do Mihaelovih vrata kako bi se rukovao s biskupom.
Muzej ljekarništva: Muzej ljekarništva smješten je u malom lokalu s velikim crvenim jastogom nad ulazom.
Kapelica Svete Katarine: Posvećena je 1325. sv. Katarini, a obnovljena je u 19. stoljeću.
Sveučilišna knjižnica: Knjižnica je osnovana 1919. godine i najveća je u Slovačkoj. Osim knjiga i novina u njoj se nalazi i vrijedna zbirka islamskih rukopisa koji su pod UNESCO-vom zaštitom. Dio u Michalskoj nalazi se u palači Zichy. U 18. i 19. stoljeću služila je kao sjedište mađarskog parlamenta. Drugi dio knjižnice u Venturskoj 13 ima koncertni paviljon gdje je 9-godišnji Franz Liszt odsvirao svoj prvi recital 1820. Malo niže, na broju 10 jedna je od nekoliko palača koje su bile u posjedu obitelji Palffy. 6-godišnji Wolfgang Amadeus Mozart svirao je ovdje 1762.; zgrada se zove Mozartova kuća.
Academia Istropolitana: Prvo slovačko sveučilište, osnovao ga je veliki promotor obrazovanja – mađarski kralj Matija Korvin, godine 1456. Danas se ondje nalazi dio Glazbene i dramske akademije.
Gradska galerija: Unutar palače Palffy nalazi se Gradska galerija s izložbom slovačkih impresionista i moderne grafike.
Hlavné námestie (Glavni trg): U sredini se nalazi Rolandova fontana, izgrađena 1572., nakon krunidbe kralja Maksimilijana Habsburškog za mađarskog kralja, kada je veliki dio Bratislave stradao u požaru prouzročenom vatrometom. U 19. st. Maksimilijanov se kip počinje uspoređivati s Rolandom, legendarnim vitezom i zaštitnikom grada. Neki kažu da se kip okrene jednom u 100 godina. Zgrada francuskog veleposlanstva nalazi se u bivšoj Kutscherfeldovoj palači gdje je neko vrijeme živio Rubinstein. Kafe Majer je tradicionalna kavana, poznata po tortama, kolačima i kavi na bečki način.
Stara vijećnica (Stará radnica): Izgrađena je 1421. i danas je u njoj Gradski muzej gdje je izloženo puno malih kolekcija. Za vrijeme božićnih blagdana pred njom se održava božićni sajam. Zgrada je građena u gotičkom stilu s renesansnim dvorištem, i zelenim neogotičkim dodatkom na krovu. Oduvijek se upotrebljavala kao sjedište gradskog poglavarstva slobodnog kraljevskog grada. Kao i toranj katedrale, i ovaj je toranj rabljen u obrambene svrhe. Muzej je otvoren 1868. godine i najstariji je takav muzej u Slovačkoj. Susjedna zgrada je zgrada Mađara i čuva poznati kip sv. Ladislava.
Františkanske námestie: Trg se nastavlja na Hlavne namestie. Na istočnoj strani je Crkva navještenja Kristova. 1636.-1638. izgradili su je njemački doseljenici kao trobrodnu protestansku crkvu koju su kasnije preuzeli jezuiti 1672. i barokizirali. Tipično za to vrijeme vanjština je jednostavna, dok je unutrašnjost bogato dekorirana. Jezuiti su bili toliko bogati da su si mogli priuštiti najbolje umjetnike, kipare i religijske predmete. Prednji dio crkve ukrašen je religijskim spomenicima, zajedno s najstarijim baroknim podnožjem u Srednjoj Europi. Zahvaljujući mađarskom kralju crkva nema toranj jer ju htio uklopiti među okolne kuće.
Malo sjevernije nalazi se Crkva navještenja poznata i kao Franjevačka crkva; jedna je od najstarijih u Bratislavi, dovršena je 1297. godine ali je preuređivana tijekom godina. U gotičkoj kapelici čuva se tijelo sveca. Crkva se nalazi preko puta Mirbach palače (1770). Mađarski kralj Andrija III. bio je na posveti crkve. Od originalne gotičke unutrašnjosti ostao je sam kameni kip Marije kako drži mrtvo Kristovo tijelo. Kao i mnoge crkve u Srednjoj Europi i ova je bila barokizirana.
Primacijalna palača (Nadbiskupska palača): Nalazi se na Primacilnom trgu te je jedna od najljepših neoklasičnih građevina. Dovršena je 1781. za biskupe iz Ostrogona. Na fasadi se može vidjeti 150 kg težak željezni biskupski šešir, a unutra se nalazi prekrasna Dvorana ogledala, po uzoru na Versaj. U toj dvorani Napoleon je potpisao Presburški sporazum, 26. prosinca 1805., nakon bitke kod Austerlitza. Danas se u ovoj palači nalazi zbirka rijetkih engleskih goblena iz 17. st.. Ljeti se ovdje održavaju koncerti klasične glazbe. Tu su nastupali Mozart, Beethoven, Bartok i Liszt.
Hviezdoslavovo námestie: Dobilo je ime po Pavolu Orsaghu Hviezdoslavu, poznatom slovačkom pjesniku čiji se kip nalazi na sredini trga. Rođen je 2. veljače 1849. i bio je odvjetnik po struci. Prevodio je klasična djela Goethea, Puškina i Shakespearea na slovački jezik. Na trgu se nalazi i Carlton hotel.
Slovačko narodno kazalište ili Slovenské národné divaldo neobarokna je zgrada izgrađena na mjestu starog gradskog profesionalnog kazališta koje je bilo izgrađeno kao suprotnost putujućim zabavljačima koji su tada bili osobito popularni. Prvo kazalište bilo je izgrađeno 1776., a rekonstruirali su ga bečki arhitekti Fellner i Helmer 1884.-1886. Njihov neorenesansni stil gradnje bio je velika promjena nakon klasičnog stila kojim su do tada bila građena kazališta. Danas se ovdje nalazi Slovačka opera i nacionalni balet. Ispred kazališta nalazi se Ganimedova fontana koju je izgradio bratislavski kipar Victor Tilgner 1888. Prikazuje otmicu Ganimeda i njegov odlazak na Olimp.
Na zapadnom dijelu trga nalaze se Rybné námestie, ostaci nekadašnje ribarske tržnice koja je žrtvovana za gradnju Novoga Mosta. Tamo se nalazi stup sv. Trojstva. Na južnom dijelu trga, u Mostovoj ulici nalazi se Reduta palača koja je dovršena 1914. kao plesna dvorana. Danas je najveća koncertna dvorana u Bratislavi, a slovačka filharmonija ima svoju vlastitu zgradu iza ugla. Istočno od Mostove je Slovački narodni muzej, gdje su izloženi arheološki izlošci i geologija.
Slovačka narodna galerija�: Ultra moderna zgrada, sadrži najveću slovačku kombiniranu galerijsku i muzejsku kolekciju, s odličnim gotičkim odjelom i rotirajućim izlošcima moderne umjetnosti.
Slovenské národné povstanie i okolica: Na sredini trga nalazi se brončani spomenik – lokalno stanovništvo ga zove «Ljuta obitelj» - prema antifašističkom ustanku prema kojemu je trg dobio ime. U studenom 1989. gomile ljudi skupile su se ovdje prije pada komunizma, a sastali su se i prije odvajanja od Češke. Na Hurbanovom trgu, preko puta Mihaelovog tornja nalazi se najljepša barokna crkva, Crkva sv. Trojstva, gdje se mogu vidjeti realistične slikarije na stropu.
Sinagoga�: Jedina preostala sinagoga u gradu. Zatvorena za javnost.
Crkva sv. Elizabete�: Crkva svete Elizabete ili Plava crkva sagrađena je u 18. st. Ime je dobila po velikoj svetici Elizabeti, kćeri mađarskog kralja Andreja. Crkva je sagrađena u njezinu čast a projektirao ju je mađarski arhitekt i «otac moderne art nouveau» Odon Lechner, dok je Antal Durvay bio zadužen za građevinske radove. Lechner je rabio beton za gradnju i vanjsku fasadu prekrio je sa žbukom u nekoliko nijansi plave boje, ukrašenu sa keramičkim cvjetnim pločicama u tamnoplavoj boji. Lechner je zano legendu o Sv. Elizabeti i često je rabio motiv ruže. Budimpeštanski slikar Gyula Truy naslikao je oltar koji prikazuje Elizabetu kako daje milostinju siromašnima izvan dvorca Wartburg. Crkva je posvećena 11. listopada 1913.
Kamenné námestie: velika shopping zona sa ogromnom Tesco robnom kućom.
Námestie slobody (Trg slobode): Na sredini trga je Fontana prijateljstva (zapravo je to trebao biti limeni cvijet – simbol Slovaka). Na sjeverozapadnom uglu nalazi se podnožje na kojemu je nekada stajao ogromni kip komunističkog vođe Gottwalda, a srušen je 1989.
Zapadno preko ceste nalazi se bivša Ljetna biskupska palača, završena 1765. kao ljetna rezidencija Ostrogonskih biskupa. Danas se u njoj nalaze vladini uredi.
Grasalkovičeva palača (Predsjednička palača): Sjedište je predsjednika Slovačke a nalazi se pored ljetne biskupove palače. Građena je u impresivnom rokoko/kasnom baroknom stilu s francuskim vrtom. Izgrađena je 1760. godine za kneza Antala Grašalkoviča, vrhovnika mađarskog vijeća (neka vrst ministra ekonomije i financija u Mađarskom kraljevstvu), a izgradio ju je arhitekt A. Mayerhofer. U njoj se nalaze mnoge lijepo uređene sobe i impresivno stubište.
Kad je izgrađena postala je centar baroknog glazbenog života u Bratislavi. Joseph Haydn je ovdje odsvirao premijere nekih svojih djela. Grof Grasalkovič imao je svoj vlastiti orkestar, i njegov prijatelj grof Esterhazi ponekad bi mu posudio svoga najdražega dirigenta Josipa Haydna. Grof Grašalkovič bio je veliki poklonik carice Marije Terezije, tako da su se u palači održavali razni balovi i zabave za Habsburšku obitelj. Npr. Josip Haydn je dirigirao orkestrom kada se kćer Marije Terezije udavala za Alberta Sachsen-Teschena, guvernera Mađarskog kraljevstva. Postoji priča koja kaže da je Ludovit Štur u palači prvi puta izjavio ljubav Adeli Ostroluckoj. Zadnji vlasnici palače prije pada Austro-ugarske bili su nadvojvoda Fridrih Teschen i njegova žena Isabella Croy-Dulmen.
Od 1939.-1945. godine palača je bila sjedište predsjednika Prve Slovačke Republike (Jozef Tiso). Za vrijeme komunizma, prvo je bila sjedište Vijeća povjerenika, što je bila pomoćna vlada Slovačke za vrijeme Čehoslovačke. Godine 1950. palača je pretvorena u Kuću pionira Klementa Gottwalda, i postaje centar njihovih aktivnosti. Palača je u tom razdoblju prilično oštećena, pa je bila potrebna kompletna restauracija koja je počela 1989. Nakon rekonstrukcije, 30. rujna 1996. palača postaje prebivalište slovačkog predsjednika. Njezini nekada veliki vrtovi danas su javni park u kojemu se nalazi kip bratislavskog skladatelja Jana Nepomuka Hummela.
Brdo Slavin: Na brdu se nalazi groblje i vrt s prekrasnim pogledom na grad. Tamo je smješten spomenik Slavin, veliki spomenik podignut je 1960. u spomen na 6850 sovjetskih vojnika koji su poginuli u obrani zapadne Slovačke od nacista. Kip je visok 37 m i prikazuje vojnika kako diže zastavu sa zlatnom zvijezdom na vrhu. Oko podnožja spomenika upisana su imena slovačkih gradova i datumi kada su oslobođeni.
[uredi] Kultura
Bratislava je kulturno sjedište Slovačke. Na gradsku kulturu utjecalo je više stoljetno multietničko okruženje u kojem su se miješale njemačka, slovačka, mađarska i židovska kultura.
[uredi] Obrazovanje
Prvo sveučilište u Bratislavi bilo je Universitas Istropolitana koje je 1465. osnovao kralj Matija Korvin. Ovo je bilo prvo sveučilište na prostoru današnje Slovačke, a zatvoreno je nakon Korvinove smrti 1490. godine.
Najveće sveučilište u gradu je Komenskovo sveučilište (Univerzita Komenského), dok je najveće sveučilište tehničkih znanosti Slovačko tehnološko sveučilište (Slovenská technická univerzita). Ovdje se nalaze i najstarije umjetničke škole u Slovačkoj. Druge ustanove visokog obrazovanja su Ekonomsko sveučilište (Ekonomická univerzita), te privatna Visoka škola menadžmenta (Vysoká škola manažmentu). Sveukupno u Bratislavi studira oko 56.000 studenata.
Na području grada postoje 65 javnih, devet privatnih i deset vjerskih osnovnih škola. Sveukupno postoji 25.821 učenika u ovim školama. Sustav srednjoškolskog obrazovanja sastoji se od 39 gimnazija, 37 specijaliziranih škola i 27 strukovnih škola.
U gradu se nalazi Slovačka Akademija Znanosti (Slovenská akadémia vied). Ovo je jedan od rijetkih europskih glavnih gradova u kojem ne postoji opservatorij ili planetarij.
[uredi] Mediji
Bratislava je sjedište mnogih nacionalnih i lokalnih medija. Značajnije elevizijske postaje u gradu su Slovačka televizija (Slovenská televízia), Markíza, TV JOJ i TA3. Ovdje se nalazi i sjedište Slovačkog radija (Slovenský rozhlas), te mnoge komercijalne radijske postaje. Značajnije nacionalne novine sa sjedištem u gradu su Denník SME, Pravda, Nový čas i Hospodárske noviny. Dvije novinske agencije ovdje imaju svoje sjedište: Novinska agencija Slovačke Republike (TASR) i Slovačka novinska agencija (SITA).
[uredi] Sport
U Bratislavi postoje mnogi klubovi koji se natječu u slovačkim i međunarodnim ligama i natjecanjima.
Trenutno dva nogometna kluba igraju u slovačkoj Corgoň Ligi. ŠK Slovan Bratislava osnovan je 1919. godine i najuspješniji je slovački nogometni klub, a igra na stadionu Tehelné pole. Ovo je jedini klub iz bivše Čehoslovačke koji je osvojio Kup pobjednika kupova 1969. godine. FC Artmedia Petržalka ja najstariji nogometni klub u Bratislavi koji je osnovan 1898., a igra na stadionu Petržalka. Još jedan od poznatijih bratislavskih klubova je FK Inter Bratislava koji trenutno igra u drugoj ligi.
U gradu postoje tri arene za zimske sportove. To su: Ondrej Nepela, Vladimír Dzurilla i Dúbravka. U prvoj slovačkoj ligi u hokeju na ledu Bratislavu predstavlja HC Slovan Bratislava. U gradu su već dosad održana svjetska prvenstva u hokeju na ledu 1959. i 1992., a grad će biti i domaćin prvenstva 2011. zajedno s Košicama. U Čunovu se nalazi centar za vodene sportove koji je blizu brana Gabčíkovo. Ovdje se godišnje održava nekoliko nacionalnih i svjetskih natjecaja u kanuima i kajacima.
U Nacionalnom teniskom centru održavaju se mnogi kulturni i sportski događaji. Ovdje je odigrano nekoliko mečeva Davis Cupa, uključujući i finale 2005. u kojem je Hrvatska pobijedila Slovačku. U gradu postoji i mnoštvo muških i ženskih košarkaških, rukometnih i odbojkaških klubova. Od 2006. u Bratislavi se godišnje održava gradski maraton. U Petržalki nalazi se trkalište gdje se održavaju konjske i pseće utrke.
[uredi] Gospodarstvo
Bratislavska pokrajina je najbogatija i gospodarski najnaprednija regija u Slovačkoj, iako je najmanja po površini i nalazi se na predzadnjem mjestu po broju stanovnika. Ovaj kraj čini oko 26% slovačkog BDP-a. BDP po stanovniku (PKM) je 33.124 eura (2005.) što je 147,9% prosjeka EU, te je drugi po veličini među novim članicama EU (poslije Praga).
Stopa nezaposlenosti u gradu bila je 1,83% u prosincu 2007. godine. U gradu se nalazi mnoga sjedišta državnih institucija i privatnih poduzeća. Više od 75% stanovništva Bratislave radi u uslužnom sektoru, koji se većinom sastoji od trgovine, bankarstva, informacijske tehnologije, telekomunikacija i turizma. Bratislavska burza (BSSE) osnovana je 15. ožujka 1991. godine.
Jedan od značajnijih poslodavaca u gradu je Volkswagen koji je ovdje podigao tvornicu 1991. godine. U Bratislavi se proizvodi Volkswagen Touareg, te djelomično Porsche Cayenne i Audi Q7.
Zadnjih nekoliko godina ovdje se razvio uslužni i visoko tehnološki sektor što je u grad dovelo mnoga svjetska poduzeća kao IBM, Dell, Lenovo, AT&T, SAP i Accenture. Ostala velika poduzeća i poslodavci u Bratislavi su: Slovak Telekom, Orange Slovensko, Slovenská sporiteľňa, Tatra banka, Doprastav, Hewlett-Packard Slovačka, Slovnaft, Henkel Slovensko, Slovenský plynárenský priemysel, Kraft Foods Slovačka, Whirlpool Slovačka, Železnice Slovenskej republiky i Tesco.
Veliki gospodarski rast Slovačke u 2000-ima doveo je do snažnog razvoja građevinarstva, pa su u gradu dovršeni ili u izgradnji nekoliko velikih projekata. Smatra se da će investitori na nove projekte do 2010. potrošiti 1,2 milijarde eura. Gradski budžet 2007. bio je oko 182 milijuna eura. Grad je vlasnik mnogih komunalnih poduzeća, a upravlja i lokalnim organizacijama kao što su npr. gradska policija (mestská polícia), Bratislavski gradski muzej i zoološki vrt.
[uredi] Turizam
Godine 2006., u Bratislavi je postojalo 77 smještajnih objekata (od toga 45 hotela) s ukupnim kapacitetom od 9940 kreveta. U gradu su tad prenoćili 686.201 posjetitelja, od čega su 454.870 bili stranci. Veliki broj posjetitelja grada čine jednodnevni turisti. Najveći broj posjetitelja dolazi iz Češke, Njemačke, UK, Italije, Poljske i Austrije.
Porast ponude niskobudžetnih zrakoplovnih kompanija doveo je u Bratislavu mnoge turiste koji traže jeftin provod, većinom iz Velike Britanije. Iako je to bilo povoljno za turizam u gradu, ovi turisti su poznati po vandalskim ispadima.
[uredi] Promet
Zbog svog položaja Bratislava je danas i tijekom povijesti bila prometno čvorište. Kroz grad je prolazio put jantara, kao i dunavski trgovački put. Danas je grad moderno cestovno, željezničko, riječno i zračno čvorište.
[uredi] Cestovni promet
Ovdje se spajaju mnoge autoceste. Autocesta D1 povezuje Bratislavu s Trnavom, Nitrom, Trenčínom i Žilinom. Autocesta D2 povezuje grad s Pragom, Brnom i Budimpeštom. Trenutno je u izgradnji obilaznica D4. Autocesta A6 spaja se na austrijsku mrežu i povezuje grad s Bečom.
Trenutno postoji pet mostova preko Dunava. To su (prema toku rijeke): Most Lafranconi, Nový Most, Starý most, Most Apollo i Prístavný most.
Bratislava bilježi jak porast cestovnog prometa. U gradu je registrirano oko 200.000 cestovnih vozila.
[uredi] Željeznički promet
Prva željeznica u cijeloj Kraljevini Ugarskoj izgrađena je 1840., a bila je vodila do mjesta Svätý Jur. To je bila željeznica na konjski pogon, a kasnije je proširena. Parni pogon uveden je 1848. vezom s Bečom. Dvije godine kasnije grad je povezan i s Budimpeštom.
Danas je Bratislava čvorište u kojem se spajaju šest željezničkih pravaca (pravci Břeclav, Trnava, Galanta, Komoran, Hegyeshalom i Parndorf).
Bratislavski glavni kolodvor (Bratislava hlavná stanica) nalazi se na rubu Starog grada. Drugi značajni kolodvor je Petržalka (Železničná stanica Bratislava-Petržalka).
[uredi] Zračni promet
Zračna luka Milana Rastislava Štefánika je glavna zračna luka u Slovačkoj, a nalazi se 9 km od središta grada. Služi za domaće i međunarodne letove. Ova zračna luka bilježi konstantan rast broja putnika, od 279.028 putnika 2000., preko 1.937.642 putnika 2006. do 2.024.142 putnika 2007. godine.
[uredi] Riječni promet
Bratislavska luka je jedna od dvije međunarodne riječne luke u Slovačkoj. Luka spaja grad s međunarodnim prometom koji se odvija od Sjevernog mora do Crnog mora preko kanala Rajna-Majna-Dunav.
Postoje i turističke linije koje vode do Devína, Beča i drugih riječnih mjesta.
[uredi] Javni prijevoz
Javnim prijevozom u Bratislavi upravlja poduzeće Dopravný podnik Bratislava koje je u vlasništvu grada. Ukupni prijevozni sustav grada poznat je kao Mestská hromadná doprava ili MHD. Povijest javnog prijevoza u Bratislavi počela je 1895. otvaranjem prve tramvajske linije. Sustav javnog prijevoza sastoji se od tri vrste vozila. Autobusne linije pokrivaju cijeli grad, a postoji 60 dnevnih i 20 noćnih linija. Tramvajska mreža sastoji se od 13 linija. Dodatni oblik javnog prijevoza su i trolejbusi s 13 linija.

Summary:
Bratislava, glavni je i najveći grad Slovačke i sjedište Bratislavske pokrajine. Udaljena je samo 60 km od Beča, a prije Prvog svjetskog rata njegovo je predgrađe bilo povezano s Bratislavom električnim tramvajem. S obzirom na međusobnu udaljenost, Beč i Bratislava su najbliži glavni gradovi u Europi. Granice grada gotovo dosežu državne granice s Austrijom (4 km) i Mađarskom (13 km).
Na istočnoj obali Dunava nalazi se znamenita povijesna jezgra, a na zapadnoj se smjestio moderni dio grada. Nekada poznat kao njemački Pressburg, mađarski Pozsony ili hrvatski Požun oduvijek je bio jedno od kulturnih središta Srednje Europe. Kao središte višestoljetne povijesti bio je raskrižje brojnih kultura i trgovinskih putova. Danas je najvažnije industrijsko i kulturno središte Slovačke.
Kao središte višestoljetne kulture Bratislava obiluje brojnim kulturno povijesnim građevinama koje su većinom smještene u starom dijelu grada koje je glavno mjesto bogatih kulturnih događanja tijekom cijele godine.


Djetinjstvo
Charlie Chaplin rođen je 16. travnja 1889. u Walworthu u Londonu. Njegovi roditelji bili su zabavljači u varijeteu, a rastali su se prije nego što je Charlie navršio tri godine. Od roditelja je naučio pjevanje. Popis stanovništva iz 1891. pokazuje da je njegova majka, glumica Lily Harvey (Hannah Harriet Hall), živjela s Charliejem i njegovim starijim bratom Sydneyjem u ulici Barlow, u Walworthu. Kao dijete je Charlie s majkom živio i na drugim adresama u i oko Kennington Roada u Lambethu. Njegov otac Charles Chaplin stariji bio je romskog podrijetla. Bio je alkoholičar te je slabo kontaktirao sa sinom, iako su Charlie i njegov brat kratko živjeli s njim i njegovom ljubavnicom. Tamo su poslani kad im je majka doživjela živčani slom nakon čega je poslana u umobolnicu. Ljubavnica Charliejeva oca poslala ga je u školu na Kenningotn Roadu. Chaplinov otac umro je kad je Charlieju bilo dvanaest, 1901.
Bolest grla okončala je pjevačku karijeru Chaplinove majke. Hannina prva kriza došla je 1894. kad je nastupala u The Canteenu, vojnom kazalištu blizu Londona. U kazalište su obično zalazili pijanci i vojnici, a bilo je to najgore mjesto za nastup. Hannah je bila teško ozlijeđena nakon što su na nju počeli bacati razne predmete te je potjerana s pozornice. Iza pozornice, plakala je i svađala se sa svojim menadžerom. U međuvremenu, petogodišnji Chaplin izašao je na pozornicu i počeo pjevati u to vrijeme dobro poznatu pjesmu, "Jack Jones".
Hannah Chaplin ponovno je poslana u umobolnicu. Chaplin je završio u sirotištu u Lambethu u Londonu, a nakon nekoliko tjedana završio je u londonskoj školi za siromašne. Mlada braća Chaplin držali su se zajedno kako bi preživili. Dok su bili dječaci, odlazili su u varijete, a obojica su se dokazala na pozornici. Chaplinove rane godine očajnog siromaštva izvršile su veliki utjecaj na njegove likove. Teme u njegovim filmovima u kasnijim godinama oživit će scene njegova djetinjstva u siromašnom Lambethu.
Iako to Charlie i Sydney nisu znali, imali su polubrata preko njihove majke, Wheelera Drydena, koji je odrastao u inozemstvu s ocem. Poslije se pomirio s obitelji i radio za Chaplina u njegovom holivudskom studiju. Chaplinova majka umrla je 1928. u Hollywoodu, sedam godina nakon što su je sinovi doveli u SAD. Iako je kršten u Engleskoj Crkvi, Chaplin je veći dio života bio agnostik.
Amerika
Chaplin je prvi put nastupao u Americi s glumačkom družinom Freda Karnoa od 1910. do 1912. Tada, nakon nekoliko mjeseci nazad u Engleskoj, vratio se s družinom Karno u SAD 2. listopada 1912. U družini su bili Arthur Stanley Jefferson, koji će kasnije postati poznat kao Stan Laurel (Stanlio). Chaplin i Laurel bili su cimeri u pansionu. Stan Laurel vratio se u Englesku, ali Chaplin je ostao u Americi. Krajem 1913., Chaplinov nastup s družinom vidio je filmski producent Marc Sennett, koji ga je angažirao za filmski studio Keystone Film Company. Chaplin je prvi put nastupio na filmu u komediji Making a Living, objavljenoj 2. veljače 1914.
Pionir filmske umjetnosti
Chaplinovi prvi filmovi (1914.) bili su u produkciji Keystone Studios, gdje je kreirao svoj lik Skitnice i vrlo brzo svladao umijeće snimanja filmova. Skitnica se prvi put pojavio pred publikom u Chaplinovu drugom filmu Kid Auto Races at Venice (objavljen 7. veljače 1914.), dok je Mabel's Strange Predicament, njegov treći film, (objavljen 9. veljače 1914.) bio produciran nekoliko dana prije. Za ovaj film je Chaplin smislio i odglumio lik Skitnice. Chaplin se u svojoj autobiografiji sjetio:
Krajem godine u Keystoneu, režirao je i montirao vlastite filmove. Odmah je ostvario uspjeh kod publike. 1915. je počeo jednogodišnji ugovor sa studijom Essanay; poboljšao je vlastite vještine i unio malo kompleksnosti u jeftine komedije u Keystone-stilu. 1916. je potpisao unosan ugovor s Mutual Film Corporation kako bi producirao desetak zahtjevnijih komedija. Dali su mu gotovo potpunu umjetničku kontrolu, a snimio je dvanaest filmova u osamnaest mjeseci od kojih se neki smatraju najutjecajnijim komedijama u povijesti filma. Chaplin je poslije rekao kako mu je razdoblje u Mutualu bilo najsretnije u karijeri.
Većinu svojih filmova snimio je za Keystone, Essanay i Mutual. Nakon što je 1918. preuzeo kontrolu nad svojim produkcijama (i ostavio prikazivače i publiku da ih čekaju), poduzetnici su poslušali zahtjeve za Chaplinom prikazujući njegove stare komedije. Filmovi su prerađeni, promijenjena su im imena, a izdavani su po nekoliko puta, prvo u kazalištima, zatim za kućnu upotrebu, a u zadnje vrijeme za VHS i DVD tržište. 12 komedija iz Mutuala 1933. su čak obnovljene kao zvučni filmovi kad im je producent Amadee J. Van Beuren dodao orkestralnu glazbu i zvučne efekte. Popis desetaka Chaplinovih filmova i alternativnih verzija može se naći u knjizi Teda Okude i Davida Maska, Charlie Chaplin at Keystone and Essanay: Dawn of the Tramp.
Kreativna kontrola
Na kraju ugovora s Mutualom, 1917., Chaplin je potpisao ugovor s kućom First National kako bi producirao osam filmova. First National producirao je i distribuirao ove filmove (1918.-1923.), ali mu i dao potpunu kreativnu kontrolu oko produkcije. Chaplin je sagradio vlastiti holivudski studio te koristio svoju neovisnost kako bi stvorio jedinstven, bezvremenski opus koji ostaje zabavan i utjecajan. Iako je First National očekivao da će Chaplin snimiti kratke komedije kao u Mutualu, Chaplin je ambiciozno proširio većinu svojih osobnih projekata u dugometražne filmove, kao što su O desno rame (1918.), Dokoličar (1923.) i dugometražni klasik Mališan (1921.).
1919. je Chaplin zajedno s Mary Pickford, Douglasom Fairbanksom i D.W. Griffithom osnovao kompaniju United Artists. Svi oni su bježali od sve većeg utjecaja i moći filmskih distributera i financijera koji su se udruživali i stvarali holivudski studijski sustav. Ovaj potez, zajedno s potpunom kontrolom produkcije svojih filmova, osigurao je Chaplinovu neovisnost kao filmašu. Bio je jedan od čelnih ljudi studija sve do početka pedesetih.
Svi Chaplinovi filmovi pod markom United Artists su bili dugometražni, počevši s Parižankom (1923.). Taj film su slijedili klasici Zlatna groznica (1925.) i Cirkus (1928.).
Nakon dolaska zvučnog filma, snimio je Svjetla velegrada (1931.), kao i Moderna vremena (1936.) prije nego što je prešao na zvuk. Bili su to nijemi filmovi u kojima su se pojavili njegova glazba i zvučni efekti. Svjetla velegrada je vjerojatno bio savršena ravnoteža komedije i osjećajnosti. Za zadnju scenu je kritičar časopisa Life, James Agee, 1949. napisao kako je to bila "najbolja gluma ikad zabilježena na celuloidnoj vrpci".
Njegovi zvučni filmovi snimljeni u Hollywoodu bili su Veliki diktator (1940.), Gospodin Verdoux (1947.) i Svjetla pozornice (1952.).
Iako su Moderna vremena (1936.) nijemi film, u njemu se ipak govori - obično to dolazi iz beživotnih predmeta kao što su radio ili TV monitor. To je napravljeno zbog publike tridesetih koja se odvikla od nijemih filmova. Moderna vremena je bio prvi film u kojem se čuje Chaplinov glas (u besmislenoj pjesmi na kraju). Međutim, mnogi ga gledatelji smatraju nijemim filmom - i krajem te ere.
Iako su zvučni filmovi postali dominantni nakon pojave 1927., Chaplin nije htio snimati takve filmove i kroz tridesete. Smatrao je kako je film prvenstveno pantomimička umjetnost. Rekao je:
"Kretnje se općenito bolje razumiju nego riječi. Kao i kineski simboli, uvijek će značiti različite stvari ovisno o konotaciji. Poslušajte opis neke nepoznate životinje-afričke divlje svinje, na primjer. Zatim pogledajte sliku životinje i vidite kako ste iznenađeni."
Još jedan primjer Chaplinove svestranosti bila je uvodna špica za film Svjetla pozornice (1952.) na kojoj je potpisan kao koreograf, a za film Cirkus iz 1928. je otpjevao naslovnu pjesmu. Najpoznatija od nekoliko pjesama koje je skladao je Smile, za film Moderna vremena, kojoj su dodani stihovi kako bi uspješnije promovirala ponovno prikazivanje filma u pedesetima. Pjesmu je otpjevao Nat King Cole. "This Is My Song" iz Chaplinova zadnjeg filma, Grofica iz Hong Konga, bio je hit broj jedan na raznim jezicima u šezdesetima, a Chaplinova tema iz Svjetla pozornice je bila hit u pedesetima pod nazivom "Eternally". Chaplinova glazba za film Svjetla pozornice bila je 1972. nominirana za Oscara zbog odgode premijere u Los Angelesu koja je potrajala dva desetljeća.
Veliki diktator
Detaljniji članak o ovoj temi: Veliki diktator Njegov prvi zvučni film, Veliki diktator (1940.), bio je čin prkosa protiv Adolfa Hitlera i nacizma, a sniman je i objavljen u Sjedinjenim Državama godinu dana prije nego što je SAD napustio svoju politiku izolacionizma kako bi ušao u Drugi svjetski rat. Paulette Goddard ponovno je snimala s Chaplinom, portretiravši ženu u getu. Film je u to vrijeme opisan kao hrabar čin s obzirom na politički ambijent, zbog izrugivanja nacizmu i prikaza progona Židova. Chaplin je glumio oba glavna lika, diktatora Adenoida Hynkela, koji je očigledno temeljen na Hitleru, i židovskog brijača koji fizički podsjeća na Chaplinova Skitnicu, ali to ipak nije Skitnica. Na kraju, dva lika koja je utjelovio Chaplin mijenjaju pozicije kroz složenu radnju. Chaplin je zatim napustio komičarski lik kako bi se izravno mogao obratiti publici. Zanimljivo, Chaplin je rođen 4 dana prije Hitlera.
Politika
Chaplinove političke simpatije su uvijek naginjale lijevo. Njegovi stavovi su se prilagođavali modernim standardima, ali u četrdesetima (u vezi s njegovim utjecajem, slavom i statusom u Sjedinjenim Državama kao strani državljanin) su viđena kao komunistička. Njegovi nijemi filmovi prije Velike depresije nisu nosili političke teme ili poruke, ali njegovi filmovi iz tridesetih su bili više politički otvoreni. Moderna vremena opisuje radnike i siromahe u strašnim uvjetima. Posljednji dramatični govor u Velikom diktatoru, koji je bio kritičan prema nacionalizmu bez pitanja, i njegova javna podrška otvaranju drugog europskog fronta 1942. kako bi se pomoglo Sovjetskom Savezu u 2. svjetskom ratu bili su kontroverzni. U bar jednom od ovih govora, prema člancima u Daily Workeru, je navijestio kako bi komunizam mogao zahvatiti cijeli svijet nakon rata te ga izjednačio s "ljudskim napretkom".
Zasebno od njegovih kontroverznih govora iz 1942., Chaplin je odbio dati potporu ratnim naporima kao što je napravio za vrijeme Prvog svjetskog rata, što je dovelo do javnog gnjeva, iako su dva njegova sina služila u vojsci u Europi. Tijekom većeg dijela rata, borio se protiv teških optužbi povezanih s njegovom kratkom aferom s glumicom Joan Berry. Nakon rata, suočio se s protestima u mnogim američkim gradovima zbog crne komedije Gospodin Verdoux (1947.), u kojoj je izrazio svoje poglede na kapitalizam. Kao rezultat, Chaplinov posljednji američki filma, Svjetla pozornice, bio je manje političan i više autobiografski. Njegov sljedeći film snimljen u Europi, Kralj u New Yorku (1957.), bio je satira političkog progona i paranoje koji su ga prisilili da napusti SAD pet godina prije. Nakon ovog filma, Chaplin više nije davao javne političke izjave, rekavši kasnije kako bi komičari i klauni trebali biti "iznad politike".
McCarthyizam
Iako je Chaplin ostvario veliki uspjeh u Sjedinjenim Državama te je bio stanovnik od 1914. do 1952., zadržao je britansku nacionalnost. Tijekom ere mcCarthyizma, Chaplin je bio optužen za "neameričke aktivnosti" i osumnjičen da je komunistički simpatizer, a J. Edgar Hoover, koji je naredio FBI-ju da vodi tajne dokumente o njemu, pokušao ga je istjerati iz zemlje. FBI-jeva kampanja protiv Chaplina se pojačala nakon njegove kampanje iz 1942. za otvaranje drugog europskog fronta u ratu, a vrhunac je dosegnula krajem četrdesetih, kad su mu kongresnici prijetili da će ga pozvati kao svjedoka na saslušanjima. To se nikad nije ni dogodilo, vjerojatno zbog straha od Chaplinove sposobnosti da ismije istražitelje. Bila je to vjerojatno mudra odluka, a Chaplin je kasnije rekao, da su ga pozvali, da bi se pojavio odjeven u kostim Skitnice.
1952. je Chaplin napustio Ameriku na ono što je trebalo biti kratki put kući u Englesku; Hoover je doznao za to i nagodio se s Imigracijskim uredom da mu ponište dozvolu za ponovni ulazak. Chaplin se odlučio ne vratiti u Sjedinjene Države, napisavši, "... Od kraja zadnjeg svjetskog rata, bio sam predmet laži i propagande od strane moćnih revolucionarnih grupa koje su, svojim utjecajem i uz pomoč američkog žutog tiska, stvorile nezdravu atmosferu u kojoj se liberali mogu izdvojiti i kazneno goniti. Shvatio sam da je praktički nemoguće nastaviti moj rad na filmu te sam se odrekao svog boravišta u Sjedinjenim Državama."
Chaplin se zatim odselio u Vevey u Švicarsku. Vratio se nakratko u Sjedinjene Države u travnju 1972., sa svojom ženom, kako bi primio Oscar za životno djelo. Međutim, u to vrijeme animoziteti prema tada starijem i apolitičnom Chaplinu su nestali, a njegov posjet bio je trijumf.
Posljednji radovi
Posljednja dva Chaplinova filma snimljena su u Londonu: Kralj u New Yorku (1957.) u kojem je nastupio u glavnoj ulozi, te ga napisao, režirao i producirao; i Grofica iz Hong Konga (1967.), sa Sophiom Loren i Marlonom Brandom u glavnim ulogama, u kojem se Chaplin posljednji put pojavio na filmu u maloj cameo ulozi, kao konobar koji pati od morske bolesti, a kojeg je režirao, producirao i napisao scenarij.
U svojoj autobiografskoj knjizi, My Life in Pictures, objavljenoj 1974., Chaplin je odao kako je napisao scenarij za svoju najmlađu kćer, Victoriju. U filmu nazvanom The Freak Victoria je trebala glumiti anđela. Prema Chaplinu, scenarij je bio dovršen te su počele probe (u knjizi se nalazi fotografija Victorije u kostimu), ali je otkazan kad se Victoria udala. "Namjeravam ga završiti jednog dana", napisao je Chaplin; međutim, zdravlje mu se pogoršalo u sedamdesetima te je umro prije nego što se to dogodilo.
U sedamdesetima, Chaplin je skladao originalnu glazbu za svoje nijeme filmove te ih ponovno objavio. Skladao je aranžmane za sve svoje filmove koje je snimio za First National te za Mališana i Cirkus.
Jedan od zadnjih Chaplnovih kompletiranih radova, aranžman za svoj neuspješni film iz 1923., Parižanka, dovršen je 1976.
Odnosi sa ženama
Chaplinove veze s raznim ženama bile su važan dio njegova života i karijere, u pozitivnom i negativnom smislu.
Hetty Kelly
Hetty Kelly je bila Chaplinova prva "prava" ljubav, plesačica u koju se Chaplin zaljubio kad je imala 15 godina, dok je njemu bilo 19, kad je Kelly nastupala prije njega u londonskom varijeteu. Chaplin ju je upitao hoće li se naći s njim sljedećeg vikenda, a ona je pristala. Chaplin se ozbiljno zaljubio u nju i zaprosio je. Kad ga je odbila, Chaplin je predložio kako bi najbolje bilo da se nikad više ne vide. Bio je shrvan kad je ona pristala. Godinama kasnije, uspomena na nju postat će 'fetiš' za njega. Bio je slomljen kad je 1921. saznao da je umrla od gripe tijekom velike epidemije 1918.
Edna Purviance
Chaplin i njegova prva velika glavna glumica, Edna Purviance, bili su u vezi tijekom produkcije njegovih filmova za Essanay i Mutual 1916. i 1917. Čini se da je romansa pukla 1918., a Chaplinov brak s Mildred Harris krajem 1918. otklonio je svaku mogućnost pomirenja. Purviance je nastupala kao glavna glumica u njegovim filmovima sve do 1923., a ostat će na njegovom platnom spisku sve do svoje smrti 1958. Ona i Chaplin su se uvažavali do kraja života.
Mildred Harris
3. listopada 1918., 29-godišnji Chaplin oženio se s 16-godišnjom popularnom dječjom glumicom, Mildred Harris. Do braka je došlo nakon što je Harrisova ustvrdila da je trudna, što se pokazalo lažnim. Imali su jedno dijete, Normana Spencera Chaplina (poznatog kao "Mali miš"), koji je umro u ranom djetinjstvu; razveli su se 1920. Tijekom razvoda, Chaplin je tvrdio da je Harris imala lezbijsku aferu s poznatom glumicom u to vrijeme, Allom Nazimovom, koja je bila poznata po zavođenju mladih glumica. Harris je uzvratila tvrdnjom da je Chaplin seksualni ovisnik.
Pola Negri
Chaplin se našao u vrlo javnoj vezi s glumicom Polom Negri, s kojom je bio i zaručen. Negri je bila poljska glumica koja je nedugo prije toga stigla u Hollywood. Burne zaruke koje su se svako malo prekidale pa nastavljale, okončane su nakon nekih devet mjeseci, ali su nagovijestile moderne stereotipe o vezama holivudskih zvijezda. Chaplinova javna veza s Negri bila je jedinstvena u njegovom javnom životu. Svoje druge veze je pokušavao održati diskretnima i privatnima (obično neuspješno). Mnogi biografi zaključili su kako mu je veza s Negri poslužila kako bi privukao pozornost.
Marion Davies
1924. je Chaplin imao flert s glumicom Marion Davies, pratiljom Williama Randolpha Hearsta, u isto vrijeme kad je bio u vezi s maloljetnom Litom Grey. I Davies i Chaplin bili su na Hearstovoj jahti u vrijeme misteriozne smrti Thomasa Harpera Incea. Charlie je pokušao nagovoriti da ostavi Hearsta i ostane s njim, ali ona nije htjela te je ostala s Hearstom sve do njegove smrti, 1951. Chaplin se pojavio u rijetkoj cameo ulozi u Daviesinom filmu iz 1928., Show People, a prema nekim izvorima ostao je s njom u vezi sve do 1931.
Lita Grey
Chaplin je upoznao Litu Gray na snimanju Mališana. Tri godine poslije, s 35 godina, spetljao se s 16-godišnjom Grey tijekom priprema za Zlatnu groznicu u kojem je ona trebala nastupiti u glavnoj ženskoj ulozi. Vjenčali su se 26. studenog 1924. nakon što je ona zatrudnila (pa nije ni nastupila u filmu). Dobili su dva sina, glumca Charlesa Chaplina mlađeg (1925.-1968.) i Sydneyja Earle Chaplina (1926.-). Brak je bio katastrofa jer su im se karakteri dosta razlikovali. 1928. su se razveli, a Chaplin je morao platiti 825 tisuća dolara, što je tada bio rekord, uz gotovo milijun dolara sudskih troškova. Od stresa senzacionalnog razvoda i prepirke oko plaćanja federalnog poreza, Chaplin je posijedio.
Georgia Hale
Zamjena za Litu Grey na Zlatnoj groznici bila je Georgia Hale. U dokumentarcu Unknown Chaplin, u intervjuu iz osamdesetih, ona je izjavila da se divila Chaplinu još od djetinjstva i da su tada 19-godišnja glumica i Chaplin počeli vezu koja se nastavila još nekoliko godina, koju je opisala u svojim memoarima, Charlie Chaplin: Inmate Close-Ups. Tijekom produkcije Chaplinova filma Svjetla velegrada od 1929. do 1930., Hale je pozvana da zamijeni Virginiju Cherrill u ulozi prodavačice cvijeća.
May Reeves
May Reeves je angažirana za Chaplinovu tajnicu na njegovom dužem putu po Europi 1931. i 1932., a trebala je čitati njegova pisma. Radila je samo jedno jutro, a kad se upoznala s Chaplinom, zaslijepila ga je. May je postala njegova pratilja i ljubavnica na putovanju, što nije bilo po volji njegovu bratu Sydu. Kad se Reeves spetljala i sa Sydom, Chaplin je okončao vezu, ona je napustila njegovo putovanje. Reeves je zabilježila njihovu kratku vezu u svojoj knjizi, "The Intimate Charlie Chaplin".
Paulette Juliet Goddard
Chaplin i glumica Paulette Goddard bili su u romantičnoj i profesionalnoj vezi između 1932. i 1940., a Goddard je većinom živjela s Chaplinom u njegovom domu na Beverly Hillsu. Chaplin je "otkrio" Goddard i dao joj glavne uloge u Modernim vremenima i Velikom diktatoru. Često se govorilo kako nije uzeta u obzir za ulogu Scarlett O'Hare u filmu Zameo ih vjetar jer nije htjela potvrditi da se udala za njega. Nakon što je veza završila 1940., Chaplin i Goddard su javno potvrdili kako su se tajno vjenčali 1936. Ove izjave mogu biti i zajednički napor da se spriječi bilo kakva šteta karijeri Goddardove, jer je Chaplin privatno potvrdio kako se nikad nisu službeno vjenčali. U svakom slučaju, njihov zakonski brak završio je prijateljski 1942., a Goddardovoj je odobrena nagodba. Nastavila je s velikom karijerom u Paramountovim filmovima u četrdesetima, radeći nekoliko puta s Cecilom B. DeMilleom. Kasnije je, kao i Chaplin, živjela u Švicarskoj.
Joan Barry
Chaplin je 1942. imao kratku aferu s Joan Berry, koju je imao u vidu za glavnu ulogu u planiranom filmu, ali njihova veza je završila kad ga je ona počela uznemiravati i počela pokazivati znakove ozbiljnog mentalnog poremećaja (kao i njegova majka). Chaplinova kratka veza s Berry pokazala se kao noćna mora za njega. Nakon što je dobila dijete, 1943. ga je tužila zbog očinstva. Iako su krvni testovi pokazali da Chaplin nije otac Berrynog djeteta, testovi tada nisu bili dokaz na sudu pa mu je naređeno da mora uzdržavati dijete. Ta nepravda je kasnije dovela do promjene u kalifornijskom zakonu pa su testovi postali dokaz na sudu. Federalni tužitelji su ga optužili i za ropstvo u vezi Berryjeve 1944., ali je oslobođen optužbi. Chaplinov imidž u Americi bio je teško narušen ovim senzacionalnim suđenjima. Berry je institucionalizirana 1953. nakon što je pronađena kako hoda bosa ulicama, noseći par dječjih sandala i zvečaljku, i mrmlja: "Ovo je čarolija."
Oona O'Neill
Tijekom pravnih zavrzlama s Berry, upoznao je Oonu O'Neill, kćer Eugenea O'Neilla, te se oženio njome 16. lipnja 1943. Njemu su bile 54, a ona je tek navršila 18. Stari O'Neill je nakon braka prekinuo sve veze s Oonom, sve do svoje smrti. Činilo se da O'Neill i Chaplin daju jedno drugom ono što im je oboma nedostajalo: ona je žudila za očinskom figurom, a Chaplin je tražio njezinu odanost i potporu kad mu je opala popularnost. Brak je bio dug i sretan, s osmero djece. Imali su tri sina: Christophera, Eugenea i Michaela Chaplina i pet kćeriju: Geraldine, Josephine, Jane, Victoriju i Annette-Emilie Chaplin. Oona je nadživjela Chaplina za 14 godina, ali su joj posljednje godine bile nesretne - žalost zbog Chaplinove smrti odvela ju je prema alkoholizmu. Umrla je od raka gušterače 1991.
Smrt
Chaplin je plivao, igrao tenis, malo pušio i rijetko pio. Međutim, njegovo zdravlje počelo se pogoršavati krajem šezdesetih, nakon završetka njegova zadnjeg filma, Grofice iz Hong Konga. U zadnjim godinama je jako oslabio te je umro u snu na Božić 1977., u Veveyju u Švicarskoj, u dobi od 88 godina. Pokopan je na groblju Corsier-Sur-Vevey u Corsier-Sur-Veveyju, Vaud. 1. ožujka 1978. njegovo tijelo je ukrala skupina poljskih i bugarskih mehaničara u pokušaju da iznude nešto novca od njegove obitelji. Plan je propao, lopovi su uhićeni, a tijelo je ponovno pokopano 11 tjedana poslije blizu Ženevskog jezera. Ovaj put je tijelo pokopano ispod debelog sloja betona kako bi se spriječili mogući ponovni pokušaji.
Filmografija
Detaljniji članak o ovoj temi: Filmografija Charlesa Chaplina

Summary:
Charles Spencer Chaplin (London, 16. travnja 1889. - Cousier-sur-Vevey, 25. prosinca 1977.), poznatiji kao Charlie Chaplin, engleski glumac, zvijezda nijemog filma, redatelj, scenarist i glazbenik.
Chaplin je jedan od najkreativnijih i najutjecajnijih osoba u eri nijemog filma. U svojim filmovima je nastupao kao glumac, redatelj, scenarist, producent i skladatelj glazbe. Karijera mu se protegnula na 65 godina, od kazališta u Engleskoj u kojima je nastupao kao dječak, pa sve skoro do smrti u 88. godini.
Njegov glavni lik bio je "Skitnica", lutalica otmjenog držanja i džentlmenskog ponašanja. Lik nosi uski kaput, prevelike hlače i cipele, polucilindar te bambusov štap, a zaštitni znak su mu potkresani brkovi.


[uredi] Radnja
Film počinje na vjenčanju kćeri Don Vita Corleonea, Connie za Carla Rizzija u New Yorku u kasno ljeto 1945. Kako "nijedan Sicilijanac ne može odbiti uslugu na dan vjenčanja svoje kćeri", Corleone, poznat među svojim prijateljima i suradnicima kao "Kum", i Tom Hagen (consigliere obitelji Corleone) su zauzeti saslušavanjem zahtjeva prijatelja i suradnika. U međuvremenu, Donov najmlađi sin Michael, koji se vratio iz Drugog svjetskog rata kao odlikovani junak, priča svojoj djevojci Kay Adams anegdote o kriminalnom životu svog oca, uvjeravajući je da on nije kao njegova obitelj.
Među gostima na svečanosti je slavni pjevač Johnny Fontaine, Corleonovo kumče, koji je došao iz Hollywooda da zamoli Kuma da mu pomogne dobiti ulogu koja će mu revitalizirati karijeru. Jack Woltz, šef studija, ne da Fontaineu ulogu, ali Don Corleone kaže Johnnyju: "Dat ću mu ponudu koju neće moći odbiti." Hagen je poslan u Kaliforniju kako bi riješio problem, ali mu Woltz ljutito odvrati kako neće dati Fontaineu ulogu, koja je savršena za njega, jer je Fontaine "uništio" starletu koju je Woltz favorizirao. Sljedećeg jutra, Woltz se budi i u krevetu pronalazi krvavu odsječenu glavu svoga trofejnog konja.
Po Hagenovu povratku, obitelj se sastaje s dilerom heroina Virgilom "Turčinom" Sollozzom, koji je utjecajan u protivničkoj obitelji Tattaglia. Sollozzo zamoli Don Corleonea za političku zaštitu i financiranje kako bi se počeo masovni uvoz i distribucija heroina, ali unatoč velikoj količini novca koji bi se zaradio, Corleone odbija. Donov najstariji sin, nagli Sonny, upada u razgovor i neizravno izrazi interes za posao. Njegov otac, ljut zbog Sonnyjeve nesuglasice pred čovjekom koji nije član obitelji, kasnije ga nasamo ukori.
Ubrzo nakon odbijanja Don Corleonea, on biva pogođen nekoliko puta na lokalnoj tržnici. Javno se ne zna je li preživio. Sollozzo i njegovi ljudi zatim ubijaju Lucu Brasija i otimaju Hagena. Sollozzo nagovara Hagena da ponudi Sonnyju dogovor koji je prethodno ponuđen njegovom ocu, ali Sonny odbija i razmisliti o poslu, rekavši kako će zaratiti s obitelji Tattaglia i Sollozzom.
Michael, kojeg druge mafijaške obitelji smatraju "civilom" (nije umiješan u mafijaški posao) pa zato može živjeti normalnim životom, posjećuje oca u bolnici. Odmah postaje sumnjičav nakon što je primijetio da nema policajaca da čuvaju Dona. Shvativši da mu je ocu opet namješteno, naziva Sonnyja, a nakon toga premješta oca u drugu sobu. Nakon toga odlazi vani kako bi pazio na vrata. Uz pomoć iznenađenog Enza (pekara), odbija Sollozzove ljude. Dolazi policija s korumpiranim kapetanom McCluskyjem, koji udari Michaela u čeljust. Pojavljuje se Hagen s "privatnim detektivima" ovlaštenim da nose oružje kako bi zaštitili Don Corleonea.
Nakon pokušaja ubojstva svog oca u bolnici, Michael se dobrovoljno javlja da ubije Sollozza i kapetana McCluskeyja, koji glumi Sollozzova tjelohranitelja. Sonny i ostali iskusniji članovi obitelji se nasmiju na Michaelovu navodnu naivnost, a Sonny ga prekori da ne reagira preosobno i emocionalno. Međutim, Michael ih uvjerava da je ubijanje Sollozza i McCluskeyja u interesu obitelji ("Nije to osobno, Sonny. To je samo posao.") te da on, kao "civil", neće izazvati puno sumnje kod Sollozza.
Sastanak između Michaela i Sollozza, uz prisutnost McCluskeyja, dogovoren je u restoranu, navodno da se dogovori mir. Michael odlazi u zahod, uzima skriveni pištolj i ubija Sollozza i McCluskeyja, obojicu hicima u glavu. Kako bi izbjegao uhićenje za ubojstva, Michael je poslan na Siciliju dok se obitelj Corleone priprema za sveopći rat s Pet obitelji, koje se ujedinjuju protiv Corleoneovih, kao i za stezanje obruča od strane policije i vlasti.
Na Siciliji, Michael živi pod zaštitom Don Tomasina, starog prijatelja obitelji. Zaljubljuje se i oženi s lokalnom djevojkom, Apolloniom, koja je ubijena tijekom pokušaja ubojstva Michaela.
U međuvremenu, u New Yorku, Don Corleone se vraća kući iz bolnice te je izvan sebe nakon što je čuo da je Michael bio taj koji je ubio Sollozza i McCluskeyja. Nekoliko mjeseci poslije, 1948., Sonny prebije Carla jer je tukao Connie. Nakon što ju je Carlo još jednom pretukao, Sonny odlazi sam kako bi ga pronašao i ubio. Na putu, upada u zasjedu na naplatnim kućicama gdje ga izrešetaju do smrti.
Umjesto traženja osvete za Sonnyjevo ubojstvo, Don Corleone se sastaje sa šefovima Pet obitelji kako bi prekinuli rat. Ne samo da im rat uzima materijani i ljudski danak, nego je prekid sukoba jedini način da se Michael može sigurno vratiti kući. Promijenivši svoju prethodnu odluku, Vito se dogovara da će obitelj Corleone pružiti političku zaštitu za prodaju heroina Phillipu Tattagliji. Na sastanku, Don Corleone shvaća da je Don Barzini, a ne Tattaglia, odgovoran za mafijaški rat.
Kako mu je sigurnost osigurana, Michael se vraća sa Sicilije. Nakon više od godinu dana, vraća se svojoj bivšoj djevojci, Kay, rekavši kako je želi oženiti. Kako je Don polu-umirovljen, Sonny mrtav, a srednji brat Fredo se smatra nesposobnim da vodi obiteljski posao, Michael postaje šef i kaže kako će obiteljski posao ubrzo biti u potpunosti zakonit.
Clemenza i Tessio, dva caporegimea (kapetana) obitelji Corleone, prigovore da ih obitelj Barzini omalovažava te zatraže dopuštenje da uzvrate, ali Michael odbija. S ocem kao consigliereom, planira obiteljski posao preseliti u Nevadu i nakon toga, Clemenza i Tessio mogu osnovati vlastite obitelji. Michael obećava da će Connien muž, Carlo, biti njegova desna ruka u Nevadi, dok će Hagen biti odvjetnik obitelji u Las Vegasu.
U Las Vegasu, Michaela pozdravlja Fredo, u hotelu-casinu u kojem Corleoneovi imaju udio, a vodi ga Moe Green. Michael kaže Johnnyju Fontaineu da će obitelj trebati njegovu pomoć u nagovaranju Johnnyjevih prijatelja u show-biznisu da potpišu dugotrajne ugovore za nastupe u casinima. Na sastanku s Moeom Greeneom, Michael ponudi da otkupi njegov udio, ali ovaj bezobrazno odbije. Greene vjeruje kako su Corleoneovi slabi te da može postići bolji dogovor s Barzinijem.
Michael se vraća kući. Na privatnom sastanku, Vito mu priopćava da će neprijatelji obitelji pokušati ubiti Michaela koristeći povjerljivog suradnika da dogovore sastanak kao izgovor za ubojstvo. Ubrzo nakon toga, Don Vito umire od srčanog udara dok se igrao s malim unukom u svojem vrtu s rajčicama.
Tijekom sprovoda, Tessio prenosi Michaelu ponudu za sastanak s Barzinijem, što ga označava kao izdajnika kojeg je Vito očekivao. Michael dogovara ubojstva Moea Greenea, Phillipa Tattaglie, Emilija Barzinija, Anthonyja Straccija i Carminea Cuneoa, što se odvija za vrijeme krštenja Conniena i Carlova drugog sina, kojem je Michael kum. Nakon krštenja, Tessio vjeruje da će on i Michael na sastanak s Barzinijem. Umjesto toga, odvode ga Willie Cicci i drugi plaćenici kako bi ga ubili. Michael se suprotstavlja Carlu u vezi Sonnyjeva ubojstva te ga prevari da prizna da je on namjestio zasjedu. "Danas", kaže Michael, "ću srediti obiteljske poslove." Michael kaže Carlu kako je njegova kazna ta da neće imati veze s obiteljskim poslom te mu daje avionsku kartu za Nevadu. Carlo ulazi u auto kako bi otišao na aerodrom, ali ga ubija Clemenza.
Kasnije, Connie se suprostavlja Michaelu, optužujući ga za Carlovo ubojstvo. Kay upita Michaela u vezi optužbi, ali on odbija odgovoriti. Ona inzistira, a Michael slaže, rekavši joj kako nije imao nikakve veze s Carlovom smrću. Kay lakne nakon njegova demantija. Kako film završava, ona gleda kako Clemenza i novi caporegime Rocco Lampone odaju počast Michaelu, ljubeći mu ruku i oslovljavajući ga "Don Corleone". Novi capo Al Neri zatvara vrata, a Kay shvaća da je Michael postao novi Kum.
[uredi] Razlike u odnosu na roman
Jedan od glavnih dijelova Puzova romana koji nije iskorišten za film bila je flashback priča o ranom životu Don Corleonea, uključujući njegov dolazak u Ameriku, brak i očinstvo, ubojstvo Don Fanuccija i njegov uzlet u mafijaškoj hijerarhiji, sve ono što je iskorišteno u Kumu II.
Mnogi sporedni dijelovi radnje nisu dobili svoje mjesto na velikom platnu, uključujući: nesreću pjevaća Johnnyja Fontainea sa ženama i probleme s glasom; Sonnyjevu ljubavnicu Lucy Mancini koja nalazi ljubav s dr. Julesom Segalom (koji se uopće ne pojavljuje u filmu), koji ne samo da joj popravlja vaginu nego i kontaktira kirurga koji popravlja Michaelove kosti lica (koje je oštetio kapetan McCluskey) te operira glasnice Johnnyja Fontainea, popravivši mu glas; pedofiliju Jacka Woltza; kućni život Kay Adams; demonsku prošlost Luce Brasija; dosjetljivi plan Don Corleonea o Michaelovu odlasku na Siciliju; detaljni napad na dvojicu muškaraca koji su napali Bonaserinu kćer, kojeg je predvodio Paulie Gatto, a kojeg se samo spominje u filmu; i informacije o Fredu Corleoneu, koje indiciraju da je njegovo pomamno zavođenje plesačica paravan za duboko potisnutu homoseksualnost.
Slučajno, u romanu se daje do znanja kako Lucy nije ostala trudna sa Sonnyjem kad se preselila u Las Vegas, pa je tako bez smisla priča o Vincentu Manciniju u Kumu III. Začudo, Puzo je pisao scenarije za sva tri filma, pa mu je kontradikcija morala biti poznata.
Likovi s manjim ulogama u filmu nego u romanu su Johnny Fontane, Lucy Mancini, Rocco Lampone i Al Neri (potonja dva nisu ni progovorili u filmu). Likovi koji se nisu pojavili u filmskoj adaptaciji su dr. Segal, Genco Abbandando i dr. Taza sa Sicilije. Osim toga, u knjizi, Michael i Kay imaju dva sina, ali u filmovima imaju sina i kćer.
Roman se dotiče i sudbina Michaelovih tjelohranitelja na Siciliji, Fabrizzija i Caloa. U filmu oba preživljavaju (Calo se čak pojavljuje u trećem nastavku). U knjizi, Calo umire s Apolloniom u eksploziji automobila, dok je Fabrizzio ubijen kao još jedna žrtva u slavnoj "sceni krštenja" nakon što je otkriven kako vodi pizzeriju u Americi.
Kraj knjige razlikuje se od kraja filma: dok u filmu Kay shvaća da je Michael postao "kao njegova obitelj", u knjizi joj Tom Hagen otkriva tajne za koje, prema njemu, bi bio ubijen da Michael sazna. Tijekom filmske scene krštenja, šefovi mafijaških obitelji bivaju ubijeni. U romanu su ubijeni samo Barzini i Tattaglia, koji su prije toga bili u ratu s Corleoneovima.
[uredi] Produkcija
[uredi] Coppola i Paramount
Francis Ford Coppola nije bio prvi izbor za režiju, koja je prije toga bila ponuđena bar dvojici redatelja. Posao je ponuđen talijanskom redatelju Sergiu Leoneu, ali je on odbio rekavši kako nije zainteresiran. (Poslije je režirao vlastitu mafijašku sagu, Bilo jednom u Americi, koja se fokusirala na židovsko-američke gangstere). Do tada, Coppola je režirao osam filmova, od kojih je najpoznatiji bila filmska verzija mjuzikla Finianova duga - iako je osvojio Oscara za scenarij filma Patton 1970. Coppola je bio dužan Warner Brosu. 400 tisuća dolara zbog prekoračenja budžeta filma Georgea Lucasa, THX-1138, koji je Coppola producirao, a Kuma je prihvatio na Lucasov savjet.
Vladalo je veliko neslaganje između Coppole i studija, Paramount Pictures, a Coppola je nekoliko puta umalo bio zamijenjen. Paramount je smatrao kako Coppola ne radi po rasporedu, da je napravio nekoliko grešaka s castingom i produkcijom te da je inzistirao na nepotrebnim troškovima. Coppola kaže, na DVD komentaru, da je bio pod pritiskom jer je znao da zamjenski redatelj čeka u sjeni i da će ga zamijeniti istog trenutka kad ga otpuste, ali unatoč tome, uspio je obraniti svoje odluke i izbjeći otkaz.
[uredi] Casting
Coppolin izbor glumaca nije bio u skladu sa željama šefova Paramounta, posebno Marlon Brando kao Don Vito Corleone (koji je osvojio Oscara za najboljeg glumca). Paramount, koji je htio Laurencea Oliviera (koji je bio nedostupan zbog zdravstvenih problema), prvo je zabranio Coppoli da angažira Branda, navodeći njegovo problematično ponašanje na setovima njegovih prethodnih filmova. U jednom trenutku, Coppoli je tadašnji predsjednik Paramounta rekao da se "Marlon Brando nikad neće pojaviti u ovom filmu". Nakon zauzimanja kod šefova studija, Coppoli je dopušteno da angažira Branda pod uvjetima da mu plaća bude manja nego na njegovim prethodnim filmovima, da se pojavi na probnom snimanju te da se obveže kako neće prouzročiti odgodu u produkciji (kao što je to radio na prethodnim produkcijama). Coppola je izabrao Branda umjesto Ernesta Borgninea jer ga je ovaj oduševio na probnim snimanjima. Brando je poslije osvojio Oscara za svoju izvedbu.
Studio je htio Roberta Redforda ili Ryana O'Neala da ulogu Michaela Corleonea, ali Coppola je htio anonimca koji izgleda kao talijanski Amerikanac, Al Pacina. Pacino u to vrijeme nije bio poznat, a studio ga nije htio zbog njegove visine. Pacinu je uloga dodijeljena nakon što je Coppola zaprijetio da će napustiti produkciju. Za ulogu su još konkurirali Jack Nicholson, Dustin Hoffman, Warren Beatty, Martin Sheen i James Caan.
Prije nego što je izabran Robert Duvall, za ulogu Toma Hagena su bili razmatrani Bruce Dern, Paul Newman i Steve McQueen.
Tada nepoznati Robert De Niro se prijavio za uloge Michaela, Sonnyja, Carla i Paulieja Gatta. Izabran je za ulogu Paulieja, ali Coppola je sredio "razmjenu" s filmom The Gang That Couldn't Shoot Straight kako bi dobio Al Pacina.
Sylvester Stallone se prijavio za uloge Carla Rizzija i Paulieja Gatta, Anthony Perkins za Sonnyja, a Mia Farrow za Kay. William Devane bio je jedan od kandidata za ulogu Moea Greenea.
Sofia Coppola, tada novorođenče, nastupila je kao novorođeni sin Connie i Carla, Michael Francis Rizzi, u sceni krštenja na kraju filma. Nastupila i u druga dva filma. U drugom dijelu, igra bezimenu djevojčicu imigranticu na brodu koji dovodi Vita Corleonea u New York. U trećem dijelu je nastupila u jednoj od glavnih uloga: kao Michaelova kćer Mary. Coppola je angažirao i svoje sinove kao Franka i Andrewa Hagena, dvojicu sinova Toma Hagena. Mogu se vidjeti u uličnoj tučnjavi između Sonnyja i Carla i iza Pacina i Duvalla tijekom scene sprovoda.
[uredi] Snimanje
Većina snimanja obavljena je između 29. ožujka i 6. kolovoza 1971., dok je scena s Pacinom i Keaton bila snimana u jesen - ukupno se snimalo 77 dana, manje od predviđenih 83 dana.
Snimalo se na lokacijama oko New Yorka, kao i u sicilijanskim gradovima Savoci i Forzi d'Agro. Korištena je i jedna lokacija u Los Angelesu (Woltzovo imanje). Scena s Pacinom i Keaton snimana je u gradu Ross, Kalifornija. Interijeri su snimani u studijima Filmways u New Yorku.
Jedna od najšokantnijih scena u filmu dolazi rano, ona s odsječenom konjskom glavom. Protestirale su udruge za prava životinja. Coppola je kasnije rekao kako je dobio konjsku glavu od tvrtke za proizvodnju pseće hrane; konj nije ubijen specijalno za potrebe filma.
U romanu, Jack Woltz, filmski producent kojemu je u krevet ubačena konjska glava, prikazuje se kao pedofil jer Tom Hagen ugleda mladu djevojčicu (vjerojatno jednu od Woltzovih dječjih zvijezda) kako plače dok odlazi iz Woltzove sobe. Ova scena izbačena je iz filma, ali se može naći na DVD-u (iako se Woltz može kratko vidjeti kako ljubi u obraz djevojčicu u svojem studiju).
Uvodna scena Kuma je dugi, spori zoom, koji počinje s krupnim planom pogrebnika koji je moli Don Corleonea, a završava s kumom prikazanim straga. Ova scena, koja traje oko tri minute, snimana je kompjuterskim objektivima koje je dizajnirao Tony Karp. Objektivi su korišteni i na snimanju filma Silent Running.
Za scenu krštenja su korištene dvije različite crkve. Unutarnje scene snimane su u katedrali Svetog Patrika u New Yorku. Vanjske scene nakon krštenja snimane su u crkvi Mount Loretto na Staten Islandu, New York. 1973. je požar uništio dobar dio crkve. Ostali su samo fasada i zvonik koji su uklopljeni u novu građevinu koja je poslije sagrađena.
[uredi] Teme i analiza
Glavna tema u filmu je zapravo - obitelj. Za Don Vita Corleonea ništa nije toliko važno kao obitelj. On je vrhovni vođa mafije, no riječi "mafija" ili "gangsteri" se nikada ne izriču. On ne zahtijeva novac za svoje usluge, samo lojalnost i prijateljstvo. Oni koji su mu lojalni su dio njegove obitelji. Carlo se u uvodu filma udaje za Don Vitovu kćerku Connie, ali ipak ne postaje dijelom obitelji. Tom Hagen je usvojeni sin i nije krvno povezan sa Don Vitom, ali je ipak dio obitelji. Čak i ako se bave nelegalnim poslovima, za njih uvijek postoje neke etičke granice, poput u sceni u kojoj on odbija financirati prodaju heroina jer se protivi drogi. Isto tako nikada se ne slika bez svojeg sina Michaela jer zna da će ovaj tako biti zapamćen. I sama kontrola je vrlo važan lajtmotiv priče - Sonny nikako ne može kontrolirati svoje agresivno ponašanje, dok Fredo nije osobito bistar pa bi i sam mogao biti kontroliran, stoga je samostalni Michael Don Vitov najdraži sin - on kontrolira svoje događaje, želje i okolinu. Iako se je Michael dugo opirao postati dijelom mafijaških poslova svoje obitelji, odbijajući determinirani način života koji se od njega očekuje, na kraju ipak nije izbjegao svojoj sudbini te je postao nasljednik svojeg oca i njegovih poslova.
[uredi] Kritike
Kritičari su gotovo jednoglasno hvalili film. U svojoj recenziji Kuma Dragan Antulov je napisao: "Filmska poduzeća su bila spremna eksperimentirati i dati filmskim autorima slobodnu volju oko njihovih projekata. Jedan od takvih autora bio je i Francis Ford Coppola, koji je napravio jedan od najintimnijih, a istodobno i univerzalno najprivlačnijih filmova svih vremena; film koji je zaslužio svoj kultni status jer je istodobno zadovoljio visoke standarde umišljenih kritičara i jednostavne potrebe obične publike. Veličina ovog filma se ne naslućuje samo po uspjehu koji ga je slijedio posljednjih četvrt stoljeća; ona je još jasnija po seriji referenci, imitacija i skrivenih poruka stvorenih od Coppolinih kolega kroz zadnjih par godina. Skoro svaka scena je pamtljiva, ali za neke najupečatljivija je ona na početku - u tamnoj sobi, Bonasera, talijanski mrtvozornik, moli Don Vita za uslugu... Poruka "Kuma" se može prevesti na sve svjetske jezike i provesti na ostale sustave u različitim vremenima i mjestima. Film opisuje istodobno i društvo i pojedince koji su izgubili svoju slobodu jer su bili nesigurni i nespremni za odgovornost; isto kao što su se talijanski imigranti morali oslanjati na mafiju da bi premostili poteškoće novoga svijeta, tako se i Michael mora prisilno pridružiti obitelji jer on, usprkos svom svojem trudu, ne može živjeti u nesigurnom svijetu izvan sjene svojeg oca".
Matt Easterbrook je zaključio: "Coppola je bio zadužen da režira ono što se mislilo da će ispasti samo jedan od mnogih jeftinih gangsterskih filmova, no završio je režiravši jedan od najvećih epova svih vremena", a Margaret A. McGurk: "Ako vam je imalo stalo do filmova, učinite si veliku uslugu i pogledajte jedan autentičan filmski klasik". Scott Nash je samo utvrdio: "Kako napisati recenziju za najbolji film ikada snimljen? Što se može reči nešto što nije bilo rečeno milijun puta prije u novinama i na internetu? Postoji li klišej koji nije bio iskorišten i kompliment koji nije bio upotrijebljen? Ima li se išta originalno reči o Kumu"?"
Arsen Oremović, kritičar Večernjeg lista, je također hvalio film te mu dao 4 od 4 'kritičarska prsta': "Umjesto eksploatacijskog krimića, Coppola je mafijaškoj obitelji Corleone dao epske proporcije i stvorio jedan od najboljih filmova svih vremena. Njegov portret mafije jest monumentalan, ali nije romantiziran, a još manje glorificiran. Priču je smjestio u melodramski, tragično intoniran okvir, prikladan krhkosti, razapetosti, licemjerju i dvoličnosti svijeta u kojem je odanost najveća vrlina, a izdaja najveća mana. U maestralnoj uvodnoj sekvenci svadbenog slavlja kćeri mafijaškog bossa Dona Corleonea, koja nam lukavo predstavlja sve junake u priči, u dvorištu se pjeva i pleše, a istodobno Corleone prima u svojem uredu ljude koji ga mole za pomoć. Kum je prepun takvih preciznih narativnih i režijskih rješenja koja bez puno filozofije objašnjavaju likove i njihove svjetove".
Izvrsna fotografija filma Gordona Willisa kopirana je u mnogim kasnijim filovima. Soundtrack filma kojeg je potpisao Nino Rota vremenom je stekao kultni status.
[uredi] Simbolika naranči
Poznatelji filma i obožavatelji filmova iz serijala vjeruju kako postoji simbolična važnost naranči u filmovima, sugerirajući kako nakon prikazivanja naranče u filmu slijedi važna "scena smrti". U prvom filmu, Tom Hagen i Woltz pregovaraju o Johnnyjevom filmskom statusu za stolom na kojem se nalazi zdjela naranči, a Woltz ubrzo otkriva konjsku glavu u krevetu; Don Vito Corleone kupuje naranče od prodavača voća kad je napadnut; Sonny prolazi pokraj jumbo-plakata koji reklamira naranče s Floride prije nego što je napadnut na naplatnim kućicama; naranče se nalaze na stolu na sastanku mafijaških šefova (i posebno ispred onih koji će biti smaknuti na vrhuncu filma); a Don Vito Corleone umire dok jede naranču, dok se igra s malim unukom. Tessio se može vidjeti kako guli naranču na Connienu vjenčanju. Carlo, koji je odgovoran za Sonnyjevu smrt, nosi narančasto odijelo kad ga Sonny pretuče.

Summary:
Kum (eng. The Godfather) je kriminalistička drama Francisa Forda Coppole temeljena na istoimenom romanu Maria Puza. U glavnim ulogama pojavljuju se Marlon Brando, Al Pacino, Robert Duvall, Diane Keaton i James Caan. Radnja filma proteže se na deset godina od kraja 1945. do 1955. te predstavlja kronologiju mafijaške obitelji Corleone.
Američki filmski institut prvo je proglasio Kuma trećim najvećim filmom u povijesti američke kinematografije (iza Građanina Kanea i Casablance). Poslije je Kum prešao na drugo mjesto iza Građanina Kanea, dok se Casablanca spustila na treće mjesto. Film je pozicioniran na prvom mjestu u izboru najboljih filmova svih vremena filmskih portala IMDb, Metacritic i Rotten Tomatoes.
Snimljena su i dva nastavka, Kum II 1974. i Kum III 1990.