[uredi] Zgodovina
Začetki klasičnega gimnazijskega pouka segajo v leto 1563, ko so protestanti v Ljubljani odprli prvo latinsko šolo. Ta najstarejša Protestantska stanovska šola (1563–1598) se je v Ljubljani obdržala 35 let. Po izgonu protestantov jo je zamenjala Jezuitska šola (1597–1773), s katero so jezuiti vplivali na generacije gojencev 176 let. Od cesarice Marije Terezije naprej je šolanje vzela v roke država. Državna terezijanska gimnazija (1773–1849) je imela 76 let približno enak učni program kot gimnazije v drugih krajih tedanje monarhije. Ta šola je doživela korenito preobrazbo v letu 1848. Novo nastala Državna osemrazredna gimnazija (1849–1958) se je ohranila v Ljubljani do novejšega časa, kar 109 let.
Šolska reforma je leta 1958 dokončno pokopala osemletno klasično gimnazijo, vpeljana je bila obvezna osemletna osnovna šola in štiriletna gimnazija. Humanistično izobraževanje mladine v Ljubljani s to reformo ni zamrlo, v skromnejšem obsegu se je pouk latinskega jezika nadaljeval na današnji Osnovni šoli Prežihovega Voranca, ki je dobila prostore v poslopju nekdanje Klasične gimnazije in na današnji Gimnaziji Poljane.
Ob jubileju postavitve poslopja Klasične gimnazije v Ljubljani je leta 1999 izšla knjiga velikega formata, ki ima 279 strani: Zbornik ob 100-letnici šolskega pouka v zgradbi nekdanje Klasične gimnazije in sedanje Osnovne šole Prežihovega Voranca. Ravno tako je zanimiva knjiga Ljubljanski klasiki 1563–1965, ki je izšla sočasno z Zbornikom. Na 725 straneh velikega formata je navedenih 6731 nekdanjih učenk in učencev te šole. Temu se pridružujejo še seznami rektorjev, direktorjev in profesorjev šole in prikazi različnih uredb iz njene bogate, 400-letne zgodovine. Knjigo je izdalo Societas eruditorum in classicis, društvo ljubljanskih klasikov.
[uredi] Protestantska stanovska šola (1563–1598)
Leta 1563 so protestanti odprli enorazredno latinsko šolo, ki je v Ljubljani prva posredovala učencem osnove klasične izobrazbe. Dve leti kasneje je na Trubarjevo pobudo postal rektor šole Adam Bohorič (1566–1582), ki je v jeseni 1568 objavil prvi šolski red. Ta šolski red je - poleg poglavja o šolstvu v Trubarjevi Cerkovni ordningi iz leta 1564 - prvo ohranjeno pedagoško besedilo slovenskega pisca o ureditvi šol na slovenskih tleh. Svoje zamisli, da bi povzdignil šolo na stopnjo gimnazije, pa ni mogel uresničiti. Zgradba, v kateri se je vršil pouk, je stala na mestu današnje Kresije. Nanjo spominja danes doprsni kip in napis: "Adam Bohorič (1520–1598), prvi slovenski slovničar, deloval v stanovski šoli v hiši na tem mestu". V letu 1575 je imela šola štiri razrede, predviden je bil tudi dodatni program, s katerim bi nadarjene dijake lahko pripravili za študij na univerzah. Tudi te Bohoričeve zamisli – na domačih tleh usposobiti absolvente za prehod na univerze in jim ponuditi celo nekaj univerzitetne snovi – tedaj še ni bilo mogoče uresničiti.
Kar ni uspelo Adamu Bohoriču, je dosegel njegov naslednik doktor Nicodemus Frischlin, nekdanji profesor univerze v Tübingenu, ki ga je leta 1582 zamenjal na rektorskem mestu. Frischlin je izboljšal šolske prostore, predvsem pa je leta 1582 uvedel peti razred, ki so ga končno leta 1584 uradno potrdili tudi stanovski odborniki. Tisto leto je bilo v prvem razredu več kot petdeset učencev, v drugih štirih razredih prav toliko, torej skupaj sto učencev. Šolski pouk so imeli po tri ure dopoldne in tri popoldne, dvakrat na leto javne izpite. Šola je premogla največ šest učiteljev z rektorjem vred, namenjena je bila branju, pisanju, računanju in katekizmu. Bilo je dosti učenja na pamet in vaj v govorništvu. Bistveno je bilo obvladati grščino in predvsem latinščino z logiko in retoriko. Vrednost slovenščine je bila skromna, nekoliko večjo veljavo je imela nemščina. Ker sta leta 1584 v prvem razredu potekala dva različna učna programa z dvema učiteljema, je bilo z ostalimi štirimi razredi vred torej šest razredov, kar je že ustrezalo kriterijem gimnazije oziroma stopnji gimnazijskega pouka.
Po Frischlinovem odhodu v letu 1584 je na Dalmatinovo priporočilo prišel iz Celovca rektor Jakob Präntelius, ki je na tem mestu ostal deset let. Posebnega napredka odtlej ni bilo več, saj se je položaj protestantov vse nagleje slabšal. V letih 1595–1598 so ponovno prepustili rektorske posle Adamu Bohoriču, dokler jih ni avgusta 1598 prevzel Engelbert Engel iz Wittenberga. Njegovo delo je bilo zelo kratko. Z odlokom nadvojvode Ferdinanda, da morajo vsi protestantski pridigarji in učitelji zapustiti Ljubljano, je šola po 35 letih zaprla vrata 30. oktobra 1598.
[uredi] Jezuitska šola (1597–1773)
Protestantska stanovska šola še ni opustila pouka, ko so v Ljubljano prišli jezuiti, 5. maja 1597 odprli svojo jezuitsko latinsko šolo in uvedli prve gimnazijske razrede. Vsako leto so vpeljali višji razred, dokler ni gimnazija v šolskem letu 1604/05 postala popolna. Imela je šest razredov, štiri gramatične in dva humanistična (poetika in retorika). V prvih dveh razredih so poučevali osnove latinskega jezika in prebirali lažja besedila, v tretjem letu so izpopolnjevali latinsko slovnico, brali Ciceronova pisma in začeli pouk grščine. V četrtem razredu so obdelali skladnjo, znanje latinščine je bilo že kar dobro. V razredu poetike so se učenci seznanjali z načeli govorništva, razred retorike pa je ob prebiranju zahtevnejših besedil izpopolnjeval znanje govorništva. Učni jezik je bila latinščina. Oba živa jezika, nemški in slovenski, sta ostala povsem v ozadju.
Kolegijsko poslopje, v katerem je bila tudi gimnazija, so jezuiti začeli graditi takoj po svojem prihodu v Ljubljano leta 1598, zgrajen pa je bil leta 1616. Skupaj s cerkvijo sv. Jakoba, ki je bila dokončana leta 1615, je predstavljal enoten kompleks dolžine okrog 60 m in širine okrog 47 m. Kolegij je bil v požaru leta 1774 uničen, ostala sta le cerkev in gimnazijsko poslopje, sedaj imenovano redutna stavba.
Leta 1600 so jezuiti ustanovili za potrebe šolanja tudi seminar, zanj so zbirali denar pri premožnih meščanih in cerkvenih ustanovah. Začel se je v skromnih prostorih, nato so ga razširili in kasneje zgradili nove bivalne sobe. Vanje so nastanili ubožne gimnazijce, ki niso zmogli stroškov v mestu in niso plačevali šolnine. Seminar pa je kaj kmalu ponudil bivanje in popolno oskrbo tudi gimnazijcem iz premožnih in plemiških družin. Sodeč po številu dijakov jih je v seminarju prebivala približno desetina.
V ljubljanski gimnaziji je pod vodstvom jezuitskega kolegija potekal pouk po pravilih jezuitskega šolskega sistema. Ratio atque institutio studiorum Societatis Jesu je bil natisnjen leta 1599 in je veljal v vseh državah Evrope in tudi drugje. To je bil temeljni vzgojni dokument, ki je z leti doživel nekaj sprememb, kot enotno pravilo pa je veljal za vse jezuitske gimnazije do razpustitve jezuitskega reda.
Ljubljanska jezuitska gimnazija je izobraževala učence, da so lahko nadaljevali študij filozofije in teologije na akademiji, to je na višješolski ravni, ki jo je ravno tako vodil jezuitski red in je z gimnazijo tvorila celoto. Po končanem dveletnem višjem študiju so morali učenci nadaljevati še eno leto v Gradcu ali na Dunaju, nato pa so se brez ovir vpisovali na evropske univerze. Višješolski študij na jezuitski akademiji v Ljubljani je imel le dve študijski smeri, to je filozofijo in teologijo, bil je tako predhodna stopnja za bodoče juriste in teologe.
V drugi polovici 18. stoletja, še posebno pod vladavino cesarice Marije Terezije Habsburške, se je monarhija pričela vpletati v učni program jezuitskih gimnazij. Zahtevala je pouk v nemščini in naravoslovne predmete, kajti oboje je bilo nujno za boljše delovanje države in za njen hitrejši gospodarski napredek.
V navodilih dvorne komisije iz leta 1764 je bil z naslovom Instructio pro Scholis humanioribus, Distributio Classium, et de munere Professorum točno določen učni načrt za vsakega od šestih razredov gimnazije ter skupni načrt za pouk veronauka. V navodilih so predpisali, da je nemščina nujno znanje, učenci retorike in poetike pa naj bodo deležni nagrad, vsi gimnazijci skupaj tudi javne objave ob slovesni razglasitvi najboljših. Dosežene spremembe so bile bolj navidezne kot vsebinske. Pritisk monarhije ni bil tolikšen, da bi se jezuitska gimnazija hitro preobrazila iz latinske v šolo s predmetnim poukom, kot so ga narekovale potrebe po naravoslovni izobrazbi in poglobljenem znanju humanistike.
Izraz gimnazija se je le počasi uveljavil kot ime za srednjo šolo, ki ima svoje mesto med osnovno šolo na eni in visoko šolo na drugi strani. Tudi visoko šolo so v Ljubljano prinesli jezuiti, v 17. stoletju s predavanji iz moralne teologije, v začeku 18. stoletja pa s poukom filozofije. Vendar to ni bila univerza, ampak le priprava nanjo – za teološki in filozofski študij te vrste se je uveljavil izraz licej.
Od leta 1762 je deželno glavarstvo Vojvodine Kranjske pisalo sezname dijakov Catalogus et Informatio de inferioribus classibus Gymnasii Labacensis. V katalog so pod razširjenim naslovom vključili tudi tiste, ki so nadaljevali študij na višješolski stopnji. Poleg tega je od deželne uprave pooblaščena tiskarna vsako leto natisnila še zvežčič z imeni dijakov, nagrajenih za najboljše šolske uspehe. Posebej so bila natisnjena imena študirajočih na višješolski stopnji, ki so končali študij ali pripravili pismene naloge iz fizike, filozofije in podobnega. Objave so bili deležni tudi tisti gimnazijci, ki so sestavili latinske traktate na priložnostno temo, se pomerili v govorništvu ali tekmovali v lepopisju. Seznam gimnazijcev jezuitske gimnazije je tako postal javen dokument, ki je prinesel gimnaziji naslov Archiducale Gymnasium Labacense, bila pa je del Archiducalis Academia Collegii Societatis Jesu.
S papeško bulo papeža Klementa XIV. Dominus ac Redemtor Noster z dne 21. julija 1773 je bil jezuitski red razpuščen. Cesarica Marija Terezija se je s svojim dekretom septembra istega leta pridružila drugim evropskim državam, ki so si ravno tako prisvojile premoženje in ustanove jezuitskega reda, jezuitska gimnazija je po 176 letih prešla v državne roke. Gimnazija je kot Archiducale Gymnasium Labacense in kot del Archiducalis Academia Labacensis nadaljevala pouk z istimi profesorji in po istem učnem programu, ki je doživel spremembe šele v naslednjem desetletju.
[uredi] Državna terezijanska gimnazija (1773–1849)
Na pobudo cesarice Marije Terezije so dvorne komisije druga za drugo pripravljale novosti v izobraževalnem sistemu, ki naj bi koristile meščanstvu zaradi potreb po bolj izobraženem prebivalstvu ali pa prispevale k boljšemu delovanju države. Večina dobrih zamisli je ostala na papirju, čeprav so bile za tisti čas napredne.
Terezijanske reforme so bile enotne za izobraževalni sistem monarhije in so segle tudi na Slovensko ter imele navdušene zagovornike v Antonu Tomažu Linhartu in Blažu Kumerdeju. Vendar je bil njun trud plodnejši pri postavitvi osnovnošolskega sistema. Ljubljanska gimnazija je še naprej ostala latinska šola, v kateri si je mesto izbojeval pouk deželne zgodovine in naravoslovja, čeprav bolj v obliki filozofskih razgovorov kot pravega poznavanja snovi.
Leta 1774 so razglasili splošno šolsko obveznost, leta 1775 so objavili Leges Academicae, 5. januarja 1776 pa so z dvornim dekretom uvedli maturo, torej preizkus znanja, brez katerega se ni bilo mogoče vpisati na višješolske študije. Archiducale Gymnasium Labacense je bila še naprej sestavni del Archiducalis Academia Labacensis, dokler ni bila ta odpravljena, potem ko so leta 1783 ukinili licejski teološki študij in dve leti pozneje še filozofskega.
Za sprejem v gimnazijo so uvedli izpit iz nemščine, kar je zahteval že omenjeni dekret iz leta 1776. Cesar Jožef II. pa je leta 1784 predpisal pri osnovnošolskem in licejskem pouku uporabo nemških knjig, kar je nedvomno vplivalo tudi na gimnazijski pouk. Ko je bil višješolski študij leta 1791 obnovljen, je postala gimnazija del liceja. Preimenovana v Caesareo Regii Gymnasium je bila sestavni del Caesareo Regii Lyceum Labacense.
Leta 1776 so šestrazredni gimnazijski pouk skrčili na petrazrednega, leta 1806 pa se je na ljubljansko gimnazijo vrnil šestletni pouk, tokrat kot predmetni. Kljub vsem željam po posodobitvi pouka je gimnazija ostala latinska šola, ki je imela dobro polovico učnih ur v latinščini. Več truda je bil deležen višješolski študij, s katerim naj bi licej približali univerzi, toda prizadevanja so ostala brezuspešna.
V letih 1788–1790 so za šolske namene preuredili nekdanji frančiškanski samostan, ki je stal na današnjem Vodnikovem trgu ob Grajskem hribu. V tem poslopju, navadno imenovanem licej, je imela ljubljanska gimnazija svoj dom več kot sto let, do oktobra 1899. Potres v Ljubljani 1895 je poslopje poškodoval tako močno, da ga je bilo treba porušiti.
Po francoski zasedbi je državna gimnazija v Ljubljani doživela korenite pretrese, čeprav so jo ti doleteli šele poldrugo leto pozneje in po ustanovitvi Ilirskih provinc ter trajali le nekaj let. Gimnazijo so novembra 1810 preoblikovali po Pravilniku o pouku in disciplini na gimnaziji v Ljubljani. Odlok o razporeditvi dijakov je kot direktor podpisal Valentin Vodnik. Gimnazija je bila tedaj sestavni del Ecoles Centrales de Laybach, vanjo so vklučili obrtno šolo in višješolske študije, ki so kljub odloku o ustanovitvi univerze v Ljubljani – podpisal ga je maršal Marmont – ostali na licejski ravni.
V prvem gramatičnem razredu so prvič v zgodovini šole poučevali v slovenskem jeziku. Devetim uram pouka v latinščini in francoščini – tudi v enakem obsegu – sta se pridružili dve uri zemljepisa in zgodovine. Italijanščina je bila neobvezen učni predmet. Dijaki vseh razredov so morali opraviti izpit iz francoščine, pa tudi iz latinščine. To je veljalo v letih 1812 in 1813 tudi za dijake retorike, ki so na tej stopnji končali gimnazijski pouk. Matematika je izginila iz učnega programa, v drugem razredu gimnazije je poučevanje potekalo v nemščini, francoščini in slovenščini. Z novimi učbeniki se je postopoma spreminjala tudi vsebina pouka, pri čemer je bilo močno čutiti francoski, za tedanje čase bolj svobodomiseln vpliv.
Šolsko leto 1813/14 je za šolo pomenilo vrnitev v prejšnje stanje, še predno so se obrodili kakršnikoli sadovi francoskih reform. Latinsko usmerjena gimnazija ni v naslednjih letih doživela bistvenih novosti. Slovenščino je izrinila nemščina, znanje in tudi prizadevnost učnega osebja sta se znova poslabšala, potem ko so z reformo iz let 1818/19 odpravili predmetni pouk. V predmetniku, enotnem za vse šole v monarhiji, je dobra polovica učnih ur pripadla latinščini, po dve učni uri na teden grščini, matematiki, geografiji in zgodovini. Pouk je potekal v povprečju dve uri dopoldne in dve uri popoldne. Tudi nemščina ni bila samostojen učni predmet, temveč jezik, v katerem so poučevali druge predmete, če za to niso uporabljali latinščine. Do začetka štiridesetih let se v učnem načrtu ni kaj bistvenega spremenilo.
V času Ilirskih provinc je bila javna objava imen in najboljših gimnazijcev kot priznanje njihovemu trudu in priznanje gimnaziji kot ugledni izobraževalni ustanovi zanemarjana. Pač pa so se v francoskem obdobju uveljavila spričevala za različna znanja, kar je v tistem času gimnazijcem pomagalo do različnih služb.
Po vrnitvi Kranjske v Avstrijsko cesarstvo so imena gimnazijcev predstavljali javnosti v tiskanih zvežčkih z naslovom Juventus Caesarei Regii Gymnasii Labacensis e moribus et progressu in literis censa exeunte anno scholastico. Tako se je vrnil zunanji blišč, ki je spremljal vsakoletne podelitve nagrad najboljšim, ko so po končanem drugem humanističnem razredu zapuščali gimnazijo. Še vedno so zapisovali kraj, od koder je prišel gimnazijec, pa tudi njegovo deželno pripadnost. Javnosti je bilo sporočeno, kdo se ni izkazal v znanju in kdo je ponavljal razred. Tako je ostalo 76 let, do leta 1849.
[uredi] Državna osemrazredna gimnazija (1849–1958)
Marčni nemiri 1848 so vplivali tudi na spremembo srednjega in višjega šolskega sistema v Avstriji. Novi osnutek za gimnazije iz leta 1849 je odpravil dveletne teološke in filozofske študije oziroma jih je prenesel z liceja na gimnazijo, ki je tako iz šestrazredne postala osemrazredna.
Gimnazijski pouk pa se je spremenil tudi vsebinsko. Pod vplivom idej novega humanizma sta oba klasična jezika dobila v učnem programu novo vlogo: latinščina naj bi, skupaj z grščino, uvajala dijake v antično kulturo, katere zgledi bi dijake plemenitili, jim širili obzorje duha in jim razvijali sposobnosti za samostojno mišljenje in izražanje misli. V pouku klasičnih jezikov je torej prevzela prvo mesto vsebina, nekdanje stilistične vaje pa so izgubile svoj pomen. Šola ni bila več namenjena učenju latinskega jezika za praktično uporabo, temveč je postala splošna izobraževalna ustanova, ki je dijake vsestransko razvijala in jih usposabljala za fakultetne študije.
Pouk se je oktobra 1899 preselil z liceja na Vodnikovem trgu v novozgrajeno gimnazijsko poslopje na Tomanovi ulici, sedanji Prežihovi ulici.
Čeprav so se ob koncu 19. stoletja pojavile močne težnje, da bi odpravili klasične jezike kot gimnazijske učne predmete, kar je posledica vedno več realnih gimnazij, pa se hkrati pojavljajo tudi močna gibanja v obratni smeri. Pouk klasičnih jezikov v Ljubljani je ostal skoraj neokrnjen vse do leta 1965.
Klasična gimnazija v Ljubljani je od 1850. do 1918. vsako leto izdala letno poročilo v nemščini Jahresbericht. Vsebina teh poročil je bila iz leta v leto bogatejša in je ponujala izjemno zanimivo gradivo ne le o delu šole, njenih profesorjih in dijakih, ampak tudi o šolskih učnih programih in organizaciji. V njih je najti članke profesorjev na visoki strokovni ravni, pa tudi dragocene podatke o dijakih, njihovem ožjem in širšem socialnem okolju, iz katerega so izšli, o dejavnikih, ki so jim omogočili šolanje, štipendijah itd. Skozi desetletja je moč slediti spremembe v pisavi od gotice do latinice, uveljavljanje slovenščine v pisnih poročilih, razberemo pa lahko tudi razna druga spremljajoča dogajanja.
Po prvi svetovni vojni, v novi državi Jugoslaviji, so poročila prenehala izhajati za deset let (1919–1928). Leta 1930 so se ponovno pojavila v slovenščini pod imenom Izvestja, pripravljena po nekdanjem vzorcu letnih poročil, nato pa so leta 1940 dokončno ugasnila.
Državna osemletna gimnazija je v poldrugem stoletju svojega obstoja večkrat zamenjala ime. Do ustanovitve Jugoslavije leta 1918 so bili nazivi nemški: od k.k. Gymansium zu Laibach do k.k. Erstes Staatsgymnasium zu Laibach. Po prvi svetovni vojni je gimnazija dobila slovensko ime: kr. Prva državna gimnazija v Ljubljani, po drugi svetovni vojni preprosto Klasična gimnazija v Ljubljani.
[uredi] Današnja podoba
Po zaprtju osemletne klasične gimnazije so v Ljubljani ohranile tradicijo poučevanja latinskega jezika Osnovna šola Prežihovega Voranca, ki ima prostore v poslopju nekdanje klasične gimnazije, in nekatere štiriletne gimnazije:
II. gimnazija, ki je imela svoje prostore v bivši "francoski" gimnaziji na Šubičevi 1, je je do leta 1983 redno imela razrede z začetno (do tri paralelke) in nadaljevalno latinščino, skupaj osem let pouka (ena paralelka). Vanjo so prihajali dijaki, ki so prej imeli latinščino (štiri leta)na O.Š. Prežihovega Voranca. Nekateri so fakultativno obiskovali tudi pouk grščine. Ko se je v osemdesetih II. gimnazija dokončno preselila na Strossmayerjevo 1 in se združila s tamkajšnjo gimnazijo pod imenom Gimnazija Poljane, se je del tradicije izgubil. Šola je v naslednjih letih skrbela za klasično izobraževanje, od šolskega leta 1998/1999 dalje v posebni klasični smeri.
Od jeseni 1993 ponuja temeljito humanistično izobrazbo tudi štiriletna Škofijska klasična gimnazija v Ljubljani.

Summary:
Klasična gimnazija v Ljubljani je bila šola, ki je delovala v Ljubljani med letoma 1563 in 1965 in je ena pomembnejših šol, ki so delovale na prostoru današnje Slovenije. Klasični pouk se v Ljubljani v skromnejšem obsegu nadaljuje tudi danes.
Na seznamih dijakov in profesorjev so se v teh stoletjih zvrstila številna znana imena ne le s področja jezikoslovja, medicine, prava in drugih družboslovnih ved, ampak tudi iz matematičnih in tehniških znanosti ter posebej iz umetnosti. Mnogi dijaki te gimnazije so kasneje postali priznani strokovnjaki, ki so se uveljavili tako doma kot v tujini. Večstoletni pouk klasičnih jezikov na slovenskih tleh je za slovenski narod velikega pomena. Tesna vez z antično kulturo in njenimi izročili je kalila izobražence v Sloveniji.


[uredi] Zgodovina nadzora rojstev
Najstarejše metode nadzora rojstev so najverjetneje coitus interruptus, pregradne metode, rastlinski abortivi, in poskusi, da bi se spolno združevali le ob neplodnih dnevih ženske, pogovorno znano kot koledarska ali ritmična metoda. Čeprav se zdi, kot da bi bila ritmična metoda dobra izbira, podrobnosti menstrualnega cikla ženske niso odkrile do zgodnjega 20. stoletja. Poleg tega se lahko zaradi stresa ali drugih vplivov menstrualni cikel spremeni, tako da naravne metode spadajo med manj zanesljive.
Coitus interruptus - prekinjen spolni odnos, pri katerem moški pred izlivom izvleče penis iz nožnice - je verjetno starejši od katerekoli druge oblike preprečevanja zanositve; ko je bila vzročna povezava med vnosom sperme v nožnico in nosečnostjo znana (ali so nanjo vsaj sumili), so nekateri moški verjetno začeli obvladovati navale strasti in se pravočasno odmaknili. To ni posebej zanesljiva metoda kontracepcije, saj majhna količina predsemenske tekočine, ki se izloča pred izlivom, še vedno vsebuje semenčice. Vendar zanjo ni treba posebne opreme in je še vedno boljša kot nič.
Med ljudstvom se je pojavilo prepričanje, da izpiranje nožnice neposredno po spolnem odnosu prepreči zanositev, vendar to zaradi narave tekočin in zgradbe ženskih rodil ne deluje - če sploh kaj, se pri izpiranju sperma odplakne še bolj proti maternici. Razlo spermicidičen učinek se lahko doseže z rahlo kislo raztopino vode, vendar v splošnem to ni učinkovita metoda.
Razlog, da prekinitev odnosa in izpiranje navadno nista zelo učinkovita je, da moški ejakulat tipično sestoji iz približno 5 ml (1 čajne žličke) tekočine, ki prenaša več kot 500 milijonov semenčic, od katerih teoretično za povzročitev razmnoževanja zadostuje ena sama. Torej tudi mala količina ejakulata več kot zadostuje.
Poleg tega moški pred izlivom tipično izpusti majhne količine semenske tekočine in semenčic (predsemenske tekočine), ker je med erekcijo spolno vzburjen in ker nožnica med občevanjem penis stimulira. Domnevajo, da je predsemenska tekočina poskus penisa, da bi navlažil nožnico, in poskus uravnavanja kislosti ženske nožnice in moškega sečevoda (kislost povzroča navadna raba penisa, ki izloča urin). Te male količine predsemenske tekočine lahko vsebujejo več kot 30.000 semenčic v vsakem brizgu; kot rečeno, za zanositev zadostuje le ena.
Obstajajo zgodovinski zapisi, po katerih so egipčanske ženske že okoli leta 1850. pr. n. št. uporabljale prepono iz različnih kislih snovi (omenja se krokodilje blato) ter navlaženo z medom ali oljem, ki naj bi bila do neke mere učinkovita pri pobijanju semenčic. Vendar je pri tem treba vedeti, da je bila moška spolna celica odkrita šele z van Leeuwenhoekovo iznajdbo mikroskopa v poznem 17. stoletju, zato uporabnice pregradnih metod pred tem niso mogle poznati podrobnosti zanositve. Vzhodnjaške ženske so kot prepono uporabljale naoljen papir, Evropejke pa vosek. Kondom se je pojavil nekje v 17. stoletju, sprva izdelan iz živalskih črev. Ni bil posebno priljubljen, niti tako učinkovit kot sodobni kondomi iz lateksa, vendar je služil tako za zaščito pred zanositvijo, kot tudi v upanju za preprečitev sifilisa, ki je pred pojavom antibiotikov strašil in uničeval življenja mnogih.
V človeški zgodovini so uporabljali tudi različna splavila. Nekatera od njih so bila učinkovita, nekatera tudi ne; tista, ki so bila najbolj učinkovita so tudi imela najhujše stranske učinke. Ker zaužitje določenih strupov lahko podre razmnoževalni sistem ženske, so ženske v ta namen pile raztopine z živim srebrom, arzenom, in drugimi strupenimi snovmi. Grški ginekolog Soran je v 2. stoletju n. št. ženskam priporočal pitje vode, v kateri kovači hladijo kovine. Med ljudstvom sta bila kot splavilo znana navadni vratič in plazeča meta, vendar sta tadva�»delovala«�tudi pri zastrupitvi ženske. Ravni dejavnih kemikalij v teh rastlinah, ki bi povzročile splav, so dovolj visoke tudi, da poškodujejo jetra, ledvice in druge organe, zaradi česar so zelo nevarne. V časih, ko je bilo tveganje zaradi poporodnih komplikacij zelo veliko, pa se je tveganje in stranski učinki strupenih učinkovin zdelo manj pomembno.
Znano je, da so arabski trgovci kamelam v maternico vstavljali majhen okrogel kamen, da bi na poti preprečili njihovo zanositev; koncept, ki je zelo podoben sodobnemu materničnem vložku, vendar se ne zdi verjetno, da bi to uporabljali tudi pri ljudeh, saj je bilo vedenje o ženskih rodilih do 20. stoletja zelo omejeno, kirurške tehnike pa slabe. Pred letom 1939 so ženskam v maternico kot kontraceptiv vstavljali Gräfenburgov obroč, upogljiv obroč iz srebrne žice.
Oralna kontracepcija se ni pojavila do srede 20. stoletja, ko so znanstveniki bolje razumeli proces zanositve, napredek v biokemiji pa je omogočil izolacijo (in pozneje sintezo) hormonov, ki nadzorujejo menstrualni cikel. Prva kontracepcijska tableta - Enovid - se je po Pincusovih raziskavah v 1950. v ZDA pojavila leta 1960.
[uredi] Metode nadzora rojstev
Tradicionalne metode - nekatere bolj alternative - nadzora rojstev so:
Sodobne metode:
Pred sodobno dobo so obstajali kondomi in rastlinske metode za nadzor rojstev. Rastlinske metode so bile različno uspešne, uporabljale pa so se na Kitajskem in v Evropi.
[uredi] Verski in kulturni pogledi na nadzor rojstev
[uredi] Protestantstvo
Na splošno je krščanstvo imelo mešane poglede na nadzor rojstev in njegovo vlogo v družbi. Pred letom 1930 so v glavnem vse večje veje krščanstva, vključno z glavnima reformatorjema, Luthrom in Calvinom, obsojale nadzor rojstev. To stališče je omilila lambethška konferenca anglikanske cerkve leta 1930 in večina protestantskih skupin je v 20. stoletju sledila temu zgledu, čeprav nekateri posamezni protestanti zagovarjajo tradicionalen pogled, da je uporabljati kontracepcijo narobe.
Stališče protestantske ameriške evangeličanske luteranske cerkve, ki zajema večino luteranskih cerkva v ZDA, je, da je treba pare, ki se ne čutijo poklicani, da bi zanosili, spoštovati in da se od njih pričakuje uporaba varnih in učinkovitih kontraceptivov. Druge luteranske in prezbiterijanske organizacije, kot tudi protestantske skupine na splošno, imajo lahko drugačne poglede.
Tudi stališče evangeličanske cerkve na Slovenskem je, da načrtovanje družine s kontracepcijskimi sredstvi ni greh, ter da je omejevanje spolnosti samo na reprodukcijo protinaravno. Ta cerkev vernicam tudi dopušča umetni splav kot rešitev v nekaterih izjemnih primerih, ter se zavzema za družine s toliko otroci, da imajo lahko zagotovljeno dostojno življenje.
[uredi] Katolištvo
Katoliška cerkev že od nekdaj zgodovinsko dokumentirano moralno nasprotuje kontracepciji in orgazmom izven popolno naravne spolne združitve zakoncev. Avtor v Barnabinem pismu iz 2. stoletja obravnava nemoralnost oralnega seksa za samoumevno.
Uradno stališče katoliške cerkve glede nadzora rojstev je zelo jasno izraženo v encikliki Casti Connubii, ki jo je konec leta 1930, kot odgovor na takratno anglikansko sprejetje umetne kontracepcije v primeru smrtne nevarnosti, sprejel papež Pij XI., pri čemer se je skliceval tudi na do takrat neprekinjeno tradicijo krščanstva in kršitelje proglasil za smrtne grešnike.
Leta 1968 je papež Pavel VI. izdal spis Humanae Vitae, s katerim je znova prepovedal kemijske in pregradne metode, vendar za nujne primere priporočal naravne metode, kot ritmična metoda ali naravno načrtovanje družine; nekateri menijo, da je to priporočilo implicitno zajeto tudi v prejšnji Casti Connubii. Te metode so znane kot�»periodična vzdržnost«�in se smatrajo za moralno drugačne od dejavnega spreminjanja plodnosti para, saj je modus operandi vzdržnost, dasi ne ves čas.
Pari, ki se želijo cerkveno poročiti, se morajo udeležiti predzakonskega tečaja, kjer jim duhovnik in laiki svetujejo, kako se obnašati v katoliškem zakonu. V preteklosti je duhovnik parom, ki so želeli odložiti rojstvo otroka, svetoval ritmično metodo, današnje pare pa usmerja proti učinkovitejšem naravnem načrtovanju družine.
Cerkev ponavlja svoje stališče, da kondomi niso zadostna zaščita pred spolno prenosljivimi boleznimi, kot je AIDS, ker trdi da so dragi, nezanesljivi in ponujajo lažen občutek varnosti. Namesto kontraceptivov Cerkev priporoča spolno vzdržnost in zvestobo v zakonu. Nasprotovanje rimskokatoliške cerkve nadzoru rojstev nekateri kritizirajo, češ da povečuje revščino, brezizhodnost in demografsko eksplozijo. Drugi dodajajo tudi, da bi lahko preprečila epidemijo aidsa v Afriki, če bi svojim tamkajšnjim misionarjem dovolila poučevati tudi o kondomih. Cerkev v svoj zagovor odgovarja, da je na svetu za vse več kot dovolj hrane in drugih virov, ter da ni korelacije med gostoto prebivalstva in bogastvom ali revščino, saj so nekatere najbogatejše države sveta gosto naseljene, in obratno. Zagovorniki nadzora rojstev odgovarjajo, da je ekonomska rast, ki omogoča visoko naseljenost brez revščine, neposredna funkcija dostopnosti kontraceptivov, saj vodi v manjše družine, ki se lahko vzdržujejo in svojim otrokom nudijo izobraževanje. V tretjem svetu imajo mnogi ljudje več otrok prav zaradi revščine, saj lahko tako dela in vzdržuje družino več ljudi. Zagovorniki nadzora rojstev pravijo, da je odvisnost od otroškega dela začaran krog. Večja dostopnost otrok kot delovne sile teoretično manjša njihove mezde; več otrok potrebuje več hrane, zaradi česar je treba zaposliti več otrok, da jo prislužijo.
Poleg argumenta, da je krščanska tradicija pred 20. stoletjem kontracepcijo prepovedovala, so katoliški filozofi ponudili tri vrste filozofskih argumentov. Ti argumenti niso uradno učenje Cerkve, pač pa poskusi, da bi pokazali filozofski argument v tem, kar bi lahko tudi sprejeli na vero.
Sveti Tomaž Akvinski je trdil, da je narobe izvajati dejanje, ki namerno zmoti prvotni namen človeškega organa. Po njegovi teoriji je moč sklepati, da je kontracepcija moralno napačna, saj imajo spolni organi za svoj prvotni pomen razmnoževanje. Nasprotniki tega argumenta trdijo, da motenje prvotnega namena organa ni nujno narobe (npr. zamaški za uho proti hrupu, sončna očala, itd.) in da imajo spolni organi za soprvotni namen tudi poglobiti medčloveško zvezo.
V obrambo Humanae Vitae sta katoliška misleca John Finnis in Germain Grisez dala nov argument. Razmišljala sta o tem, zakaj je ubijati ljudi narobe, in sklenila, da je pri umoru narobe to, da dejavno in zavestno delujemo proti vrednosti človeškega življenja. Ker je nadzor rojstev, ko ga izvajamo dejavno, z zaužitjem tablete ali nataknjenim kondomom (ne pa tudi, če ga�»izvajamo«�nedejavno, tj. z vzdržnostjo), neposredno uperjen proti tvorbi življenja, pomeni dejanje, ki neposredno in dejavno nasprotuje vrednosti človeškega življenja, torej je napačno. Videti je, da ima argument Finnisa in Griseza za posledico obsodno rabe nesplavitvene kontracepcije za preprečevanje zanositve tudi v primerih posilstva, vendar katoliška cerkev v teh primerih nima uradnega stališča o moralnosti rabe takšnih kontraceptivov (omejene na rabo kondomov ali drugih pregradnih metod ali spermicidov). Ker Cerkev uči, da je treba človeško življenje spoštovati od spočetja, vsaka oblika kontracepcije, za katero je znano, da lahko uniči človeško zigoto, embrijo ali fetus (tableta, maternični vložek, vsadek ali postkoitalna tableta) velja za nemoralno.
Končno, mnogo mislecev�»personalistične šole«, najbolj znan je bil Karol Wojtyła, poznejši papež Janez Pavel II., meni, da je kontracepcija nasprotna z medosebno zvezo, ki bi jo spolni odnos moral utrditi. Najpopularnejša oblika tega argumenta trdi, da bi spolna zveza morala vključevati popolno medsebojno telesno podarjanje, če naj ne bi bila slepljenje samega sebe. Kontracepcija pri tem zadržuje nekaj bistvenega, namreč plodnost, torej naj bi bila proti-povezovalna, čeprav se par osebno čuti povezan (da se nekaj zadržuje je najbolj jasno pri pregradnih metodah, vendar trdijo, da tudi druge metode zadržujejo nekaj, da ne bi bilo podarjeno). Dejanje proti-povezovalnosti naj bi delovalo proti ljubezni v zakonu, zato je to narobe.
Različica tega argumenta pravi, da nezaščiten spolni odnos naredi par za biološko enoto, saj njuni organi delujejo skupaj, ter si biološko prizadevajo za razmnoževanje, čeprav občevanje poteka v času, ko razmnoževanje biološko ni mogoče. Namenoma in dejavno delovati, da razmnoževanje ni mogoče, naj bi bilo vsiljevanje lastne volje proti dejavnosti organov, ki domnevno združujejo par, torej je proti zvezi dveh oseb. Nekateri katoliški misleci so prirejeno razlago z biološko enoto med spolnim odnosom uporabili tudi proti homoseksualni spolni dejavnosti.
[uredi] Islam
Koran ne vsebuje eksplicitne izjave o moralnosti preprečevanja rojstev, pač pa vsebuje izjave, ki pozivajo k spočetju. Sčasoma so se oblikovale različne razlage, in v času tega pisanja v spletu zlahka najdemo razprave, ki zavzemajo različna stališča. Zgodnja muslimanska literatura opisuje različne kontracepcijske metode, študija, ki jo je sponzorirala egiptovska vlada pa je ugotovila, da z moralnega stališča ni bil sprejemljiv samo azl (coitus interruptus), pač pa katerakoli podobna metoda, ki ni povzročala sterilnosti. Različne šole islama gledajo na to različno, kot tudi na druga vprašanja islamske morale. V Iranu kontracepcijskih metod ne priporočajo le poročenim parom, pač pa s plakati in oglasi k njihovi uporabi spodbujajo tudi mladostnike.
[uredi] Judovstvo
Dejavno preprečevanje nosečnosti je kršitev zapovedi�»plodite se in množite«�(Geneza 1:22). Rabinske avtoritete nadalje smatrajo kot možno (ki ni splošno sprejeta), da zveza, ki po definiciji ne more voditi v nosečnost, pomeni�»stresanje semena na tla«, Onanov greh (Geneza 38:9).
Možnost kontracepcije se pojavlja v Talmudu (traktat Yevamot 12b), kjer govori o rabi vstavkov za ženske, ki so premlade, da bi zanosile, so trenutno noseče, ali dojijo. V vsakem od teh primeru je bodisi ženska bodisi njen otrok v nevarnosti resnih komplikacij, zato je to podlaga, da mnoge rabinske avtoritete dovoljujejo kontracepcijo, če bi nosečnost resno škodila ženski. V teh primerih imajo raje najbolj�»naravno«�metodo: ker raba kondoma ali vstavka ustvarja fizično pregrado, imajo avtoritete raje tabletke (ali tudi spirale).
Kontracepcijski ukrepi, ki vodijo v trajno sterilnost, posebno moško (npr. po vazektomiji), so problematični in sterilizirani mož se morda mora ločiti od svoje žene (kar temelji na Devteronomiju 23:2).
Takšna regulativa glede nadzora rojstev zadevajo tradicionalistične veje judovstva (med drugimi vključno z ultra-ortodoksnimi in moderno-ortodoksnimi sektami) bolj kot ostale, zaradi njihovega striktnega upoštevanja židovski zakon (halakhah). Ko se ortodoksni židovski pari odločajo za rabo kontraceptivov, se v splošnem posvetujejo z rabinom, ki ugotovi potrebo za vmešavanje v naravo in izbere metodo, ki je ustrezna s stališča židovskega zakona. Liberalne veje judovstva (vključno z reformističnim, rekonstrukcionističnih in konzervativnim gibanjem; posebej v zahodni družbi) te ureditve zadevajo dosti manj, saj je njihov poudarek na priredbi halkhaha sodobnem življenju, namesto da bi mu slepo sledili. Mnogim sodobnim Židom se zdi, da prednosti, ki jih prinaša nadzor rojstev - zdravje ženske, stabilnost družine in preprečevanje bolezni - bolj podpirajo judovsko zapoved�»izberite življenje«�kot pa kršijo zapoved�»plodite in množite se«.
Zanimivo je, da v judovstvu občutno uporabljajo kontracepcijsko tableto mlade neveste. Zakoni družinske čistosti ukazujejo, da do občevanja ne sme priti medtem, ko ima ženska menstruacijo (glej niddah). Mnoge neveste se zato odločijo, da kratek čas uravnavajo svoje mesečno perilo, da zmanjšajo možnost menstruacije ravno na poročno noč.
Na splošno uvedba oralne kontracepcije v judovskih krogih ni povzročila zmede, ki jo je povzročila v drugih verskih skupinah. Sledil ji je kup odgovorov rabinskih avtoritet (poskim), ki so določile pravi odnos do tega novega pojava. Presenetljivo malo je bilo govora o morebitni povečani promiskuiteti (znutu).

Summary:
Nadzor rojstev (imenovano tudi načrtovanje rojstev, načrtovanje družine, preprečevanje zanositve, ali kontracepcija) je vsak načrt ali metoda za preprečevanje ali zmanjšanje verjetnosti zanositve, ne da bi se pri tem izogibali spolnim odnosom. Od umetne prekinitve nosečnosti se razlikuje po tem, da nadzor rojstev skuša preprečiti, da bi do nosečnosti sploh prišlo, medtem ko splav prekine nosečnost, ki se je že začela.
Nadzor rojstev je v mnogih kulturah in verstvih kontroverzna politična in etična tema. Obstajajo različne stopnje nasprotovanja, vključno s tistimi, ki nasprotujejo vsakršnem nadzoru rojstev razen vzdržnosti; tistimi, ki nasprotujejo nadzoru rojstev z metodami, ki se jim zdijo�»nenaravne«, medtem ko dopuščajo naravno načrtovanje družine; in tistimi, ki podpirajo večino oblik nadzora rojstev, ki preprečuje oploditev, vendar nasprotujejo metodam načrtovanja rojstev, ki oplojenemu jajčecu preprečijo, da bi se pritrdilo na maternico in začelo nosečnost.


[uredi] Besedilo
Preživela oblika Rigvede izhaja iz železne dobe (približno 9. do 7. stoletje pr. n. št.) tako kot ostale vede, ki so se pojavile nekaj stoletij po prvih himnah. Ta izdaja vsebuje pravorečne spremembe vedskega sanskrta, kot na primer ustalitev sandhija (Oldenberg ta pojav imenuje Orthoepische Diaskeuase).
Urejeno besedilo je, kot pri ostalih vedah, prehajalo iz roda v rod v dveh različicah: Padapatha, kjer je vsaka beseda izolirana v obliki pausa in jo uporabljajo za učenje na pamet; Samhitapatha besede združuje po pravilih sandhija (postopek je opisan v Pratisakhji), besedilo pa uporabljajo za recitacijo.
Padapatha ter Pratisakhya utrdita točnost in pomen besedila. Urejeno besedilo pa se je ohranilo več kot tisočletje v neokrnjeni obliki le s pomočjo ustnega izročila. Rigvedo so verjetno zapisali šele v obdobju gupta (4. do 6. stoletje n. št.). Najstarejši ohranjeni rokopisi izvirajo iz enajstega stoletja.
Izvirno besedilo (»izvirno«�ker se trudi povrniti himne nazaj v obliko, ki so jo zapisali rišiji), rekonstruirano na podlagi metrike, se slogovno nahaja nekje med Padapatho in Samhitapatho, vendar je bližje slednji.
[uredi] Urejenost
Besedilo je razdeljeno na deset knjig, imenovanih mandale; knjige so različne starosti in dolžine.�»Družinske knjige«: mandale 2-7 so najkrajše in najstarejši del Rigvede. Urejene so po dolžini ter obsegajo 38% celotnega besedila. Osma in deveta mandala sta sestavljeni iz hvalnic različnih starosti ter obsegata 15% in 9% Rigvede. Prva in deseta mandala sta najmlajši in najdaljši knjigi -- obsegata 37% Rigvede.
Vsaka mandala je sestavljena iz himen, ki se imenujejo sūkta (»slavospev«) in so namenjene raznim žrtvenim obredom. Sūkte so še naprej razdeljene na posamezne stance, imenovane ṛc (»hvalnica«), ki se še naprej delijo na verze (pada --�»stopalo«). Vedske metrike, ki se največkrat pojavljajo v ṛcah, so džagati (pada je sestavljena iz 12 zlogov), trištubh (11 zlogov), viradž (10 zlogov), gajatri ali anuštubh (8 zlogov).
Zaradi pedagoške prikladnosti je vsaka mandala umetno razdeljena na približno enake enote več sūkt, imenovane anuvāka (»recitacija«), kar sodobni založniki pogosto izpustijo. Spet druga shema celotno besedilo desetih mandal razdeli na aṣṭaka (»osem«), adhyāya (»poglavje«) in varga (»razred«). Nekateri založniki objavijo obe klasifikaciji v eni sami izdaji.
Najbolj pogost sistem številčenja je po knjigi, himni in stanci (ter padi a, b, c ..., če je potrebno). Na primer, prva pada je
zadnja pada pa je
[uredi] Revizije
Preživeli sta dve glavni šakhi (»veji«�oz. šoli ali reviziji), Śākala in Bāṣkala, ki sta v bistvu identični.
Revizija Śākala vsebuje 1,017 običajnih hvalnic ter dodatek 11 vālakhilj slavospevov, ki so dandanes običajno vključeni v osmo mandalo (kot 8.49–8.59). Celotna revizija tako znaša 1,028 hvalnic. Bāṣkala revizija, med običajnimi hvalnicami, vsebuje 8 vālakhilja himen, kar skupaj znaša 1025 običajnih himen śākhe. Vrh tega ima revizija Bāṣkala svoj dodatek 98 himen, imenovanih Khilani. Aitareja-Brahmana in Kaušitaka-Brahmana sta povezani z revizijami Śākala ter Bāṣkala.
Vseh 1,028 himen Rigvede iz Aufrechtove izdaje (1877) vsebuje 10,522 ṛc ali 39,831 pad. Šatapatha Brahmana navaja, da se v Rigvedi nahaja 432,000 zlogov, medtem ko ima metrično besedilo van Nootena in Hollanda (1994) 395,563 zlogov (ali povprečno 9.93 zlogov na pado). Zaradi težav s sandhijem štetje zlogov ni enostavno opravilo.
[uredi] Rišiji
Tradicija vsako Rigvedo pripisuje enemu rišiju (skladatelj / sestavljalec). Večina sūkt ima samo enega avtorja.�»Družinske knjige«�(2-7) se imenujejo tako, ker je himne v knjigi prispevalo več članov iste družine. Obstaja deset glavnih družin rišijev, ki so skupaj prispevali več kot 95% ṛc Rigvede. Vsaka ṛca je povezana z āprī himno posamezne družine; āprī je posebna strogo oblikovana sūkta, ki se jo uporablja za žrtvovanje živali v soma obredu.
[uredi] Vsebina
Rigvedske himne so posvečene raznim božanstvom izmed katerih so glavna: Indra, herojski bog, ki je pokončal svojega sovražnika Vrtro; Agni, žrtveni ogenj; Soma, sveti napoj ali rastlina iz katere je narejen. Drugi izraziti bogovi so še Mitra-Varuna in Ušas (jutranja zarja). V besedilih se pojavljajo tudi himne božanstvom kot so Savitr, Višnu, Rudra, Pušan, Brihaspati, Brahmanaspati, pa tudi pobožanstveni naravni pojavi: Djaus Pita (nebo), Prithivi (zemlja), Surja (sonce), Vaju (veter), Ap (vode), Pardžanja (dež), Vac (beseda), mnoge reke (še posebej Sapta Sindhu in Sarasvati). Ašvini, Maruti, Aditji, Rbhui in Višvadeve so skupine božanstev, ki se tudi nahajajo v Rigvedi.
Himne omenjajo tudi razna manj pomembna božanstva, osebe, ideje, pojave in predmete ter se bežno sklicujejo na verjetne zgodovinske dogodke, še posebej bitke med zgodnjimi vedskimi ljudstvi (znanimi kot vedski arijci) in njihovimi sovražniki, Dasa.
[uredi] Datiranje in zgodovinski okvir
Rigveda je veliko starejša kot katero koli drugo indoarijsko besedilo. Zaradi tega razloga je bila center pozornosti zahodnih učenjakov že od časa Maxa Müllerja dalje. Rigveda je zabeležila zgodnje stopnje vedske religije. Obstaja mnogo podobnosti z zgodnjeiransko Avesto, ki izvira iz protoindoiranskih časov, ki so povezani z androvsko kulturo iz približno 2000 pr. n. št. Jedro Rigvede izvira iz pozne bronaste dobe in je edini primer literature iz te dobe z neprekinjeno tradicijo.[navedi vir] Sestavljena je bila približno med 1700-1100 pr. n. št. V sledečih stoletjih je bilo besedilo podvrženo raznim revizijam in standardizaciji (samhitapatha, padapatha). Redakcija je bila končana okoli 7. stoletja pr. n. št.
Pisava se v Indiji pojavi okrog 5. stoletja pr. n. št. v obliki rokopisa brahmi, vendar so bila tako obsežna besedila kot je Rigveda verjetno zapisana mnogo kasneje; najstarejši preživeli rokopis datira v 11. stoletje. V srednjem veku so rokopise uporabljali predvsem za poučevanje. Besedila so vse do prihoda tiskarstva v 16. stoletju pisali na lubje ali palmove liste, ki so se v tropskem podnebju hitro razkrajali. Himne so se zato od njihovega nastanka pa do redakcije Rigvede celo tisočletje ohranjale s pomočjo ustnega izročila; celotna Rigveda pa se je od časa redakcije do Müllerjeve editio princeps ohranjala v sakhah še 2500 let.
Kot osrednjo filozofijo vedske civilizacije v železni dobi je besedila, po njihovem nastanku, ohranjalo in kodificiralo številno vedsko svečeništvo. Brahma Purana in Vaju Purana navajata nekega Vidagdha kot avtorja Padapathe. Besedilo Rk-pratišakhja pa naj bi napisal avtor Sthavira Šakalja.
Rigveda opisuje mobilno, nomadsko kulturo, ki je uporabljala konjske bojne vozove in bronasto orožje. Geografija v besedilu se sklada s pokrajino Pandžab: reke tečejo iz severa proti jugu, gore so relativno oddaljene, vendar vseeno dosegljive (soma je rastlina, ki jo najdemo v gorah in jo običajno kupujejo od trgovcev ali uvoznikov). Kljub temu so himne nastajale dolgo časa z najstarejšimi elementi, ki segajo vse v čase delitve protoindoiranskega jezika (okoli 2000 pr. n. št.) Ali se hvaljenje vedskih arijcev in Indre o uničenju kamnitih utrdb nanaša na mesta v civilizaciji doline Ind, ali pa sega nazaj, vse do bojev med zgodnjimi indoarijci in BMAC na območju današnjega Afganistana in Turkmenistan, še vedno buri duhove raziskovalcev. Čeprav obstaja velika verjetnost, da je večina rigvedskih himen nastala v Pandžabu, besedila Rigvede nikjer ne omenjajo tigrov ali riža (kot v kasnejših Vedah), kar namiguje, da je vedska kultura prodrla na indijske planjave šele ko je bila Rigveda dokončana. Domnevajo tudi, da besedilo ne omenja železa, čeprav se izraz ajas (kovina) pojavlja v Rigvedi. Železna doba se v indiji začne v 12. stoletju pr. n. št. s črno in rdečo lončarsko kulturo. To je splošno sprejet časovni okvir začetka kodifikacije Rigvede (urejanje zgodnjih metričnih besedil posameznih hvalnic v knjige ter popravljanje samhitapathe (z uporabo sandhija) in padapathe (opustitev sandhija)) in sestavljanja mlajših Ved. Ta čas verjetno sovpada z zgodnjim kraljestvom Kuru, ki je preusmerilo središče vedske kulture vzhodno od Pandžaba, v današnji Utar Pradeš.
Nekatera imena rigvedskih božanstev najdemo tudi v drugih verskih sistemih, ki temeljijo na protoindoevropski religiji, uporabljene besede pa si delijo skupne protoindoevropske korenine z besedami iz drugih indoevropskih jezikov.
N. Kazanas v polemiki proti�»teoriji arijske invazije«�predlaga datum 3100 pr. n. št., ki temelji na identifikaciji zgodnje rigvedske reke Sarasvati kot Ghaggar-Hakra ter na filoloških argumentih. Njegova polemika nasprotuje večini raziskovalcev, zato je v nasprotju s stališči splošno sprejetega zgodovinskega jezikoslovja in podpira kontroverzno indijsko Urheimat teorijo, ki za dobo poznega protoindoiranskega jezika predlaga leto 3000 pr. n. št. Nekateri pisci, ki svoje teorije temeljijo na astronomskih izračunih, govorijo celo o času 4000 pr. n. št., znanem tudi kot indijski neolitik. .
Konj (ašva) in govedo v Rigvedi igrajo pomembno vlogo. Besedilo omenja tudi slona (hastin), kamelo (ustra), vodnega bivola (mahisa), leva (simha), gaurja, pava (majura) in raco čakravako (anas casarca)
[uredi] Hindujska tradicija
Sodeč po indijski tradiciji je rigvedske himne zbral Paila pod vodstvom Vjāse, ki je sestavil Rigveda Samhito kot jo poznamo danes. Śatapatha Brāhmana navaja, da Rigvedo sestavlja 432,000 zlogov, kar je enako številu muhurt (1 dan = 30 muhurt) v štiridesetih letih. Ta izjava poudarja temeljno filozofijo vedskih knjig, ki pravi, da med astronomsko, fiziološko in duhovno sfero obstaja povezava (bandhu).
Avtorji brāhmanske književnosti so pogosto opisovali in tolmačili rigvedske obrede. Jaska je bil zgodnji tolmač Rigvede. V 14. stoletju pa je Sājana napisal izčrpno razlago Rigvede. Razlage drugih bhāṣij, ki so se ohranile vse do današnjih dni, so napisali Mādhava, Skandasvāmin in Veńkatamādhava.
[uredi] Vedantski in hindujski reformatorski nazori
Od 19. in 20. stoletja dalje so nekateri reformatorji, kot sta Svami Dajananda in Sri Aurobindo, poskušali ponovno razložiti vede, da bi se skladale s sodobnimi in ustaljenimi moralnimi ter duhovnimi normami. Vedantsko dojemanje Rigvede sta odmaknila proč od izvirne obredne vsebine in jo približala simbolični ali mistični razlagi. Na primer, žrtvovanje živali nista razumela kot dejanski zakol, ampak kot transcendentne procese.
Vedsko reko Sarasvati -- RV 7.95 jo poveličuje kot največjo reko, ki izvira v gorah in se izteka v morje -- včasih enačijo z reko Ghaggar-Hakra, ki se je izsušila od 2600 pr. n. št. do 1900 pr. n. št. Drugi menijo, da je bila Sarasvati pravzaprav reka Helmand v Afganistanu. Ta vprašanja se navezujejo na debato o indoarijskih selitvah in na nasprotujočo teorijo, ki zagovarja, da vedska kultura, skupaj z vedskim sanskrtom, izvira iz indske civilizacije. Ta tema, ki sta jo omenjala tudi Amal Kiran in Šrikant G. Talageri, je zelo pomembna v hindujskem nacionalizmu. Subhash Kak trdi, da se v razvrščenosti himen v Rigvedi skriva astronomska koda. Bal Gangadhar Tilak je v svojem delu�»The Orion«�(1893), ki prav tako temelji na astronomskih poravnavah v Rigvedi, govoril o prisotnosti rigvedske kulture v Indiji v 4. tisočletju pr. n. št. V�»Arctic Home in the Vedas«�(1903) pa je celo trdil, da arijci izvirajo iz bližine severnega pola ter da so se preselili na jug med ledeno dobo.
[uredi] Pomožna besedila
[uredi] Rigvedske brahmane
Od brahman, ki so jih zapustile šole Bahvṛca (kot se pristaši Rigvede radi imenujejo), sta se ohranili dve besedili: brahmane Aitarejinov in brahmane Kaušitakinov. Aitareja-brahmana in Kaušitaki- (ali Sankhajana-) brahmana temeljita na enaki tradicionalni razlagalni tematiki. Opazno pa se razlikujeta po ureditvi te tematike in v samem slogu tolmačenja. Izjema so le številne legende, skupne obema, v katerih je neskladnost manjša. Obe besedili vsebujeta tudi nekaj svojske snovi. Kaušitaka je slogovno veliko bolj jedrnata ter bolj sistematična po ureditvi, po čemer lahko sklepamo, da je mlajša od Aitareje. Kaušitaki sestavlja trideset poglavij (adhjaja), Aitareja pa jih ima štirideset, razdeljenih v osem knjig, vsaka pa ima pet poglavij (pančaka). Zadnjih deset adhjaj slednje knjige so očitno dodali kasneje, čeprav so bila verjetno del Aitareje že v času Paninija (ca. 5. stoletje pr. n. št.) -- če je res, da se ena izmed njegovih slovničnih suter, ki ureja oblikovanje imen brahman, nanaša na ti dve deli. V tem zadnjem delu se nahaja tudi dobro znana pripoved (zapisana tudi v Šankhajana-sutri) o Šunahšepi in njegovem očetu, ki sina proda in ponudi, da ga ubije. Recital te legende je bil sestavni del ustoličenja novih kraljev. Aitareja se skoraj izključno ukvarja s soma žrtvovanje, Kaušitaka pa v prvih šestih poglavjih obravnava več vrst havirjagnje ali daritev riža, mleka, ghija itd., nakar sledii soma žrtvovanje. Poglavja od 7 do 10 opisujejo izvajanje tega obreda, poglavja od 11 do 30 pa vsebujejo recitacije (šastra) hotarja. Sajana v svojem komentarju tega dela avtorstvo Aitareje pripisuje modrecu Mahidasi Aitareji (»sin Itare«), ki je drugod znan kot filozof. Zdi se verjetno, da je ta oseba uredila brahmano in ustanovila šolo aitarejinov. O avtorstvu teh dveh sorodnih del nimamo podatkov, razen tega, da mnenje modreca Kaušitakija pogosto velja za avtoritativno in na splošno v nasprotju z mnenjem Paingje in konkurenčne šole painginov. Zato je najbolj verjetna dejanska slika to, kar neki rokopis imenuje�»brahmana Sankhajane, (napisana) v skladu z nazori Kaušitakija«.
[uredi] Rigvedske aranjake
Obe brahmani vsebujeta še prilogo, imenovano�»gozdna knjiga«�(aranjaka). Aitarejaranjaka ni povsem enotno besedilo. Sestavljeno je iz petih knjig (aranjaka), izmed katerih so prva ter zadnji dve liturgične narave in obravnavajo obred mahavrata ali veliko zaprisego. Zadnja knjiga je nedvomno kasnejšega izvora, hindujski strokovnjaki jo pripisujejo Šaunaki ali Ašvalajani. Druga in tretja knjiga sta popolnoma teoretični, slog pa se sklada z Bahvrca-brahmana-upanishado. Zadnja štiri poglavja druge knjige se običajno imenujejo Aitarejopanišad, njihov avtor pa naj bi bil -- kot pri brahmani (in pri prvi knjigi) -- Mahidasa Aitareja. Tretja knjiga se imenuje tudi Samhita-upanishad. Kaušitaki-aranjaka je sestavljena iz petnajstih adhjaj. Prvi dve ter sedma in osma se ujemajo s prvo, tretjo in peto knjigo Aitarejaranjake, medtem ko štiri adhjaje, vstavljene mednje, predstavljajo izjemno zanimivo besedilo Kaušitaki (brahmana-) upanišad. Ostali deli (9.15) Aranjake obravnavajo vitalne vetrove, notranjo agnihotro itd. in se končajo z vamšo ali nasledstvom učiteljev.
[uredi] Rokopisi
Na Bhandarkarjevem orientalskem raziskovalnem inštitutu je zbranih 30 rokopisov Rigvede, ki so jih v 19. stoletju zbrali Georg Bühler, Franz Kielhorn in drugi. Izvirajo iz različnih delov Indije, tudi iz Kašmirja, Gudžarata, Radžastana, srednje Indije itd. V 19. stoletju so jih prinesli v Univerzo Deccan. Napisani so na brezovo lubje ali na papir v pisavi šarada in v devanagariju. Najstarejši rokopis izvira iz leta 1464.
Od teh 30 rokopisov jih 9 vsebuje besedilo samhita, 5 pa jih ima še padapatho. 13 rokopisov je opremljenih s Sajanovo razlago. V vsaj petih rokopisih (rokopisi št. 1/A1879-80, 1/A1881-82, 331/1883-84 in 5/Viś I) je ohranjeno celotno besedilo Rigvede. Rokopis št. 5/1875-76, napisan na brezovo lubje v šaradi, je uporabil Max Müller v svoji izdaji Rigvede s Sajanovo razlago.
Max Müller je uporabil 24 rokopisov medtem ko jih je punska izdaja uporabila vsaj pet ducatov, vendar uredniki slednje izdaje niso uspeli dobiti mnogih rokopisov, ki jih je uporabil Max Müller in bombajska izdaja, kot tudi nekateri drugi viri. Zato mora skupno število obstoječih rokopisov šteti vsaj osemdeset besedil.
[uredi] Izdaje
[uredi] Prevodi
Prvi objavljeni prevod katerega koli dela Rigvede v zahodnjaški jezik je pripravil Friedrich August Rosen, in sicer v latinščini (Rigvedae specimen, London 1830). Prevod je starejši od Müllerjeve prve izdaje, zato se je Rosen opiral na rokopis, ki ga je iz Indije prinesel Colebrooke.
H. H. Wilson je bil prvi, ki je Rigvedo v celoti prevedel v angleščino. Svoje delo je objavil v šestih knjigah, v obdobju med 1850-88. Wilsonova različica je temeljila na razlagi Sājaṇe. Leta 1977 je Wilsonovo izdaja razširil Nag Sharan Singh (Nag Publishers, Delhi, 2. izd. 1990).
Leta 1889 je Ralph T.H. Griffith svoj prevod objavil pod naslovom The Hymns of the Rig Veda (London, 1889)
Nemško izdajo je napisal Karl Friedrich Geldner: Der Rig-Veda: aus dem Sanskrit ins Deutsche Übersetzt, Harvard Oriental Studies, vol. 33–37 (Cambridge, Mass.: 1951-7).
Geldnerjev prevod je še do dandanes filološko najbolje oblikovan. Med leti 1989-1999 pa je Tatyana Yakovlena Elizarenkova sestavljala ruski prevod (izdala ga je založba Nauka ), ki je temeljil na Geldnerjevi izdaji.
Ravi Prakash Arya in K. L. Joshi sta leta 2001 objavila popravljeno izdajo Wilsonovega prevoda. Popravljena izdaja je posodobila Wilsonovo arhaično angleščino in jo nadomestila s sodobnejšim jezikom. Poleg angleškega prevoda je knjiga opremljena tudi z izvirnim besedilom v sanskrtu, v pisavi devanagari.
Leta 2004 so Združene države Amerike, pod okriljem agencije National Endowment for the Humanities, finančno podprle Joela Breretona in Stephanie W. Jamison, da pripravita nov izviren prevod Rigvede, ki naj bi ga izdala založba Oxford University Press.
Obstajajo tudi številni delni prevodi v druge jezike. Opaznejši primerki so:
Wendy Doniger O'Flaherty je objavila sodoben izbor besedil, skupaj s prevodom 108 hvalnic in opombami. Bibliografija prevodov Rigvede se v tej izdaji pojavi kot dodatno poglavje.
Michael Witzel in Toshifumi Goto sta leta 2007 predstavila nov nemški prevod (ISBN 978-3-458-70001-2 / ISBN 978-3-458-70001-3) 1. in 2. knjige.

Summary:
Rigveda (sanskrt ऋग्वेद ṛgveda ṛc - hvalnica, verz + veda - znanje) je starodavna indijska sveta zbirka hvalnic v vedskem sanskrtu, posvečenih bogovom (deve). Uvrščajo jo med štiri kanonska sveta besedila (šruti) hinduizma, poznana kot Vede. Rigvedo cenijo hindujci po celem svetu. Njene verze recitirajo med molitvami, verskimi funkcijami ter med drugimi posebnimi priložnostmi, zaradi česar jo štejejo med najstarejša verska besedila, ki so še vedno v uporabi.
Rigveda je eno najstarejših besedil v indoevropski jezikovni skupini. Filološki in jezikoslovni dokazi nakazujejo, da je Rigveda nastala okrog leta 1700-1100 pr. n. št. v Sapta Sindhu (deželi sedmih velikih rek), pokrajini blizu današnjega Pandžaba. Prisotna je izrazita kulturna podobnost z zgodnjo iransko Avesto, ki izvira iz časa protoindoiranskega jezika, pogosto povezanega z zgodnjo androvsko kulturo iz 2000 pr. n. št.


[uredi] Izvor in začetek novega sloga
Izraz�»Art Nouveau«�(francosko nova umetnost) se je prvič pojavil leta 1895 v Parizu kot ime trgovine z umetniškimi izdelki popolnoma novih oblik. Kmalu se je začelo ime uporabljati za vse novosti na umetniškem področju, predvsem v proizvodnji pohištva in draguljarstva. Končno je bil izraz sprejet kot ime umetnostnega sloga na splošno.
Na nastanek sloga je močno vplivalo zgodovinsko gibanje Arts and Crafts, ki se je uprlo industrijski revoluciji s tem, da je zagovarjalo izdelke obrtnikov in zavračalo industrijsko proizvodnjo. Vrednotenje ljudskih in folklornih okraskov je povzdignilo med umetnike tudi manj talentirane rokodelce, kar je upravičilo veliko kritikov, da so novi slog enostavno prezrli ali celo zaničevali.
Art Nouveau je dejansko postal umetnost leta 1893, ko je Victor Horta zgradil Maisson Tassel v Bruslju. Takrat je bilo mesto na višku gospodarske blaginje in premožnejši meščani, predvsem trgovci, so kar tekmovali v gradnji hiš v tem slogu. Vse zgradbe te dobe kažejo novo razumevanje prostora, luči in barv. Mestna arhitektura se je povsem spremenila in skrb za notranjost bivalnih prostorov je stopila v ospredje.
Pravo priznanje je slog prejel leta 1900 na Svetovni razstavi v Parizu, kjer je prednjačil v vseh predstavljenih izdelkih. Novi slog je postal trenutna moda in se je takoj uveljavil tudi v industrijski proizvodnji, kar je bilo pravo nasprotje z začetnimi idejami. S tem je seveda dosegel najširši krog uporabnikov, a tudi najnižjo stopnjo umetnosti. Že po nepolnem desetletju je izginil, kakor je bila usoda vseh mod.
[uredi] Novi motivi
Art Nouveau se je v raznih krajih različno oblikoval in večkrat so si mišljenja njegovih stvariteljev nasprotovala vendar je bila vsem skupna osnovna ideja, po kateri je narava edini vzor vsakega umetnika. Pri tem pa ni mišljeno dosledno uprizarjanje panoramičnih perspektiv, temveč stilizirano upodabljanje drobnih komponent narave, to je posameznih rastlin in živali. Umetniki so, posebno v prvih časih, dajali prednost t. i. ukrivljeni potezi, ki naj bi ponazarjala absolutno lastnost narave, katera ustvarja brez premih črt. Kmalu pa so nekateri med njimi privedli to stiliziranje prav do samih premih črt in geometričnih likov, v katerih so videli najpopolnejše posnemanje narave, ki ga človek lahko doseže. Pri tem je treba poudariti, da je šlo za isto vodilno misel Art Nouveauja, za isto mišljenje in razumevanje umetnosti, čeprav so se umetniki izražali s popolnoma nasprotnimi oblikami.
Prav zaradi teh nasprotujočih si načinov upodabljanja narave so kritiki zavzeli do Art Nouveauja pretežno osebna stališča, ki še danes pogojujejo večino umetnostne kritike. Avstrijci so na primer vse skupaj pripisali Secesiji in njenemu iskanju novosti, zaradi česar še danes ni prave razmejitvene črte med raznimi oblikami secesije in predvsem med mnogimi njenimi posledicami. Nasprotno so pa Italijani ločili ti dve veji Art Nouveauja v dva samostojna stila: tehnika ukrivljene poteze je znana kot stile liberty, medtem ko spadajo stroge oblike ravnih črt v art déco. Zanimivo je, da se naziv art déco za pozni Art Nouveau uporablja samo v Italiji; drugod je to ime arhitekturnega stila, ki se je razvil med svetovnima vojnama, ko je bil v Italiji v modi takoimenovani stile fascista. Danes veliko kritikov skuša zaobjeti vso umetnost dvajsetega stoletja pod modernizem, ki naj bi bil začel s Secesijo in se nato razvil na različne načine.
[uredi] Ukrivljena poteza
Pri tehniki ukrivljene poteze je značilno, da morajo biti linije dinamične in�»rastoče«: primer je bič, ki se vije v mehkih vijugah in s tem posnema rastline, čeprav ni naraven proizvod, pač pa izdelek. Ponavljajoča se krivulja biča je bila ena od glavnih potez Art Nouveaua. Za Švicarje, mojstre urarje, je bilo pa bolj zanimivo nihanje smrekovih vrhov v vetru (fr. sapin = jelka), zato njihovi motivi navadno ne ponavljajo krivulje, pač pa se po prvem zavoju poteza prekine Nasprotno se ukrivljena poteza nadaljuje do skrajnosti pri drugih dveh prevladujočih motivih tega stila, to je pri školjki in pri spirali, ki sta vodilni temi večine umetnikov Art Nouveaua.
Razen stiliziranih figur rastlin in živali je prevladujoči motiv novih umetnikov predvsem ženska podoba, pravzaprav idealizirana ženska podoba, kjer se ukrivljena poteza ujema z obliko telesa in se nadaljuje v bujnih lasiščih in fantastičnih gubah oblačil. Podobe so večinoma simbolične, skrivnostne in nedosegljive v svoji veličini. Mojster upodabljanja ženskih figur je bil Alfonz Mucha, ki je posebno v svojih zrelih letih ovekovečil slovanski tip ženske.
[uredi] Geometrične oblike
Večina prvih umetnikov Art Nouveaua je menila, da so okraski upravičeni že samo zaradi svoje elegance in so torej sami sebi vzrok in opravičilo (»lepo zaradi lepega«), v čemer lahko vidimo prve znake poznejšega potrošništva, saj je bila na ta način možnost praktične uporabe povsem prezrta. Posebno pri izdelavi manjših predmetov za hišno uporabo se je večkrat predmet izkazal za popolnoma neuporabnega, čeprav je bil nedvoumno lep in eleganten. Ta pomanjkljivost je seveda odpadla pri tistih umetnikih, ki so stiliziranje narave speljali do skrajnosti, to je do samih premih črt in geometrijskih oblik. Znana je na primer kategorična izjava enega od predstavnikov te skupine, Avstrijca Otto Wagnerja: "Kar ni praktično, ne more biti lepo."
Tako je pozni Art Nouveau opustil cvetoče veje in vijugaste okraske; edina kriva poteza je bila zaključen krog in edini okrasek zaporedje črt. V arhitekturi so pročelja postala stroga in enolična, ostrešja pa so bila še vedno okrašena s kipi in predvsem z velikimi strešnimi okni in steklenimi stropovi ali kupolami, ki so osvetljevale notranjost.
[uredi] Novi materiali
Art Nouveau ni uvedel le novih motivov v umetniško upodabljanje, pač pa tudi rabo novih materialov, predvsem železa in stekla. Železni izdelki so do tedaj bili izključno uporabni predmeti, kot so ograje, okenske in portalne rešetke, pa tudi orodje in orožje vseh vrst. V preteklih dobah, predvsem v baroku, so kovači skušali železne izdelke sicer olepšati in predstaviti v umetnih oblikah, a to so bili vedno le uporabni predmeti, katerim je železo zagotavljalo trdnost in trajnost. Po novem pa se je železo uporabljalo kot čipka, samo za okras.
Tudi poslikava stekla in keramike ni bila novost, saj so na primer ostale v zgodovini mnoge srednjeveške vitraže. Toda Art Nouveau je prenesel to čudovito umetnost v privatne hiše in njihove verande, pa tudi v manjše, bolj dosegljive predmete, kot so posoda, vaze in lestenci. Čeprav so najfinejši izdelki te vrste evropskega porekla, se je na mednarodnem tržišču najbolj uveljavil Louis Comfort Tiffany iz New Yorka.
Posebej je treba omeniti rabo novih materialov v draguljarstvu, ki je dotlej bilo le obrt, saj se je predmet vrednotil samo po količini dragih kamnov in ne po umetniški izdelavi. Z novimi idejami je pa prihajal v poštev predvsem okus ustvarjalca, ki je znal predstaviti izvirne oblike nakita. Vrednost samega dragulja ni bila več tako pomembna, glavno vlogo je igrala oblika, barva in izdelava predmeta. Tako so draguljarji namesto diamantov začeli uporabljati manj dragocene kamne, predvsem opale in ametiste, zaradi njihovih barv. Posluževali so se tudi biserov, roževine in slonovine.
Ta miselnost, ki je dovoljevala rabo novih materialov, se je pozneje izkazala tudi pri ameriških arhitektih, ko so sprejeli jeklo kot nosilni gradbeni material in s tem omogočili nastanek nebotičnikov in moderne arhitekture sploh.
[uredi] Novi poklici in nove umetnosti
Najvažnejša novost, ki jo je�»nova smer umetnosti«�uvedla, je zahteva po popolni skladnosti med arhitekturo, notranjo poslikavo, pohištvom, osebno opremo in vsemi pritiklinami do najmanjših okraskov. Prvič se torej pojavi globalni pojem, ki ne dela razlik med klasičnimi umetnostmi (slikarstvo, kiparstvo) in t. i. manjšimi umetnostmi (poslikava tkanin, umetno kovaštvo, zlatarstvo) ter takoj zajame celo najnovejši umetniški izraz - fotografijo. Art Nouveau je zgodovinsko prvi slog, ki zavzema vsa področja ustvarjanja in jim daje enak položaj. V tem obdobju se začnejo prištevati med umetnike dizajnerji, grafiki in mnogi drugi ustvarjalci, ki so bili pred tem le anonimni sodelavci priznanih umetnikov. Nastajajo pa tudi čisto novi poklici, kot na primer modni oblikovalci, frizerski mojstri, ustvarjalci plakatov. Skratka, umetnost stopi v vsakdanje življenje in vpliva na oblike vseh predmetov.
Nadvse pomembna je doba Art Nouveaua za nastanek in razvoj stripa. Strip se je odmaknil od slikarstva in je postal samostojna panoga umetnosti, ko je s pomočjo nove tiskarske tehnologije uvedel postopek "ostrega roba" (fr. ligne claire). Ta način risanja se razlikuje od umetniškega slikarstva preteklosti, ker vidno označuje robove vseh figur (navadno s črno barvo) in nato obrobljene površine pobarva, kar je bilo značilno za Art Nouveau.
[uredi] Značilnosti Art Nouveaua
Najvažnejša značilnost Art Nouveaua je njegovo splošno odprtje novosti in eksperimentiranju. Pri tem torej ne gre samo za nove motive, novo rabo materialov, nove umetniške panoge in nov odnos do upodobljenih tem, temveč gre predvsem za globoko prepričanje, da je umetnik v svojem ustvarjanju popolnoma svoboden in neodvisen. V zgodovinskem pogledu se na ta način zaključi tisočletna doba umetnosti�»po naročilu«, ki je bila podvržena volji raznih mecenov. Umetnost je spet odvisna samo od njenih ustvarjalcev in njihovega okusa, novi meceni – kupci ne postavljajo pogojev. Art Nouveau je zgodovinsko prvi slog, ki je zavestno predlagal nekaj novega, tj. je namenoma bil "moderen".
Razen tega je za�»novi slog«�značilen subjektiven in celo intimen dostop umetnika do okolja. Ne gre več za upodabljanje vidnih elementov, pač pa za poosebljanje pojmov in občutkov. Portreti, ki so bili v prejšnjih dobah glavni slikarski motiv, stopijo v ozadje: maloštevilne portretirane osebe so pogosto prikazane v idealiziranih, nerealnih oblikah. Krajinskih slik je prav tako malo in še te prikazujejo samo osebni impresionistični pogled. Narava je vedno protagonist, a nikoli ni�»naravna«. Povsod prevladujeta fantazija in simbolika, ki sta odprli pot poznejšim umetniškim smerem, kot sta na primer abstraktno slikarstvo in kubizem. Zato nekateri umetnostni kritiki obravnavajo Art Nouveau kot začetno obdobje modernizma, ki se vse do danes še ni iztekel.
Toda najbolj vidna značilnost tega sloga je globalno razumevanje umetnosti. Če je bilo v preteklih dobah normalno, da je gradbeni slog upošteval le zunanjost poslopja in sploh ni vplival na notranjo ureditev prostorov ali celo na njihovo opremo, sedaj to ni bilo več dovoljeno. Novi slog je obravnaval vsako zgradbo kot zaključeno harmonijo vseh komponent, od zunanjega videza preko razporeditve prostorov in pohištva, vse do posode, namiznega perila in osebnih predmetov. Nastala je potreba po sodelovanju vseh vrst umetnikov, z nemško besedo Gesamtkunstwerk, ali angleško total work of art. Najizrazitejši vpliv novih idej se seveda kaže v novih oblikah in materialih, enako pomembno je tudi inovativno razumevanje prostora in luči. Notranji prostori zgradb večkrat nimajo klasične razporeditve nadstropij, tla prehajajo postopoma na različne višine. Prav tako se okna ne odpirajo na cesto v enakomernih presledkih in njihove oblike prehajajo od linic in oken normalnih velikosti vse do velikih vitraž in strešnih oken. Vsa ta neenakomernost prispeva k čim boljši osvetlitvi notranjosti, za kar so nameščena tudi mnoga zrcala in steklene stene.
[uredi] Zaton in ponovno odkritje sloga
Industrijska proizvodnja predmetov Art Nouveau, ki je sledila začetnemu navdušenju za ta slog, je iznakazila njegov umetniški smisel. Preobilica ponudbe in predvsem zelo skromna kakovost izdelave sta kmalu pogasili zanimanje kupcev. A to ni bil edini vzrok, da se je doba Art Nouveaua tako naglo zaključila. Izbruh prve svetovne vojne je prekinil vsako umetniško delovanje in novi stil je kmalu postal simbol neokusa in površnosti. Toda najhujši udarec je zadala Art Nouveauju povojna potreba stanovanjskih prostorov. Hiše, ki so bile pred vojno zgrajene v tem slogu, so bile zaključene umetnine, ki se niso dale prikrojiti trenutnim zahtevam: saloni se niso dali prezidati v manjše sobe, stopnišča so zavzemala preveč prostora, neenakomerna nadstropja niso dovoljevala prizidkov. Takoj je bilo jasno, da je edina rešitev odstranjevanje "neokusnih prič preteklosti" in novogradnja. To je prišlo do izraza predvsem v Bruslju, ki je bil zibelka Art Nouveauja, a se je po vojni znašel v hudi stanovanjski krizi. Pozneje je tudi druga svetovna vojna porušila marsikatero zgradbo.
V šestdesetih letih 20. stoletja je povojna generacija spet odkrila Art Nouveau, toda rehabilitacija ovrženega sloga ni bila hitra. Šele leta 1986 je UNESCO izdelal načrt za spodbujanje k ohranitvi tega arhitektonskega sloga. Projekt se je zaključil leta 1994 v Turinu s Turinsko deklaracijo. V okviru poznejšega zanimanja Evropske komisije je bil osnovan načrt za petletni projekt "Art Nouveau & Ecology 2007-2013". Vzporedno bo potekal od maja 2010 do aprila 2015 belgijski projekt, v katerem sodelujejo sledeča mesta: Ålesund (Norveška), Aveiro (Portugalska), Bad Nauheim (Nemčija), Barcelona (Španija), Brussels (Belgija), Darmstadt (Nemčija), Helsinki (Finska), Ljubljana (Slovenija), Nancy (Francija), Milano (Italija), Riga (Latvija) in Terrassa (Španija), s prispevki mest: Glasgow (Združeno kraljestvo), La Chaux-de-Fonds (Švica), Palermo (Italija), La Habana (Kuba).

Summary: Art Nouveau je umetnostni slog, ki se je razvil v Evropi med leti 1890 in 1914, na področju likovnih umetnosti, arhitekture in oblikovanja ter umetne obrti. Francoski izraz�»art nouveau«�ima v drugih jezikih različna imena. Nemci mu pravijo "Jugendstil" (»slog mladih«), Angleži�»modern style«, Italijani�»liberty«, Nizozemci�»nieuwe kunst«, Španci�»modernismo«, Švicarji�»style sapin«, Poljaki�»Młoda Polska«, Rusi�»moderna«, Avstrijci pa so ohranili ime predhodnega obdobja�»Sezessionstil«. Ime Art Nouveau se je prvič pojavilo v tisku leta 1884 v zvezi z belgijsko skupino umetnikov Societe des Vingts (ali samo Les Vingt, tudi Les XX) .


[uredi] Telesne značilnosti
Najzanesljivejša znaka, po katerem čebele ločimo od drugih kožokrilcev, sta:
Spola se na zunaj ločita po številu členov tipalnic - samci jih imajo 13, samice pa 12.
Večinoma imajo dobro razvit in dolg, koničast jeziček (glossa, ki ga tvori preobražen del ustne oz. labiuma, in ga analogno podobnim strukturam drugih živali imenujemo tudi proboscis) za srkanje nektarja, vendar to ni značilnost vseh čebel. Čebele iz rodov Hylaeus in Colletes imajo kratek jeziček, podoben osjemu, ki je na koncu širši kot pri bazi, pri rodu Andrena in sorodnih pa je sicer koničast, a razmeroma kratek. Po dolžini jezička delimo čebele na dve neformalni skupini, kratkojezičaste in dolgojezičaste. Poleg jezička vsebuje obustni aparat tudi grizalo, ki ga čebele, podobno kot ose, uporabljajo za gradnjo gnezda. Večina čebel ima obrambno strukturo - želo, ki je modificiran ovipozitor, povezan s strupno žlezo. Brez žela so samo predstavniki poddružine neželatih čebel (Meliponinae), ki sodijo med prave čebele (Apidae).
Različne vrste čebel imajo različne strukture za prenašanje peloda in nektarja. Večinoma so to področja s posebno gostimi in razvejanimi dlakami, ki se nahajajo na zadnjih nogah ali spodnji strani zadka, nekatere vrste pa nabrano pašo prenašajo v golši. Najbolj specializirane strukture za prenašanje peloda imajo prave čebele, ki imajo ob robovih tibij zadnjih nog vrsti dolgih, zakrivljenih dlak, ki oblikujejo nekakšno košaro. Tja počešejo pelod, ki se jim je nabral na telesu ob obiskovanju cvetov, in ga utrdijo z izbljuvanim nektarjem v kompaktno kepo. Dlake čebel nosijo elektrostatični naboj, zaradi katerega se pelod�»prilepi«�nanje.
Najmanjše čebele pripadajo vrsti Trigona minima in zrastejo do 2,1 mm v dolžino, največje pa so samice indonezijske vrste Megachile pluto, ki zrastejo do skoraj štirih centimetrov v dolžino in imajo premer kril do 63 mm.
[uredi] Življenje
Poleg obiskovanja cvetov iz katerih srkajo nektar, je najočitnejša značilnost življenja čebel skrb za potomstvo, ki je eden od predpogojev za razvoj kompleksnih kolonij, kot jih poznamo pri domači čebeli. Samica poleg nektarja na cvetovih nabira pelod; nektar ji služi kot vir energije za fizične aktivnosti, delno prebavljen pelod pa predstavlja glavni vir beljakovin za ličinke. Hrana za ličinke je izbljuvan izloček obustnih žlez, sestavljena iz nektarja, peloda in določenih prebavnih encimov. Ličinke mnogih vrst živijo zaprte v kamricah v gnezdu, ki jih čebela zalaga s tako izbljuvano hrano po potrebi, dokler ne odrastejo. Kamrice so zgrajene iz voska, tega čebele izločajo iz žlez na zadku.
Življenjska doba čebele in število njenih potomcev sta zelo odvisna od tega, ali je vrsta samotarska ali živi v skupnosti.
[uredi] Tvorba kolonij
Večina vrst čebel je samotarskih, gnezdijo največkrat v luknjah, ki si jih izkopljejo v tleh, ali votlem lesu. Je pa skupina najbolj poznana po predstavnikih, ki tvorijo kolonije. Znotraj socialnih čebel poznamo več stopenj kompleksnosti kolonij, od enostavnih gnezd, ki jih zavzemajo osebki iz iste generacije in skrbijo vsak za svoje potomstvo (npr. pri vitkih in peščinskih čebelah), do dovršenih skupnosti, ki jih sestavljajo morfološko različni osebki z različnimi funkcijami (t.i. evsocialnost), kot jih tvori domača čebela. Fosilni dokazi kažejo tudi na to, da se je socialnost med čebelami razvila večkrat, zaradi česar so čebele priročen subjekt za preučevanje evolucije socialnosti. Kot drugi kožokrilci imajo tudi čebele haplodiploidni mehanizem določanja spola. Samci so haploidni, samice pa diploidne - imajo samo eno garnituro kromosomov, posledica česar je, da so potomke ene matice in enega trota bolj podobne med seboj po genskem zapisu. Genetsko gledano imajo tako potomke ene čebele večjo korist od skrbi za potomstvo sester kot bi jo imele, če bi bile diploidne. To je drugi dejavnik, ki pospešuje razvoj evsocialnosti, tretji pa gradnja stalnega gnezda, ki ga lahko zasedajo živali več zaporednih generacij.
Komunikacija med osebki je ključna za vzdrževanje skupnosti. S telesnim stikom, natančneje otipavanjem s tipalnicami, si čebele izmenjujejo informacije o kakovosti in vrsti paše, glavnino komunikacijskih signalov pa predstavljajo vibracije. Te proizvajajo z ritmičnim nihanjem oprsja, pri čemer sodelujejo tudi krila. Pogosto je te signale možno slišati - pri domači čebeli kot t.i.�»pipanje«�in�»tutanje«�- vendar čebele zaznajo predvsem komponento signala, ki se prenaša po podlagi, z mehanoreceptorji v nožnih sklepih, pa tudi zračne vibracije s čutilnimi dlakami, tipalnicami in drugimi nespecifičnimi receptorji. Poseben primer komunikacije pa je čebelji ples delavk domače čebele in sorodnih vrst, ki je abstraktno sporočilo o smeri, kakovosti in oddaljenosti paše. Komunikacijske signale so preučevali predvsem pri domači čebeli, vendar je njihova interpretacija težavna, saj je pomen za sprejemnika odvisen tako njegove motivacije, kot od konteksta, v katerem so uporabljeni.
[uredi] Ekologija
Predstavnike čebel najdemo na vseh celinah, razen na Antarktiki.
Skoraj vse čebele so rastlinojede, po čemer jih enostavno ločimo od os in drugih kožokrilcev, tudi kadar so jim zelo podobne. Večina čebel je specializirana na obiskovanje nekaj sorodnih rastlinskih vrst (so oligolektične), nekatere med njimi pa so izrazito polilektične - nabirajo pelod iz mnogo različnih vrst rastlin. Znotraj skupine so se ločeno razvile še nekatere druge prilagoditve na gostiteljske rastline, kot je uporaba rastlinskega materiala za gradnjo gnezd in zbiranje rastlinskih olj poleg peloda in nektarja. Pri rastlinah, ki jih specifično obiskuje določena čebelja vrsta, so se razvile strukture, ki privabljajo to vrsto čebel, kot so barvni vzorci, ki usmerjajo proti viru nektarja in razmnoževalne strukture (prašniki in pestiči) na poti do tja. Opraševanju čebel pravimo melitofilija in je poseben primer zoofilije (opraševanja s strani živali). Danes obstaja mnogo parov čebeljih in rastlinskih vrst, ki drug brez drugega ne bi mogli preživeti. Obiskovanje cvetov izkoriščajo številni plenilci, ki lovijo čebele, npr. pajki, roparske stenice in druge žuželke, v letu pa jih plenijo ptiči, najbolj znan med katerimi je čebélar.
Poleg življenja v kolonijah se je med čebelami razvilo tudi mnogo primerov zajedavstva. Gre za t.i. kleptoparazitizem, kjer ena čebelja vrsta zajeda drugo. Mnogo zajedavskih vrst je izgubilo strukture za nabiranje peloda in postale so bolj podobne osam, sicer pa obstaja več vrst zajedavstva. Nekatere take čebele izležejo jajčece v založeno celico v satju, od koder ličinka nato izrine ličinko gostiteljske vrste (podobno kot kukavice).
Največje kolonije domačih čebel, ki jim gnezdo (panj) zagotovi človek, lahko dosežejo do 40.000 osebkov, večina drugih vrst pa tvori manjše skupnosti po nekaj deset do največ nekaj sto osebkov.
[uredi] Pomen za človeka
Približno tretjina svetovnega pridelka hrane zraste na rastlinah, ki so jih oprašile živali , velik delež česar s svojim načrtnim zbiranjem peloda prispevajo čebele. Zaradi tega je pomen čebel za preživetje človeštva kritičen. Med je poleg tega eden redkih prehrambenih izdelkov, ki ga ljudje uživamo nepredelanega. Vrednost pridelka, za katerega oprašitev so poskrbele čebele, samo v ZDA ocenjujejo na 15 milijard dolarjev. Tamkajšnji pridelovalci sadja, detelje in drugega pogosto povečujejo pridelek tako, da najamejo čebelarje, ki pripeljejo panje domačih čebel v bližino nasadov.
Človek ogroža čebele predvsem z neselektivnim škropljenjem poljščin s pesticidi. Pesticidi lahko zastrupijo čebele neposredno ali s kontaminacijo vira hrane. Pri domačih čebelah, kjer se populacijska dinamika najpozorneje spremlja, je to že privedlo do opaznega povečanja smrtnosti. Verjetno so pesticidi eden izmed faktorjev, ki prispeva k sindromu propada čebeljih družin (angleško Colony Collapse Disorder oz. CCD), ki je v zadnjem času deležen veliko pozornosti strokovne in širše javnosti. Če upoštevamo, da so čebele neposredno odgovorne za velik del svetovnega pridelka hrane, lahko izginjanje domačih čebel ob hkratnem izginjanju drugih opraševalcev privede do globalnih težav s preskrbo s hrano. V splošnem naj bi se škropljenje izvajalo zvečer, ko čebele niso aktivne. Vse čebele poleg kemikalij ogroža tudi izguba habitatov in sajenje monokultur, kar še povečuje odvisnost pridelka od domačih čebel.
[uredi] Sistematika in evolucija
Fosilni ostanki čebel so izjemno redki, presenetljivo je predvsem, da jih ni v ostankih iz večjega dela krede. Najstarejši fosil pripada vrsti Cretotrigona prisca iz družine pravih čebel (Apidae), datirajo ga v konec krede. Kljub temu da gre samo za en osebek, pa iz dejstva, da pripada eni od�»modernih«�družin utemeljeno sklepajo, da so čebele starejši takson, znotraj katerega je že pred tem prišlo do radiacije čebeljih taksonov. Po fosilih sorodnih kožokrilcev in hitri radiaciji kritosemenk v tistem obdobju sklepajo, da so se od skupnih prednikov ločile v sredini krede, pred 110 do 120 milijoni let. Do konca krede je tako obstajala že večina modernih taksonov.
Kljub temu je verjetno pretirano mnenje nekaterih znanstvenikov, da so ravno čebele omogočile takšen uspeh kritosemenk, saj v začetku njihova vloga opraševalcev gotovo ni bila tako pomembna kot danes. Povezave med rastlinami in različnimi opraševalci so obstajale že milijone let pred nastankom čebel, kar so slednje le izkoristile. So pa čebele radiacijo nedvomno pospešile, saj so se v pozni kredi razvile mnoge rastlinske prilagoditve na opraševanje s strani žuželk. Pred okoli 90 milijoni let so tako že obstajali tipi cvetov, ki so danes tesno povezani s čebeljim opraševanjem. Fosili čebel iz oligocena in kasnejši imajo v grobem že enake značilnosti kot današnje čebelje skupine, tako da iz njih ni mogoče preučevati sorodnosti.
Po telesni zgradbi so čebele zelo podobne osam grebačam (skupina Spheciformes), s katerimi tvorijo naddružino čebeljelikih kožokrilcev (Apoidea). Od njih se ločijo predvsem po strukturah, namenjenih zbiranju in prenašanju peloda ter nektarja. Dolgo časa so obe skupini kožokrilcev obravnavali ločeno, kasneje pa se je izkazalo, da so ose grebače parafiletske v odnosu do čebel in obe naddružini je bilo treba združiti v eno naravno skupino. Ker je znanstveno ime za čebele starejše od tistega za grebače se je za skupno naddružino uveljavilo ime Apoidea, čebelje družine pa sedaj združujemo v neformalno skupino, imenovano Anthophila (včasih tudi Apiformes).
[uredi] Čebele v Sloveniji
Za Slovenijo je do zdaj znanih okoli 550 vrst čebel, največ med njimi iz rodu peščinskih čebel (Andrena), ki gnezdijo v tleh. Najbolj znana pa je domača čebela (Apis mellifera), natančneje njena podvrsta kranjska sivka (Apis mellifera carnica), okoli katere se je razvila tradicija čebelarstva. V Sloveniji se načrtno vzgaja izključno kranjsko sivko, le ob meji z Italijo se lahko pojavljajo križanci z apeninsko podvrsto - italijansko čebelo (Apis mellifera ligustica). Največje slovenske vrste so lesne čebele iz rodu Xylocopa, ki dosežejo do 2,5 cm dolžine.
[uredi] Kulturne reference
Ljudje se že dolgo zavedajo pomena čebel za pridelavo hrane, zaradi česar so le-te, še posebej domača čebela, trdno zasidrane v mitologiji, religiji in kulturi.
V antičnih kulturah ob Egejskem morju in na Bližnjem vzhodu so imeli čebele za svete živali, ki povezujejo naravni svet s podzemljem. Čebelji motivi so pogosti v okrasju grobnic, pogrebne komore (Tholosi) Mikencev iz bronaste dobe pa so bile celo oblikovane kot satje.

Summary:
Čebele (znanstveno ime Anthophila, latinsko cvetoljubi) so nerangiran takson žuželk, ki ga uvrščamo med kožokrilce, natančneje v podred ozkopasih os (Apocrita). Sestavlja ga skoraj 20.000 vrst, katerih glavna njihova značilnost je prilagojenost hranjenju z nektarjem in cvetnim prahom, s čemer hranijo tudi svoje ličinke. V ta namen imajo posebne strukture za prenašanje in shranjevanje peloda, največkrat v obliki posebno oblikovanih dlačic na telesu. V ekosistemu opravljajo pomembno vlogo opraševalcev in so s tega stališča pomembne tudi za človeka.
Med njimi je najbolj znana družina pravih čebel (Apidae), kamor uvrščamo čmrlje (rod Bombus) in medonosne čebele (rod Apis), od katerih je v Sloveniji prisotna domača čebela (Apis mellifera) oz. njena avtohtona podvrsta kranjska čebela (Apis mellifera carnica).


[uredi] Poročilo
[uredi] Pred dirko
Dirka, ki jo je sponzorirala jugoslovanska kraljeva oblast v čast rojstnega dneva kralja Petra II. Karađorđevića, je potekala na spolzkem in zelo neravnem uličnem dirkališču v beograjskem parku Kalemegdan speljanem okoli stare turške trdnjave Kalemegdan, deloma je bilo dirkališče tlakovano z granitnimi kockami, na nekaterih delih pa so dirkače ovirali celo tiri. Steza je potekala v nasprotni smeri urinega kazalca ter je imela osem levih in en desni zavoj , brez kakšne daljše ravnine, ki bi omogočala prehitevanja.
Nemški moštvi Auto Union in Mercedes-Benz sta se po daljšem premisleku odločili poslati na dirko po dva svoja dirkalnika, za vsak slučaj pa ju je spremljala lastna cisterna z gorivom. Alfred Neubauer, šef Mercedes-Benzovega moštva, je kot razlog za neprihod svojega najboljšega dirkača Rudolfa Caracciole navedel poslabšanje poškodbe noge, Caracciola pa je že prej napovedal, da bo dirkal le še na najpomembnejših dirkah. Dirkači obeh prijavljenih italijanskih moštev, Alfa Corse in Officine A. Maserati, se niso pojavili na prizorišču, zaradi napetih razmer v Evropi, tako da je bil edini preostali udeleženec dirke domačin Boško Milenković z vsaj štiri leta starim dirkalnikom Bugatti T51.
[uredi] Prosti treningi
Prvi dan treningov, v četrtek 21. avgusta med četrto in šesto uro popoldne, je Hermann Lang opravil devetnajst krogov z najhitrejšim časom 1:16.2, Manfred von Brauchitsch je odpeljal sedemnajst krogov in postavil čas 1:17.3, oba dirkalnika Mercedes-Benza sta bila opremljena z izboljšanim sistemom za dovod goriva v motor, ki je bil prvič predstavljen na dirki za Veliko nagrado Švice. Hermann Paul Müller je bil edini dirkač Auto Uniona, ki je dirkal prvi dan treninga. Po šestnajstih odpeljanih krogih je postavil najboljši čas 1:18.3. Zvečer so se pojavile govorice, da so nemške čete že na nemško-poljski meji.
Drugi dan prostega treninga so beograjski časniki objavili posebno izdajo časopisov z glavno novico, da sta Nemčija in Poljska v vojni. Veliko tujih obiskovalcev dirke se je takoj odpravilo v domovino, organizatorji pa kljub temu niso želeli odpovedati dirke, kajti to bi jim prineslo velik finančni primanjkljaj, celo rotili so nemške dirkače, naj ostanejo. Lang je odpeljal deset krogov in svoj čas izboljšal na 1:15.4. Müller je popravil svoj čas na 1:18.2, po trinajstih krogih pa je moral zapeljati v bokse zaradi pregrevanja motorja. Na to sta vplivala temperaturi zraka 30°C in podlage kar 40°C. Ker se Tazio Nuvolari ni udeležil treninga, je njegov dirkalnik prevzel rezervni dirkač Auto Uniona Ulrich Bigalke, ki je postavil čas 1:37.0, po petih krogih pa je moral zaradi težave s črpalko za gorivo zapeljati v bokse. Pregled ni pokazal težav, zato je dirkalnik prevzel Müller in postavil čas 1:16.8. Müller je uspel nastavili prestavna razmerja menjalnika tako, da je celoten krog odpeljal v tretji prestavi.
V soboto sta na prizorišče z vlakom prišla še Tazio Nuvolari in Hans Stuck. Ker je imel Auto Union le dva dirkalnika, naj bi hitrejši čas na treningu odločal, ali bo ob Nuvolariju na dirki nastopil Stuck ali Müller. Toda po nadaljnjih posvetih v moštvu so se odločili, da Stuck sploh ne bo nastopil na treningu, saj bi Müller, ki je že odpeljal petinštirideset krogov na stezi, tvegal vse za hitrejši čas od bolj renomiranega Stucka, ki bi ob tem še zahteval enako število krogov kot Müller. To bi povzročilo preveliko obremenitev motorja, kar ni bilo sprejemljivo. Ob dvanajstih so organizatorji pripravili poseben trening le za Nuvolarija, ki je po desetih krogih postavil čas 1:20.2, po še šestih krogih pa ga je izboljšal na 1:17.2. Uradni trening je kot običajno potekal od štirih do šestih popoldne, kjer sta bila najhitrejša ponovno dirkača Mercedes-Benza. Von Brauchitsch je s tvegano vožnjo postavil čas 1:14.2, Langu pa je uspelo svoj čas izboljšati na 1:15.0. Ko je želel Lang odpeljati nov hiter krog, je šef moštva Alfred Neubauer vprašal oba dirkača, če sta znorela, in jima prepovedal nazaj na stezo. V šestih krogih je Nuvolari svoj čas izboljšal na 1:16.3. Nato je bil trening prekinjen zaradi ustavljenega Auto Uniona, ki so ga porivali do boksov. Po menjavi uplinjača je Müller v sedmih krogih postavil svoj najboljši čas 1:15.2.
[uredi] Dirka
Zjutraj pred štartom dirke je Velika Britanija napovedala vojno Nemčiji. Po legendi je von Brauchitsch želel z letalom pobegniti v Švico, toda šef moštva Neubauer ga je prestregel na letališču in ga prisilil, da se je udeležil dirke. Na štartu dirke, ki so ga oznanili topovski izstrelki iz eden do dva kilometra oddaljene vojašnice , je von Brauchitsch z najboljšega štartnega položaja povedel, sledil pa mu je Lang, ki je v želji po zgodnjem vodstvu prevrtel zadnja kolesa, a se je zavedal, da je to zadnja dirka za kar nekaj let, zato je želel na vsak način zmagati, sledila pa sta mu še Nuvolari in Müller. Von Brauchitsch, ki z mislimi ni bil popolnoma osredotočen na dirko, je večkrat zapeljal preširoko čez robnike, s čemer je na stezo prinesel kamenje in zemljo. Eden od teh kamnov je v petem krogu razbil vetrobransko steklo na Langovem dirkalniku, nato pa še njegova dirkaška očala, tako da je moral s koščkom stekla v očesu zapeljati v bokse in dirkalnik prepustiti rezervnemu dirkaču Bäumerju.
Von Brauchitsch je tako vodil pred Müllerjem in Nuvolarijem in stanje je v prvih šestih krogih ostalo nespremenjeno, toda v sedmem krogu je vodilni Nemec naredil napako, se pred francoskim veleposlaništvom zavrtel in zapeljal s steze. Ob vračanju na stezo je vanj skoraj trčil Nuvolari, ki ga je komaj še uspel prehiteti. Von Brauchitsch je poskušal ujeti vodilna dirkača Auto Uniona in v petnajstem krogu je postavil rekord dirkališča 1:14.0, toda zaradi trčenja in posledično odstopa Bäumerja je moral močno zavirati in je izgubil stik z vodilnima dirkačema. Müller je imel pet sekund prednosti pred Nuvolarijem, toda vodilni Nemec je v tridesetem krogu zapeljal na postanek v bokse zaradi počene zadnje leve pnevmatike. Von Brauchitsch je na svoj postanek zapeljal v šestintridesetem krogu, tako da je imel vodilni Nuvolari že petdeset sekund prednosti. Milenković je zaradi pregrevanja dirkalnika opravil zelo dolg postanek v boksih. Ker njegovemu mehaniku ni uspelo odpreti pokrova hladilnika, je moral to storiti sam in s tem še dodatno izgubil čas.
V devetintridesetem krogu je svoj edini postanek v boksih opravil Nuvolari, toda po opravljenem postanku so mehaniki porinili njegov dirkalnik, ki je ugasnil, kar je bilo proti pravilom. Kljub temu se Mercedes ni odločil za pritožbo, ker sta tudi njihova dirkača že kršila pravila glede prehitevanja počasnejših dikačev. Nuvolari je tako zadržal prednost devetih sekund, dosegel zadnjo zmago na evropskih dirkah za Veliko nagrado za kar sedem let in svojo zadnjo zmago v bogati karieri s povprečno hitrostjo 130 km/h. Po koncu dirke so dirkači izvedeli, da sta v vojni tudi že Francija in Nemčija.
[uredi] Po dirki
Alfred Neubauer je organiziral vrnitev karavane nemških tovornjakov domov. Zaradi govoric, da naj bi Madžarska zasegla vse gorivo, so krenili raje prek Slavonije, Hrvaške in Slovenije v Avstrijo. Zaradi prašnih cest in posledično težav z vidljivostjo so morali tovornjaki voziti na razdalji kilometra in pol. Ob prihodu do tovarne pa je tovornjake zasegla nemška vojska.
Po vojni je v Jugoslaviji nova komunistična želela čim bolj iz zgodovine izbrisati dosežke prejšnjega kraljevega režima, kar je vključevalo tudi spomin na to dirko, ki je bila v naslednjih desetletjih nekako izbrisana iz kolektivnega spomina prebivalcev Jugoslavije. Boško Milenković, edini jugoslovanski udeleženec kakšne dirke za Veliko nagrado, je bil po vojni razlastninjem, tako da se je moral preživljati kot voznik tramvaja. Razočaran, se je nekaj let za tem obesil v prijateljevem stanovanju.

Summary: Velika nagrada Beograda 1939 je bila deseta in zadnja evropska neprvenstvena dirka za Veliko nagrado v sezoni 1939, ki jo je prekinil izbruh druge svetovne vojne. Potekala je 3. septembra 1939, torej dva dni po začetku druge svetovne vojne, na uličnem dirkališču v beograjskem parku Kalemegdan pod sponzorstvom jugoslovanske kraljeve oblasti. Zaradi napetih razmer v Evropi se nekaj dirkačev dirke ni udeležilo, najuspešnejši moštvi tistih let, Mercedes-Benz in Auto Union, sta na dirko poslali po dva dirkalnika, dirke pa se je udeležil tudi domači dirkač Boško Milenković z že nekoliko zastarelim Bugattijem T51. Pred več kot 100.000 gledalci je svojo zadnjo zmago dosegel italijanski dirkač Tazio Nuvolari z Auto Unionom, eden najboljših dirkačev vseh časov, drugo mesto je osvojil Manfred von Brauchitsch z Mercedesom, tretje Hermann Paul Müller z Auto Unionom, četrto pa Milenković, ki je bil zadnji uvrščeni dirkač.