[уреди] Тактичко-технички захтеви (ТТЗ)
У периоду најжешће трке за престиж у оружју, у току Хладног рата, између источних и западних држава, на челу са СССР и САД, тражен је брз одговор на сваки помак друге стране. Та трка је посебно била присутна у домену борбених авиона, односно у сегменту наоружања највеће ударне моћи и највишег технолошког нивоа. Добар пример за то је случај совјетског авиона МиГ-19. Совјети, да би држали корак у престижу постизања максималне брзине, жртвовали су друге летне и експлоатационе карактеристике овог авиона, али су с њим оборили дотадашњи светски рекорд у брзини лета (1 455 km/h). Цена тога је била, између осталог, да се мотор морао скидати на сваких 50 часова рада, због општег прегледа. МиГ-19 је био изнуђен и као брз одговор на амерички надзвучни авион Супер Сејбр F-100.
МиГ-19 је био значајно искуство за развој следећег совјетског авиона МиГ-21. Он је такође развијен у условима трке у наоружању, с доста изнуђених компромиса. Без обзира на све то, био је успешан авион и одиграо је значајну улогу на светској ратној и војној сцени. Доживео је масовну производњу и оперативну употребу. Авион МиГ-21 је ловац-пресретач, скакач, с великом брзином успона, с малом аутономијом лета и с малом носивошћу оружја. Пошто је пројектован за респективне перформансе у надзвучном лету, последично је имао велике брзине при полетању и слетању, односно условљавао је дугачке полетно-слетне стазе. Поред тога је имао слабу опрему, а посебно му је радар био скромних могућности. Захтеви за престижне перформансе надзвучног лета, посебно велика брзина, диктирали су велику стрелу крила, малу укупну масу, па и малу количину горива, малу масу опреме, што је сузило и могућност њеног избора. Све су то били тешки компромиси, изнуђени с расположивом технологијом, у том времену. Авион МиГ-21, са дугачком полетно-слетном стазом, захтевао је услове великих аеродрома, чији је број ограничен. Удаљености између таквих аеродрома су велике, те је било тешко покривати и запречавати ваздушни простор између њих и државне границе, с авионом МиГ-21, који је кратко време остајао у ваздуху. Велики аеродроми су са концентрисаним размештајем авиона, па су с тиме и рањиви на изненадне ударе непријатеља. Тактика примене борбене авијације се мењала на основу искустава стечених у локалним сукобима. И једна и друга страна трке за престиж су та искуства уграђивала у тактичко-техничке захтеве (ТТЗ-е), за развој и производњу наредних генерација авиона.
На западу су се одвијали програми за авионе треће генерације F-111, F-1 Мираж и Харијер, а Совјети су били приморани на одговор. Покушавали су одговорити јединственим типом борбеног авиона.
Са следећим совјетским ловцем се тражио искорак у савременије технологије, с циљем да се смањи заостајање у трци с НАТО авионима. За наследника авиона МиГ-21 је тражено да има далеко мању минималну брзину, а максималну већу. Тражено је да крајњи Махов број, који одговара максималној брзини, буде већи од 2,3. Ти захтеви су значили велики коефицијент узгона са полетно-слетном конфигурацијом, мали таласни отпор у надзвучном лету и мотор великог потиска. Ови захтеви су у међусобној супротности, како у домену аеродинамике, тако и у домену контроле прираста масе целог авиона. Захтевано је да буде наоружан ракетама с полуактивним радарским вођењем, средњег домета. То значи и да радар мора да испуњава услове за одговарајућу даљину откривања циља, вођења ракета на горе и на доле и да има одговарајућу заштиту од електронског ометања. Такође је захтевано да наредни авион остаје далеко дуже у ваздуху и да носи већу количину спољњег наоружања, односно терета. Овај захтев је значио довољну количину унутрашњег и спољњег горива.
[уреди] Истраживање и развој
Конструкциони биро Микојан је добио задатак, половином 1960их година, са дефинисаним ТТЗ-ом, да развије и покрене производњу авиона МиГ-23. Тада су почела примењена истраживања за развој авиона по веома тешким захтевима у односу на тренутно расположиву технологију у СССР.
У ОКБ Микојану су истраживали решења у два правца. Један прилаз је био да се кратке стазе полетања и слетања остваре с допунским узгоном од вертикално усмереног потиска, с помоћним моторима (енгл. lift jet), слично решењу на британском Харијеру. Такав би авион припадао класи с вертикалним полетањем (енгл. Short Takeoff And Landing; STOL). Други прилаз у истраживању је био с променљивим углом стреле крила, по узору на амерички F-111.
Од авиона МиГ-21ПФМ је направљен авион лабораторија за потребе истраживања концепције вертикалног полетања. У његов модификовани труп су уграђена два помоћна мотора�»Колесов Д–36–35«, с вертикално усмереним потиском од 2х23 kN. Ови мотори су радили само у фази полетања и слетања. Тада се њихов потисак сабирао с узгоном авиона, чиме су стварани услови за смањење брзине лета испод минималне аеродинамичке вредности. Ова истраживања су рађена 1966. године, у лету са авионом лабораторијом.
Стечена искуства су преношена на сличан авион прототип, који се развијао паралелно, с фазним помаком од годину дана, а био је намењен отварању пута за усвајање ове концепције у стандард серијске производње авиона МиГ-23. Овај прототип, демонстратор концепције кратког полетања и слетања, заснивао се на шеми делта крила авиона МиГ-21, с проширеним трупом за смештај помоћних мотора и за уградњу већег главног погонског мотора Тумански Р–27–300, с потиском од 51 / 71,6 kN. На њему су усисници постављени бочно на трупу, тако да је носни део ослобођен за уградњу радара. Помоћни мотори су остали исти,�»Колесов Д–36–35«, а били су уграђени вертикално, у односу на уздужну осу трупа, иза кабине пилота. Остављена је могућност њиховог закретања, за 5 степени унапред у односу на вертикалну попречну раван за полетање и за 10 степени уназад за слетање. На овај начин је остварена мала компонента њиховог потиска, која се сабирала с потиском главног мотора у полетању и нешто већа компонента која је кочила авион у слетању. Овај авион прототип је добио ознаку Авион 23-01, а совјетска војска га је водила као МиГ-23УВП и МиГ-23ПД. Полетео је 3. априла 1967. године. То је било приближно годину дана након полетања авиона лабораторије. Авион 23-01 није био наоружан, али је планирано да буде наоружан у серијској производњи, с топом ГШ-23Л и две ракете ваздух-ваздух. Приликом испитивања овај авион је показао слабости концепције, исто као и авион лабораторија. Помоћни мотори су за све време лета, између полетања и слетања, били мртав терет, заузимали су велику запремину трупа, а због њих је и повећан чеони пресек па и отпор целог авиона. На малим брзинама лета је ламинарни слој опструјавања крила и репова био нестабилан, због чега је авион био тешко управљив. Овај концепт развоја авиона Миг-23 је напуштен, али су Совјети искористили прототип Авиона 23-01 у пропагандне сврхе. Промовисали су га на аеромитингу 1968. године, као наредног ловца, и привремено су обманули НАТО. НАТО му је, по својој номенклатури, дао ознаку енгл. Faithless.
Тим стручњака КБ Микојана, који је радио на концепцији авиона с променљивом стрелом крила, није имао ништа лакши задатак при тражењу прихватљивог комромиса у решењу. Њихов концепт је аплициран с пројектом, под називом Авион 23–11. Тај концепт је заснован на вишегодишњем истраживању у ЦАГИ-ју, на примени крила променљиве стреле. Резултати аеродинамичких истраживања су потврдили да се системи закрилаца и преткрилаца при углу стреле крила од 10 до 15 степени могу ефикасно користити. У таквој конфигурацији се могу остварити велики коефицијенти узгона, са којима се довољно смањује минимална брзина лета авиона. На угловима стреле крила од 35 до 45 степени обезбеђене су добре маневарске особине авиона, а на 60 до 70 степени је могућа велика продорност, чак и до хиперсоничних брзина лета. На основу тих резултата компромисно су решаване супротности у законитостима аеродинамике, на малим, средњим и великим брзинама лета, на пројекту авиона МиГ-23, с променом (адаптацијом) геометрије крила у зависности од Маховог броја. Конструктивно је изабрана промена геометрије, кроз промену угла стреле крила од 16 до 72 степени. Предвиђено је да пилот, у току лета, ручно бира угао стреле крила између предвиђених могућности од 16, 45 или 72 степени.
Цену решења променљивог угла стреле крила представљале су велике механичке и производне сложености и прираст масе авиона. У пројектовању авиона је увек присутан феномен котрљања�»грудве снега«�низ падину која, ако се не контролише, прелази у катастрофалну лавину. Слично је и с масом при пројектовању авиона. Типични примери су решења вертикалног полетања и променљиве геометрије крила. Оваква компликована решења, у принципу, увек повећавају масу авиона. За испуњење тражених перформанси, повећање масе захтева већи потисак мотора. Повећање потиска значи већи мотор, с већом потрошњом горива, што значи и већи резервоари. То је допунски прираст масе и због већег мотора и повећања количине горива. Ту почиње наведени феномен раста масе авиона, као раст�»грудве снега«, при котрљању низ падину. Тај процес се компромисно зауставља и у случају избора променљиве геометрије крила. Без обзира што тај пораст масе није заустављен на жељеном месту, совјетски стручњаци су проценили да је то безболније него код решења с вертикалним полетањем. Авион МиГ-23 је ипак зато постао релативно велик и неекономичан.
МиГ-23 је конципиран на примени мотора с великим потиском, за постизање великих брзина у лету, еквивалента М = 2,35, уз побољшану заштиту од инфрацрвеног захвата непријатеља и на бази радара за претраживање, праћење циљева и вођења ракета. Прототип Авиона 23–11 је први пут примећен 1966. године, са продуженим трупом, због изнуђене уградње дужег мотора АЛ-7Ф-1, уместо планираног Туманског Р-27, који још није био расположив за лет. Први лет Авион 23–11 је био 10. јуна, а званично је то објављено 9. јула 1967. године. Убрзо су произведена још три прототипа, а укупно девет, ради убрзавања испитивања у лету.
[уреди] Производња
Авион МиГ-23С је први серијски стандард, a произашао je из прототипа Авион 23-11. За њега је била успостављена линија серијске производње у фабрици авиона „Знамја труда“ (рус. Знамя труда), у Москви. Први произведен авион из те серије је полетео 11. маја 1969. године. Почетна производња авиона МиГ-23С се одвијала с доста тешкоћа, како са самим змајем, тако и с његовим компонентама. У периоду од 1969. до 1970. године укупно је произведено 60 авиона МиГ-23С. Нису никада уведени у оперативну употребу као ловачки авиони.
У јеку испитивања авиона Миг-23, главни пројектант Артјом Микојан је умро (9. децембра 1970. године), а даљи рад на програму је настављен под вођством Р. А. Бељакова. Испитивање и експлоатација авиона из почетне серијске производње су откривали озбиљне дечије болести. Откривена је незрелост многих примењених технологија и компоненти, што је резултат њихове изнуђене примене без одговарајућих хомологационих и експлоатационих претходних доказа. Развојна испитивања у лету су продужена на четири године (на авиону МиГ-21 су трајала само једну годину). Први велики недостатак се појавио у међусобном заглављивању покретног и непокретног дела крила, при промени угла стреле (због деформација делова), пумпање мотора (због отцепљења ваздушне струје на лопатицама компресора), пумпање мотора се јављало и при лансирању ракета у лету (због усисавања сагорелих гасова из ракетног мотора), проблеми са стајним органима, пуцање главног резервоара горива на оптерећењу од 7,3 g итд. Отклањање ових недостатака је захтевало велико кадровско ангажовање и потребно време. Тактички носилац и наручилац програма је био све неповерљивији и нервознији, а и пилоти који су летели МиГ-23 после авиона МиГ-21. Реално, та концепција, реализована с технологијом која је била на располагању у томе времену, је и америчком ваздухопловству и индустрији стварала проблеме. Њихов сличан авион F-111 је имао доста ограничења, па чак и новији F-14 Томкет. Совјети су доста успешно отклањали недостатке кроз модификације у новим серијама производње и кроз развој већег броја варијанти. Серијска производња мотора Тумански Р-27 је континуално успостављана, тако да је исти био расположив за серијске авионе МиГ-23. Совјетском ваздухопловству је 1971. године испоручено 60 авиона МиГ-23. Од тада су реализоване серије у импресивним бројкама. Фронтовска авијација је убрзо опремљена с 1 800, а тактичка с 450 авиона МиГ-23.
Иностраним корисницима су испоручивани у респективним бројкама, нарочито чланицама Варшавског пакта. Укупно је произведено 5 047 авиона Миг-23. У временском периоду, од 1969. до 1983. године, у Московској фабрици авиона Знамја труда (рус. Знамя труда) је произведено 4 278 авиона и 769 у Иркутске (рус. Иркутске).
[уреди] Опис
МиГ-23 је једномоторни висококрилац, с бочним усисницима правоугаоног променљивог пресека, у функцији Маховог броја у лету. Крило му је променљиве геометрије, мења му се угао стреле. У току лета, пилот ручно бира један од три могућа угла стреле крила. За полетање, слетање и режиме минималне брзине лета поставља се угао стреле крила на 16°, на брзинама крстарења на 45°, а на транссоничним и суперсоничним брзинама на 72°. Промену угла стреле пилот врши командном ручицом, постављеном на левом пулту у кабини. Преко сервовентила и хидрауличког покретача�»СПК-1«�се покреће систем полуга, преко којих се аксијално кретање претвара у раванску ротацију полукрила (види се на слици десно). Већи део нападне ивице крила (око 2/3 размаха) обара се на великим нападним угловима. Излазна ивица, дуж целог размаха крила, подељена је на три сегмента. Два унутрашња су закрилца, а једно спољашње је крилце.
Носни део трупа је заузео радар, тако да је у односу на претходне МиГ-ове ловце усисник раздвојен у два бочна. Хоризонтални реп је целообртни. Истовремено, цео је у функцији стабилизатора и крмила. Вертикални реп је класични, с крмилом. Наспрам вертикалног репа, испод трупа, постављена је стабилизирајућа површина, звана вентрал фин. Он смањује међусобни утицај скретања на ваљање авиона и обрнуто, што је карактеристично за висококрилце. Вентрал фин је склопљен уз труп, при извученим стајним органима, а испружен при увученим. Склапа се да при полетању и слетању не би додиривао земљу и ограничавао нападни угао авиона. Команда за ову радњу је повезана с ручицом стајних органа. Хидраулички систем сачињавају два паралелна, равноправна и независна подсистема, који заједно напајају покретаче командних површина, а појединачно друге опште функције.
Извори напајања, у оба хидросистема, јесу хидропумпе�»НП-70«, уграђене на кућиште авионског мотора. Постоји и трећи помоћни ситем, за случај нужде, који се напаја хидрауличном електропумпом.
Погон авиона сачињава мотор Тумански и бочни усисници променљиве геометрије, кроз које дотиче ваздух у моторски компресор. Гориво је смештено у три интегрална резервоара у трупу и шест у крилу.
Главне ноге стајних органа су ослоњене на структуру трупа и увлаче се у спремнике у њему. На носној нози су постављена два точка.
Структура авиона је израђена од дурал-алуминијума.
Кабина пилота је херметизована и под диференцијалним је притиском. Седиште пилота се може катапултирати у нужди.
Спољни терет је гориво или наоружање. МиГ-23 поседује 5 спољних носача, за подвешавање резервоара горива и наоружања. Два носача су на кореном делу, непокретног дела крила, а три испод трупа. Носивост је од 2 000 до 4 500 kg масе спољњег терета. На задњем делу трупа, симетрично, полубочно, с горње и доње стране, постављене су аеродинамичке кочнице. У кореном делу вертикалног репа је смештен контејнер за кочни падобран (илустровано на слици десно). Падобран се отвара и пуни с ваздухом при слетању, у тренутку додира главних ногу о тло. У почетку је МиГ-23 имао предност над западним авионима, у аеродинамичким и летним карактеристикама, првенствено у способности стабилног лета на великим нападним угловима, од 24° до 26°.
Доласком наредне генерације ловачких авиона та предност је нестала, пошто су авиони НАТО пакта померили ту границу великих нападних углова на 30°. Крило авиона МиГ-23 је имало капацитет за даљи напредак с модификацијама и до те границе, али с појавом напреднијих авиона као што је МиГ-29, то није било рационално.
[уреди] Погон
Усисници са спроводним каналима и мотор, сачињавају систем погона авиона МиГ-23. Усисници су бочни, с променљивом геометријом улазног пресека. Промена улазног пресека усисника се врши у функцији Маховог броја, у крозвучној и надзвучној области брзина струјања ваздуха. Та промена улазног пресека је аутоматизована, а реализује се преко закретања лептира (приказано на слици десно). На тај начин се с регулацијом оптимизира напајање мотора с ваздухом у функцији Маховог броја.
За разлику од МиГ-23, на авиону МиГ-21 се улазни проток ваздуха мења с аксијалним померањем централног копља или конуса (слика горе, десно). Код многих савременијих авиона је фиксан усисник, без те допунске компликације са покретним деловима и аутоматиком.
Гранични слој струјања ваздуха уза зид, који раздваја труп и канал усисника, одсисава се кроз перфорирану, вертикалну плочу (види се на слици).
У табели су дати коришћени мотори Тумански, на варијантама авиона МиГ-23. Развој авиона је условљавао и пратећи напредак мотора, што није текло усклађено. Одвијање програма МиГ-23 је доста ограничавала проблематика развоја и производње мотора. Тако су, на пример, Авион 23-11 и први авиони Миг-23С, у почетку, летели са старијим мотором, па су касније добили планиране.
Све варијанте авиона МиГ-23 су опремљене са моторима Тумански, изузев МиГ-23Б, који је био са АЛ-21Ф-3 (основни потисак 76,5 kN и 112,8 kN с допунским сагоревањем, користи се на Су-24).
[уреди] Опрема
Варијанте авиона МиГ-23 су различито опремљене:
[уреди] Варијанте
Авион МиГ-23 је, у току своје производње и експлоатације, према потребама и расположивој технологији, стално унапређиван. У оквиру великог броја серија, најзначајније су двадесетак развијених варијанти. Развој нових напредних варијанти авиона МиГ-23 је успоравало заостајање развоја технологије и могућности производних капацитета за моторе, у СССР-у. Резултати развоја и производње у авионској индустрији мотора су стално, фазно каснили за потребама авионског програма.
Стандард авиона за совјетску армију се разликовао од извозних. Њихови су сви авиони имали уграђену инсталацију за ношење нуклеарног оружја и различит систем за легитимисање.
[уреди] Авион 23-11
Авион 23-11 (енгл. Flogger) је истраживачко-развојни, демонстратор примењене технологије и концепције, уједно и прототип за доказ у лету за одлуку о уласку у серијску производњу. Овакав прилаз у развоју авиона је неуобичајен, али је у програму авиона МиГ-23, на неки начин, изнуђен с трком за престиж. Последица одступања од искуствене ваздухопловне процедуре истраживања и развоја је продужетак развоја и у почетном делу серијске производње авиона. У авион 23-11 је, у почетку, је био уграђен мотор�»Ф-27Ф-300«, који је примењен и на Су-24. Полетео је 10. јуна 1967. године. Крило овог авиона је било без зуба, на нападној ивици. Касније су све варијанте имале зуб. Укупно је произведено 9 авиона у овом стандарду.
[уреди] МиГ-23С
МиГ-23С (енгл. Flogger-A) је варијанта и стандард првог серијског авиона. У њему је на почетку интегрисан слабији мотор Тумански�»Р-27Ф-300«, а касније је замењен јачим и побољшаним�»Р-27Ф2-300«. Таквих авиона је произведено свега 60 примерака, у периоду између 1969. и 1970. године. Опремљен је радаром�»Сапфир–22СМ«�(користи се на МиГ-21), топлотним пеленгатором, радиостаницом�»АРЦ-10«�и системом локатора�»АСП-ПФ«. Полетео је 21. маја 1969. године. Наоружање је било на нивоу авиона МиГ-21бис, под трупом је носио топ�»ГШ-23Л«�са борбеним комплетом од 200 граната. Никада није усвојен за оперативну употребу као ловац.
Овим авионима је био опремљен један пук белоруског војног округа и с њима је било доста проблема. Ретроактивно, у току експлоатације, извршен је велики број модификација на њима у циљу отклањања уочених недостатака и рекламација.
[уреди] МиГ-23М
Разумљиво је да корисник није био задовољан са почетним серијским стандардом авиона МиГ-23С. Зато је даљи развој настављен преко побољшања конструкције, аеродинамике, електронике и унапређења технологије производње. Неизбежно, пратеће повећање масе авиона је требало компензирати с повећањем површине крила и тако сачувати прихватљиву вредност његовог специфичног оптерећења. Површина крила је повећана с продужењем његове тетиве. То је реализовано кроз померање његове нападне ивице са увођењем зуба. Додатак површине крила, с померањем нападне ивице, за дужину зуба, је изазвао потребу повећања волумена хоризонталног репа. То је изведено с померањем репне површине за 860 mm, уназад. У труп је уграђен четврти резервоар горива.
У модификованом носном делу крила, конструктивно нису била добро решена преткрилца. Није била обезбеђена поуздана сихронизација њиховог извлачења. Са чиме је створена опасност од сваљивања авиона на крило, на режимима полетања и слетања. Из тих разлога се један лет, у току испитивања оваквог авиона, завршио с катастрофом. Ови авиони МиГ-23 нису били посебно обележени, а произведено их је у ограниченом броју, у 1971. години. Без обзира на то што су ови авиони били специфични и ризични, при полетању и слетању, предати су војци на оперативну употребу.
Наредни корак у унапређењу је био на авиону 23-11М. Тај авион је био са истим крилом, са зубом и са репројектованим погоном преткрилаца. Са новим погоном преткрилаца, иста су се синхроно извлачила, што је повећало потребну поузданост авиона у полетању и слетању. Овај стандард је обележен са МиГ-23М (енгл. Flogger-B). Погоњен је мотором Тумански�»Р-29Ф-300«�и опремљен радаром�»Сапфир-23Д-III«, чија је производња коначно сустигла динамику авионског програма.
Радар�»Сапфир-23Д-III«�је имао детекцију циља до 100 km, са захватом истог од приближно 35 km. Обрада радарских података је била са аналогним рачунаром. Топлотно уочавање и захват ракета је детектовао топлотни пеленгатор�»ТА-23«�и оптички колиматор�»АСП-23Д«. Команде лета су унапређене са системом за аутоматско управљање�»Сау-23А«, у који је интегрисан аутопилот, око све три осе авиона. Уведен је систем за навигацију�»Пољот 1Л-23«. Интегрисано је пилотско избациво седиште новије варијанте�»КМ-3«, које се може катапултирати и спасити пилота и при нултој брзини и висини лета авиона (систем нула-нула). То значи да се пилот може катапултирати и на стајанци, приликом запуштања мотора, а при појави пожара или неке друге опасности. На крилима су уграђена још два носача за спољне терете, 2х800 литара горива, ракете или бомбе.
Те линије за подвешавање спољног терета се користе само при углу стреле крила од 16 степени, што је сагласно подзвучним брзинама лета. Подвешавање спољних терета је илустровано на слици, на крају поглавља „Наоружање“. Авион МиГ-23М је наоружан топом ГШ–23Л, ракетама за блиску борбу са инфрацрвеним навођењем�»Р-3С«,�»Р-3Р«�или�»К-13М«�и ракетама средњег домета с полуактивним радарским навођењем�»Р-23Т«. За ношење нуклеарне бомбе, совјетски авиони МиГ-23М су имали посебан адаптер за подтрупни носач.
МиГ-23М се појавио у јуну 1972. године и убрзо је ушао у масовну производњу и постао масовни совјетски ловачки авион. Око 1 300 авиона Миг-23М (са подваријантама МФ и МС) произведени су и предати на оперативну употребу ваздухопловству Црвене армије. МиГ-23М је био ударни борбени авион СССР, у временском периоду од 1972 до 1978. године иако му нису отклоњени сви недостаци, откривени у почетној серији МиГ-23С.
[уреди] МиГ-23МФ
МиГ-23МФ (енгл. Flogger-B) је верзија авиона за извоз, првенствено намењеног земљама чланицама Варшавског пакта и арапским државама. Радар му је био нешто упрошћенији, а имао је и различит систем легитимисања пријатељ или непријатељ и није имао инсталацију за ношење нуклеарног оружја.
Електронска опрема им је слабија по перформансама (нпр. радару су искључене неке функције). Овакви авиони су били веома блиски основној варијанти МиГ-23М, а из њега је и развијен 1977. године. Први су испоручени Бугарској 1988, а касније Куби, Индији и Сирији. После тога је извоз текао у друге државе у Европи, Блиском истоку и Африци. Ти авиони су били опремљени системом за навођење�»Лазур СМА«, радаром�»Сапфир-23Е«�(Е се односи на „експорт“ — извоз) и топлотни пеленгатор�»ТП-23-1«.
[уреди] МиГ-23МС
МиГ-23МС (енгл. Flogger-F) је дорађена извозна верзија авиона МиГ-23М. Купци изван Европе обично нису желели поједностављену верзију МиГ-23МФ. Имали су веће захтеве, тако да је за извоз, изван источне Европе, направљена верзија МиГ-23МС, која је веома блиска совјетској МиГ-23М. Овај авион је могао детектовати топлотно зрачење авиона бомбардера у пречнику до 30 km, а ловачких авиона на мањем растојању. При извозу је линк података најчешће уклањан. Стандардно наоружање му се састојало од две ракете средњег домета�»Р-23«, полуактивно радарски вођене и две за блиску борбу са самонавођењем�»Р-60с«. Од 1974. године је постављен удвојени носач испод трупа, што омогућује ношење 4 ракете�»Р-60с«.
[уреди] МиГ-23МЛ
МиГ-23МЛ (енгл. Flogger-G) је преправљени авион са смањеном тежином, тзв. лаки МиГ-23М.
Почетне варијанте авиона МиГ-23 су грађене при претпоставци да је приоритет борба с ракетама већих брзина и домета, те су маневар и блиска борба били у другом плану. Током борбене употребе авиона МиГ-23, уочено је да је то заблуда и тражено је побољшање маневра, због блиске борбе. То је захтевало смањење масе авиона, што је и реализовано у нивоу од 1 250 kg.
Миг-23МЛ је варијанта добијена знатном реконструкцијом авиона Миг-23М. Смањење масе се постигло уклањањем стражњег, трупног резервоара горива, реконструкцијом делова структуре и интеграцијом лакше опреме. Аеродинамика је побољшана за смањење отпора авиона. Продужни дорзал фин је уклоњен. Гранично оптерећење је померено на 8,5 g [m/s2], у односу на раније 8 g [m/s2], код варијанти МиГ-23М/МФ. Интегрисан је јачи мотор�»Р-35Ф-300«, потиска 8,4/128 kN. Извршена је реконструкција стајних органа. Ојачана је носна нога. На њу су постављени точкови већег пречника. Пречник главних ногу стајног трапа је такође повећан, на 175 mm.
Ове измене на авиону, првенствено смањење масе и повећање потиска мотора, заједно су довеле до побољшања карактеристика авиона у маневру.
Уграђена опрема је знатно побољшана. Нови радар�»Сапфир-23МЛ«�је поузданији и има максималан домет детекције од око 100 km, захват циља величине ловачког авиона на 55 km у моду поглед на горе, а 25 km у моду�»поглед на доле«. Уграђен је побољшани аутопилот, нови навигациони систем, радио и систем давача.
Прототип, у овој варијанти, полетео је у фебруару 1976, а серијска производња је почела 1978. године.
[уреди] МиГ-23МЛА
МиГ-23МЛА (енгл. Flogger-G) је побољшана варијанта МиГ-23МЛ. Развијен је за намену ловачког авиона, приближних могућности с варијантом МиГ-23П. Опремљен је радаром�»Сапфир-23МЛА«, од 170 kg масе, с унапређеним компонентама. Опремљен је с топлотним пеленгатором�»ТА-26«�и аутоматским системом за навођење�»ДСП-и-17«. У комплету наоружања су ракете�»Р-24Р«�(домета до 40 km), а ракета�»Р-24Т«�(домета 25-35 km) је интегрисана као привремена замена за�»Р-27«. Ракета�»Р-24Р«�има комбиновани систем вођења, с радио-корекцијом путање.
Накнадно је МиГ-23МЛА наоружан са савременом, сверакурсном ракетом�»Р-73«. Она има боље перформансе и од конкурентске, америчке Сајдвиндер AIM-9L. Има већи домет и угао захвата главе за навођење. Авиону МиГ-23МЛА је повећан плафон лета на 19 000 m, а домет ракете�»Р-73«�је до 50 000 m, што обезбеђује анвелопу ракетног дејства, у распону, од 40 до 24 000 m. У то време је та карактеристика била посебно важна за борбу против крстарећих ракета типа Томахавк, тада новог оружја. У периоду од 1978. до 1983. године у фабрици авиона „Знамја труда“ (рус. Знамя труда) произведено је 1 100 авиона МиГ-23МЛА.
[уреди] МиГ-23П
МиГ-23П (енгл. Flogger-G) је пресретач за потребе противваздухопловне одбране. Средином 1970их година је завршен његов развој из претходне варијанте МиГ-23МЛ. Тај развој је био изнуђен због застарелости авиона Су-9, са истом наменом и оперативном употребом. Пошто су промене биле само у одређеном сегменту, испитивање у лету пресретача МиГ-23П је временски кратко трајало. Серијска производња и увођење у оперативну употребу су отпочели у току 1978. и 1979. године.
По спољњем изгледу је МиГ-23П исти као и МиГ-23МЛ. Разлика је првенствено у делу опреме за навођење са земље, с којом се МиГ-23П итегрише у глобални систем противваздухопловне одбране.
На авиону МИГ-23П је уграђено:
Вођење авиона МиГ-23П се реализује аутоматизованим земаљским системима вођења ловачких авиона, у зону лансирања ракета. Након откривања и избора циља, авионски нападно-навигацијски систем преузима управљање лансираним пројектилом, по оптималној путањи, коју преклапа са циљем.
Сет оружја, укључујући и за борбу против циљева на земљи, исти је као и код МИГ-23МЛ, с тим што пресретачка варијанта користи мањи асортиман тог оружја.
Након одлуке у 1989. за смањење броја тактичких нуклеарних снага, могућност употребе МИГ-23П на земаљске циљеве готово да је и нестала. У складу с тим је намена МиГ-23П редефинисана и он је од тада коришћен искључиво као класични ловачки авион.
[уреди] МиГ-23МЛД
МиГ-23МЛД (енгл. Flogger-K) је ажурирана варијанта МиГ-23МЛ/МЛА. Искуства института ЦАГИ , бироа Микојана и Сухоја, стечена на решавању аеродинамике крила на великим нападним угловима, за авионе МиГ-29 и Су-27 су помогла за допунско побољшање аеродинамике Миг-23. На крилу је и даље истраживан утицај зуба, усмеривача и оптимизације облика и величине преткрилца. Изабрано је преткрилце са оштријом нападном ивицом, дужине 365 mm по размаху, аутоматски се извлачи услед локалне аеродинамичке силе на њему, при брзини до 900 km/h (што зависи од тренутне вредности нападног угла). Са овим решењем је избачен погон преткрилаца, с чиме је смањена маса и поједностављен је цео авион. Критички је преиспитана и сва опрема. Такав стандард авиона је обележен као МиГ-23МЛД, а његова производња је отпочела 1984. године. Авион МиГ-23МЛД је, са својим карактеристикама лета на великим нападним угловима, упоредив с F-16 Фалкононом .
Због ограниченог оптерећења структуре авиона, при нормалном убрзању од 8,5 g m/s2, пилот има упозорење, преко уређаја�»СОС-3-4«. Раније су се дешавала оштећења рамењача крила и других делова авиона, при прекорачењу те границе. [н 1]
Авион је опремљен новом опремом за спречавање радарског зрачења�»АЦТ-15Л«, уређајем за тачнију топлотну детекцију циљева, побољшаним активним ометачем�»АТП-141«�и побољшаним системом за идентификацију.
Повећана је маса могућег ношења борбених средстава до 4500 kg. Максимална маса авиона је тиме повећана на 20 100 kg.
Специфични војни услови у Авганистану су захтевали додатна побољшања МИГ-23МЛД. Побољшан је систем покретања мотора за услове на високим температурама. С горње стране трупа је уграђен уређај за избацивање инфрацрвених мамаца, као пасивна заштита од ракета са ИЦ вођењем.
У току 1984. и 1985. године је произведено само 66 авиона МИГ-23МЛД. Од већег значаја је то што су многи, раније произведени авиони, ретроактивно доведени на тај стандард. У томе временском периоду, авионима треће и четврте генерације F-15, F-16 Фалкон и F/А-18 Хорнет, једино су се на одређен начин могли супроставити ловци Миг-23МЛД, од свих расположивих у Совјетском Ратном ваздухопловству.
Авион Миг-23МЛД поседује високе перформансе, што га може задржати у оперативној употреби и до 2015. године. Међутим, његова аналогна електроника и оружје су за више од 20 година у заостатку, у односу на савремене ваздухопловне технологије.
Сматра се да су му основне и највеће слабости:
Авион МиГ-23МЛД је испитан у превученом лету, при прекорачењу критичног нападног угла. Пробни пилот Борис Орлов је први с њим улазио у ковит и излазио из њега без икаквих тешкоћа.
У Русији МиГ-23 није више у оперативној употреби, али су доста авиона МиГ-23МЛД ускладиштени као ратна резерва.
[уреди] Миг-23А
Миг-23А је пројекат морнарничке варијанте, за употребу са палубе брода. Пројекат је урађен 1972. године. Нема података о реализацији производње по пројекту.
[уреди] МиГ-23Б
МиГ-23Б (енгл. Flogger-F) је борбени авион за подршку копнених и поморских трупа. Ценећи искуство и потребе подршке копнених и поморских трупа с авијацијом, развијен је овај авион за ту намену. Статистика је забележила да је 46,52% борбених летова реализовано у функцији подршке, од свих укупно направљених у Другом светском рату. Сагласно потребама и дугој совјетској и руској традицији, у овој врсти и намени авиона (рус. штурмовик), развијена је варијанта МиГ-23Б. У њега је уграђен специјални нишански систем�»ЈРТ-17«, развијен у лењиградској фабрици „Арсенал“, за чију интеграцију је посебно подешен носни део трупа авиона, без уградње радара.
Око избора мотора је постојала одређена дилема, а коначно је уграђен�»ТРДФ АЛ-21Ф-3«�(који се користи и на Су-24). Прототип авиона МиГ-23Б је завршен у јануару 1971. године, а полетео је 18. фебруара.
МиГ-23Б је модификован у домену заштите пилота и виталних делова мотора и инсталација од непријатељске ватре са земље. За задатке подршке трупа на земљи и на мору, специфичан је профил лета авиона. Лет се одвија претежно на малој висини и на већим удаљеностима. У таквом профилу лета значајно је повећана потрошња горива, због чега су унутрашњи резервоари увећани на укупну запремину од 5 630 литара. Са овим изменама је повећана, типична полетна маса авиона, на 15 450 kg. МиГ-23Б је опремљен са ласерским мерачем даљине до земаљских циљева. Од наоружањња му је остављен топ и ракете за блиску борбу, за функције самоодбране. Носи више врста бомби, масе до 3 000 kg, више типова вођених ракета ваздух–земља и два лансера за невођене ракете од 57 mm.
У току 1972. и 1973. године је произведена мала серија, свега око 20 авиона МиГ-23Б. Исти су предати јединицама ваздухопловства на оперативну употребу. Ограничена производња је условљена мањком мотора�»АЛ-21Ф-3«. Приоритет је била испорука ових мотора за опремање других типова авиона, посебно Су-24.
[уреди] МиГ-23БН
МиГ-23БН (енгл. Flogger-H) је серијска варијанта авиона за подршку, с мотором�»ТРДФ Р-29Б-300«, који је полетео 1973. године. МиГ-23Б није био у приоритету за обезбеђење с мотором�»ТРДФ АЛ-21Ф-3«, због лимитиране количине његове производње. Поред тога што је Су-24 имао стратегиску предност за совјетску одбрану, употреба мотора�»ТРДФ АЛ-21Ф-3«�би и ограничавала извоз авиона МиГ-23Б, пошто он није имао извозну дозволу.
Да би се мотор Тумански применио на авиону за подршку, била је нужна његова модификација и подешавање за такву мисију. Подршка се одвија са различитим профилом лета у односу на пресретање и ловачке задатке авиона. Првенствено се одвија лет на малој висини, с подзвучним брзинама. То значи да је мотор, у већем делу мисије, на режиму рада без допунског сагоревања. Да би се мотор Тумански оптимизирао за те услове подршке, претрпио је модификације компресора, грејне коморе и издувне цеви. Повећан је степен компресије и проток ваздуха, кроз компресор. Побољшано је сагоревање у грејној комори, с чиме је смањена специфична потрошња горива. Замењена је издувна цев с краћом. Нови, модифицирани мотор Тумански је добио, у својој ознаци, допунско слово�»Б«. Његов компресор је отпорнији на усисавање чврстих, страних предмета и цео мотор је погоднији за експлоатацију од�»ТРДФ АЛ-21Ф-3«.
Серијска производња авиона МиГ-23БН је реализована у московској фабрици „Знамја труда“ (рус. Знамя труда), с почетка 1973. године. У процесу отклањања недостатака у поступцима производње усвојена је посебна технологија заваривања титанијума и танких челичних лимова. То је било посебно важно у превазилажењу појаве напрслина на виталним деловима авиона, са високом концентрацијом напона и на резервоарима горива.
Модернизован је нишански систем и оспособљен је и за употребу нуклеарне бомбе. Остали системи везани за оружје су остали исти као и на МиГ-23Б. Модернизован је управљачко-показивачки систем у кабини пилота. Уведен је екрански показивач у боји с адаптацијом, са могућношћу интеграције на магистралу података, по НАТО стандарду Мил 1553B. Уведен је одређени број команди које могу бити основа за увођење система хотас енгл. HOTAS (hands on throtle and stick).
Опремљен је системима активне и пасивне заштите од радарског и ИЦ непријатељевог захвата.
МиГ-23БН је постао потпуно комерцијализован совјетски и руски масовни производ. Произведено је 624 примерка до 1984. године. МиГ-23БН се још увек користи у трећим земљама као ударни авион за подршку, с дејством ваздух-земља. Понеки од њих је био опремљен системом за пуњење горива у лету, са француског ловца F-1 Мираж.
Фирма „Микојан“ је 1998. године направила пакет модернизације авиона МиГ-23БН за иностране кориснике. Тај пакет предвиђа увођење велике количине нове опреме и оружја, са модерније верзије авиона МиГ-27. Ознака МиГ-23-98 се односи на предложени стандард с реализацијом предложеног пакета модернизације.
[уреди] МиГ-23БМ
МиГ-23БМ је прототип за ловца-бомбардера МиГ-27, намењеног за совјетско ваздухопловство. Развијен је 1973. године, као производ под ознаком 32-25.
[уреди] МиГ-23БК
МиГ-23БК је прототип за варијанту ловца-бомбардера МиГ-27К. На њему је проверена интеграција дигиталног нападно-навигацјског система�»ПрНК-23К«�и ласерско-телевизијског система�»Каира«�(рус. Кайра). Пројектован је 1974., а води се као производ 32-16.
[уреди] МиГ-23У
МиГ-23У (енгл. Flogger-C) је прототип двоседа, намењеног за преобуку, обуку и тренажу пилота. Развијен је на основу варијанте МиГ-23С, са два седишта у продуженој кабини. Друго седиште пилота је уграђено у простор добијен укидањем резервоара горива. У серијској производњи му је уклоњен и радар.
Први лет прототипа МиГ-23У је успешно реализован 19. априла 1970. године.
[уреди] МиГ-23УБ
МиГ-23УБ (енгл. Flogger-C) је серијски двосед, стандардизован на основу прототипа Миг-23У, производио се од 1971. до 1978. за СССР, а за извоз до 1985. год. Укупно је произведено преко 1 000 примерака у Иркутске (рус. Иркутске). Погоњен је мотором�»Р27Ф2М-300«. Опремљен је свим наоружањем за борбени авион друге генерације, дакле без ракета средњег домета с полуактивним радарским вођењем. Служио је за преобуку и летачку и борбену обуку. У задњој кабини је обезбеђен перископ, који се извлачи у полетању и слетању, ради боље прегледности наставника. Опремљен је нападно-навигацијским системом�»Полет-1И-23«, са системом аутоматског управљања�»САУ-23УБ«, системом сигнализације у случају опасних режима лета и системом ограничења и индикацијом нападног угла авиона. Управљачки и показивачки системи обе кабине су идентични.
Програм његове модернизације је покренут 1998. године. Првенствено је било предвиђено увођење савременијих система комуникације између пилота, увођење дигиталне технологије и побољшање наоружања, због повећања могућности авиона за борбену обуку.
[уреди] МиГ-23УМ
МиГ-23УМ (енгл. Flogger-C) је двосед варијанте ловачког авиона намењен за преобуку, борбену обуку и проверу борбених способности пилота. Прозводња прототипа је отпочела 1968. године, а завршила се 1969. Ловачки авион МиГ-23М је преправљен у двосед, с мотором�»Р27Ф2М-300«; задржан је радар и ракете средњег домета. На њему је борбена обука комплетна, чак и с дејством ракетама средњег домета, уз коришћење радара. Укупно их је произведено 251 примерак у фабрици „Иркутске“ (рус. Иркутске).
[уреди] МиГ-23К
МиГ-23К је пројекат морнаричке варијанте, с мотором�»Р-100«, с крилом повећане површине и са пуњењем горива у лету. Пројекат је урађен 1976. године. Нема података о његовој даљој реализацији. Претпоставља се да је престао бити актуелан, поред тадашњег сагледавања идеје о будућем савременом морнаричком авиону МиГ-29К.
[уреди] Карактеристике
[уреди] Наоружање
У оквиру дозвољене носивости масе подвесних терета, могуће је комбиновати интегрисано ракетно и бомбардерско наоружање:
У упоредној табели наоружања је изостављена почетна серијска варијанта МиГ-23С, пошто није од борбеног значаја.
[уреди] Борбена употреба
[уреди] Борбена употреба МиГ-23 на Блиском Истоку
[уреди] Ирак и Иран
Прва борбена употреба авиона МиГ-23 је била у Ираку, при дејству ваздух-земља против Курда, 1974. године. То искуство нема већи значај за оцену борбених карактеристика авиона МиГ-23, пошто је дејствовано у условима непостојања противничке авијације и противваздухопловне одбране. Дејство се свело на класично бомбардовање слабо брањених циљева.
Авион совјетске противваздухопловне одбране је, 21. јуна 1978. године, оборио два иранска транспортна хеликоптера CH–47 Чинук, приликом њихове повреде ваздушног простора. МиГ-23М је једног оборио топом, а другог ракетом Р-60.
У Ирачко-иранском рату МиГ-23 је интензивно коришћен у периоду од 1980. до 1988. године. У том рату је било више борби ирачких Мигова с иранским авионима америчког порекла. Ирачки МиГ-23МЛ је оборио ирански F-14 Томкет, којим је пилотирао пуковник Мохамед-Хашем Ал-е-Ага, 17. јануара 1987. године. Такође је оборен још један F-14 Томкет, којим је пилотирао капетан Барам Ганеи. Ирачани су у том сукобу са МиГ-23БН успешно пресретали и уништавали против-бродске ракете Ексоцет (фр. Exocet), француског порекла.
Током Заливског рата, 1991. године, авиони F-15 Игл су уништили више Мигова. Претила је опасност да ће ирачка авијација бити потпуно уништена и то на земљи. Да би то избегли, Ирачани су пребазирали своје авионе у Иран, где се још увек налазе, али приземљени.
[уреди] Либан и Сирија
У сукобима арапских држава и Израела, много су коришћене пропаганда и дезинформације, тако да су подаци о губицима авиона и једне и друге стране веома непоуздани. За „фризирање“ података је био заинтересован и лоби војне индустрије, обеју страна, потенцијалних испоручилаца борбених авиона трећим земљама. Приказано преимућство авиона једне стране је најбоља препорука и сугестија за одлуку потенцијалног купца. У Либану се водио грађански рат између политичко-верских фракција, а у ваздушном простору између сиријских и израелских борбених авиона. Та борба у ваздушном простору изнад Либана је била права прилика за доказивање вредности авиона МиГ-23, у односу на израелске, западног порекла. СССР је имао вишеструки интерес да што пре дође до појаве МиГ-23 на том ратишту. Преко Мађарске је растављени МиГ-23 пребачен у Сирију, са авионом Ан-12, 14. септемра 1973. године. Међутим, није било довољно времена за његову монтажу и укључење у борбу, пошто је сукоб већ обустављен 24. октобра.
Прототипска испитивања у лету и почетна експлоатациона искуства нису довољна за оцену квалитета борбеног авиона. Неопходна су оперативна и борбена искуства. Предходни ловачки авион, МиГ-21 је имао повољне околности учешћа у многим ратовима, у којима се борио и доказивао се с противничким ловцима америчког порекла у различитим условима. МиГ-23 се споро уводио у оперативну употребу на простору ратних сукоба. Пилоти и техничко особље је с резервом прихватило авион треће генерације, после једноставнијих, из прве и друге. Посебно при упоређењу с авионом МиГ-21, који се дуго и масовно користио. Резерва је била због сложенијих решења и опреме, летних ограничења на првим серијама, система промене угла стреле крила, повећаног броја отказа и несрећа на варијантама Миг-23С и МиГ-23М и непостојању убедљиве предности у вођењу маневарске (блиске) борбе на подзвучним брзинама, у односу на авион МиГ-21. Примирје, на подручју Либана, није дуго трајало. Већ у 1974. години је дошло до сукоба сиријских авиона МиГ-23 са израелским. Том приликом су оборена два израелска авиона, а током 1980. године су сиријски Мигови оборили седам израелских F-16 Фалкона и F-4 Фантома, уз губитак својих десет.
У току 1982. године, Сиријци су увели у оперативну употребу 24 МиГ-23БН. Они су били у незавидној ситуацији наспрам импресивне израелске авијације, састављене од тада најсавременијих америчких авиона F-16 Фалкон и F-15 Игл, подржаних с јаким против-електронским дејствима са дистанце. Додатна предност непријатеља је била против-радарски заклон са Голанском висоравни, на којој Сиријци нису имали распоређене радарске системе. На тај начин су Сиријци били, у радарском мраку, до висине лета од 3 000 m. МиГ-23 није био у равноправним условима за одмеравање својих борбених способности, ни по изабраној представничкој варијанти (повољнији би био МиГ-23МЛД) ни по општим условима на ратишту. МиГ-23 није имао у Либану равноправне услове за супростављање ловцима F-16 Фалкон и F-15 Игл, као што је имао његов претходник МиГ-21 у Вијетнаму, у односу на F-4 Фантома.
Са посебно примењеним поступцима уласка у борбу, ипак су Сиријци с Миговима имали одређен успех и у неравноправним условима. У међусобним сукобима у ваздушном простору, изнад Долине Бека, се сматра да је Сирија изгубила двадесет и шест авиона МиГ-23, 1982. године. При томе се сматра да су Израелци изгубили дванаест својих авиона. Израел је званично признао само губитак два F-4 Фантома и два Кфира, у 1980. години.
Током борби у ваздушном простору Либана, 1982. године, МиГ-23 је демонстрирао своје предности и мане. Постизање великих брзина за кратко време је била његова предност, над супростављеним авионима, пошто је могао брзо напасти и брзо напустити бојиште. Његова адаптација с променом стреле крила, према Маховом броју лета, такође је била предност над F-16 Фалконом и F-15 Иглом. Мање је губио енергију за промене режима лета. Пилоти у Мигу су лакше подносили дуг лет на малим висинама и великим брзинама, пошто је он био мање осетљив на узбуркану атмосферу. Када МиГ-23 промени угао стреле, на 72 степена, смањи му се површина крила. Пошто му је маса неизмењена, повећава му се специфично оптерећење крила, што директно смањује одговор авиона на узбуркану атмосферу. МиГ-23 је имао лошији маневар, све до брзина од око 1 200 km/h. Ако би пилот покушао да то измени с пребацивањем на средњи угао стреле од 45 степени, авион би се нагло успоравао, због великог прираста таласног отпора. На брзинама већим од 1 200 km/h, предност је била на страни Мига. Да је МиГ-23 имао аутоматску и континуалну промену угла стреле крила у функцији Маховог броја, имао би и бољи маневар у целој анвелопи брзина. Радар на F-15 Иглу је бољи од уграђених на супростављеним варијантама МиГ-23 у Либану. Изједначен је са системом на МиГ-23МЛД, који није учествовао у тим борбама (види се на слици горе, анвелопа захвата радара). Упоредне основне карактеристике, за супростављене авионе, дате су у доњој табели.
[уреди] Авганистан
У оквиру совјетског ваздухопловства МиГ-23 је учествовао у Совјетско-авганистанском рату. Није био погодан, због конфигурације земљишта, за дејства ваздух-земља. После полетања је био приморан да се брзо пење на веће висине, због рањивости на земаљска средства противавионског дејства. Захваљујући томе поступку, губици нису били велики. Совјетски Миг-23МЛД је учествовао на томе ратишту. Ваздухопловне јединице наоружане с МИГ-23МЛД су углавном, у периоду 1986. и 1987. године, покривале Кабул и Баграм. Првенствено су дејствовали по земаљским циљевима. Међутим, познат је случај сусрета и борбе у ваздуху с Пакистанским F-16A Фалкон, када га је МИГ-23МЛД оборио с једном ракетом Р-60м.
[уреди] Бивше совјетске републике
После распада Совјетског Савеза, у Азербејџану је током етничко-територијалних сукоба, у Нагорно-Карабаху, у одређеној мери коришћен и авион МиГ-23. У овим сукобима је уништен најмање један авион МиГ-23, ваздухопловства Ајзербеџана у јесен 1992. године.
[уреди] Африка
У Африци је било више етничких и сепаратистичких сукоба, у којима су мање или више учествовали и авиони из породице МиГ-23, и то извозне верзије.
[уреди] Етиопија
Авиони МиГ-23 су коришћени у локалним и грађанским сукобима у Етиопији. Ратно ваздухопловство Етиопије је имало у оперативној употреби совјетске ловце-бомбардере МиГ-23БН. Они су коришћени 1980-их, током грађанског рата, а интензивно у његовој завршној фази 1991. године, када су побуњеници били надомак главног града Адис Абебе. Тада су пилоти етиопског ваздухопловства дневно имали и по три борбена лета (авиополетања). Поново су коришћени током међуграничног сукоба између Еритреје и Етиопије (1998-2000).
[уреди] Чад
У локалним сукобима у Чаду је била умешана и Либија, па и велике силе са запада. У оквиру тих акција, авиони МиГ-23, либијског ваздухопловства, дуже време су патролирали дуж фронта, а имали су и неколико дејстава ваздух-земља.
[уреди] Либија
Приликом отмице италијанског брода, у источном Медитерану 1985. године, од стране Палестинаца, створила се криза. Оптужена је Либија за умешаност у те догађаје. На додиру с либијском обалом почела је велика војна операција концентрисања војних снага, под оправдањем повећане активности либијских авиона МиГ-23ПД и Миража. Није дошло до сукоба и борбених дејстава.
На дан 4. јануара 1989. године дошло је до сукоба. Тада су два F-14 Томкета, са носача авиона „Џон Кенеди“, патролирали близу либијске обале, у заливу Сидра. Том приликом су их пресрела два либијска авиона МиГ-23. Пилоти с Томкета су радарски осветлили Мигове, што је нормална процедура упозорења за повратак истих. Либијски авиони се нису повукли, већ су показали спремност за борбу. Један Томкет је испалио ракету, која je промашила циљ. Други Томкет је успешно погодио, ракетом, једног МиГ-23. Затим је, с једног од Томкета, лансирана ракета AIM-9 Сајдвиндер, која је експлодирала у издувној цеви другог Мига. Оба либијска пилота су се спасила катапултирањем.

Summary:
МиГ-23 (по Нато класификацији енгл. Flogger) је совјетски фронтовски ловац-бомбардер, с променљивом геометријом крила. Подешавање геометрије је, с механизованом изменом, у три могућа положаја угла стреле крила у лету, у распону од 16° до 72°. МиГ-23 је развијен шездесетих година 20. века, у ОКБ Микојан. То је први совјетски борбени авион треће генерације.
МиГ-23 је био и први совјетски авион с радаром, који може да осветли и открије циљеве према земљи (енгл. look down). С њим је прекинута традиција, код ловачких авиона из породице МиГ-ова, да су са пито усисником. Овде су правоугаони усисници, с променљивом геометријом, постављени бочно на трупу, пошто је носни део заузет радаром.
Развој и производњу авиона МиГ-23 је много успоравало кашњење развоја и производње планираних мотора. Тај проблем је посебно имао негативни утицај на динамику усавршавања авиона.
Од 1970. године, у већем броју варијанти, укупно је произведено 5 047 авиона МиГ-23. Коришћени су у многим државама, а у некима су још увек у оперативној употреби.
Авион МиГ-23 је карактеристичан и по томе што је то последњи пројекат кога је започео велики совјетски и руски конструктор А. И. Микојан. Умро је у току његове реализације, 9. децембра 1970. године.
МиГ-23 се користио у више ратних сукоба, а највише на Блиском истоку.


[уреди] Физичке особине
Пингвини су врло прилагођени животу у води. Њихова крила су се трансформисала у пераја за роњење, бескорисна за летење. У води су стога изузетно окретни. У њиховом глатком перју се налази слој ваздуха који их штити од хладноће али и помаже при роњењу. Већина врста је само незнатно тежа од тежине воде коју истискују својим тијелом, па им је због тога релативно лако ронити. Под водом могу да достигну брзину од 5 до 10 километара на час, а неке врсте чак и више — до 36 километара на час. Под водом могу остати и до 20 минута. Приликом брзог пливања веслају крилима. Заправо, ноге користе као крму, јер су им прсти спојени кожом, а потисак постижу крилима. Када пливају лагано, користе само ноге.
На копну, пингвини се служе првенствено кратким и крутим репом, али и крилима да одрже усправан положај тијела. С обзиром да им се ноге налазе сасвим на задњем крају тијела, они могу да стоје само усправно и никако другачије. На копну се крећу гегајући се или клизајући се на трбусима.
Висина пингвина, у зависности од врсте, може бити од 40 cm до 120 cm. Највиша врста пингвина је царски пингвин (Aptenodytes forsteri), чије су одрасле јединке високе око 1,1 m и тешке преко 35 kg . Најмања врста је патуљасти пингвин, који је висок до 43 cm и тежак око 1 kg. Обично у хладнијим крајевима живе већи, а у умјереним и топлијим климама живе мањи пингвини, што се слаже са Бергмановим правилом.
Неки праисторијски пингвини били су јако велики — тешки или високи као човјек. Њихова станишта нису била ограничена само на Антарктик, већ су настањивали простране субантарктичке регионе. Фосили који су 2007. године нађени у Перуу, говоре о врсти пингвина који је био висок око 1,5 m са кљуном од око 30 cm и који представља највишег пингвина на свету . Фосили су нађени у пустињи Атакама, што указује да им тада није била неопходна хладноћа за преживљавање. Откривени фосили су стари око 36.000 година и датирају из једног од најтоплијих периода у посљедњих 65 милиона година .
[уреди] Анатомија
За разлику од других птица које не лете (нпр. нојева), пингвини имају на грудној кости изражен високо обликован гребен на који се веже снажна летна мускулатура. За разлику од летења, при роњењу је потребна иста количина енергије за спуштање као и за подизање крила. Због тога, пингвини имају већу површину лопатица од свих других птица, јер се на њих ослањају мишићи који покрећу крила. Кости надлактица и подлактица су у лакту круто срасли у истом правцу што перајама даје већу чврстину. Кости, које су иначе код птица шупље и лагане, код пингвина су густе и тешке (нису пнеуматичне) јер им није потребна лакоћа за летење, а цјевасте кости су им испуњене густом, уљастом коштаном сржи.
Бедрене кости су врло кратке, зглобови кољена крути а ноге јако помакнуте према назад што узрокује њихов необични, усправни ход на копну. Стопала на којима имају пловне кожице су релативно кратка, па птице на копну стоје на петама при чему им крута репна пера служе као потпора. Реп им је врло смањен. Код других птица које роне, реп служи као „кормило“, док су код пингвина ту улогу преузеле ноге. На ногама имају по четири прста окренутих ка напред, од којих су три повезана пловном кожицом.
Глава им је мала, гледајући у односу на тијело, а врат им је кратак, али и врло дебео. Већина пингвина има врло снажан и кратак кљун. Кљун им је карактеристичног облика: раван, чврст, бочно спљоштен, оштрих ивица и на врху зашиљен и повијен на доле. Изузетак су велики пингвини (Aptenodytes), чији је кљун, вјеројатно због прилагођавања плијену којег представљају углавном брзе рибе, дугачак, витак и лако савијен према доле.
[уреди] Перје
Перје је кратко и густо и не пропушта воду. Равномјерно је распоређено по тијелу (што се сматра примитивном карактеристиком која је заступљена код малог броја група птица ). Личи на крљушти, јер је распоређено попут црјепова на крову. Ту особину да не пропушта воду, перје има и захваљујући томе што нема чије . Боја перја пингвина је специјализована за камуфлажу, на леђној страни тамна, плавосива која се прелијева у црну, а са доње, трбушне стране, бијела, тако да се при погледу одозго стапају са тамном бојом дубоког мора, а при погледу одоздо са свјетлошћу неба. Готово сви пингвини из потпородице Eudyptes имају на глави врло упадљиву наранџастожуту ћубу, због чега се називају „ћубасти пингвини“. Младе животиње су углавном покривене једнобојним паперјем, сивим или смеђим, а само неке врсте имају бијеле бокове и стомак.
Најчешће након сезоне гнијежђења и подизања младунаца, код пингвина наступа митарење, тј. замјена перја. У том раздобљу, које, зависно од врсте може трајати од два до шест седмица, птице троше своје масне резерве двоструко брже него раније јер слабо роне и самим тим слабо лове. За то вријеме знају изгубити и до трећине своје укупне тјелесне масе. Код папуанских (Pygoscelis papua) и галапагошких (Spheniscus mendiculus) пингвина вријеме митарења није тачно одређено и може бити у било које вријеме између двије сезоне гнијежђења. Птице које се не гнијезде, обично се митаре раније него они припадници исте врсте који се гнијезде.
[уреди] Вид и слух
Очи пингвина су грађене тако да омогућавају оштар вид под водом. Постоји теорија по којој су пингвини на копну кратковиди, али истраживања нису успјела доћи до доказа да је ово тачно . Код врста које дубоко роне, као што су царски пингвини, пупиле су крајње растегљиве тако да се очи могу врло брзо прилагодити на различиту количину свјетлости присутну како на површини воде тако и на стотињак метара дубине. Према саставу пигмента се сматра да пингвини боље виде у плавом него у црвеном дијелу свјетлосног спектра, те да вјеројатно виде и ултраљубичасто свјетло. Како се црвени дио свјетлосног спектра филтрира и губи већ у горњем слоју воде, ово својство се може разумјети као еволуциона прилагођеност условима живота пингвина.
Као већина других птица, ни пингвини немају спољашњих структура ува. Код роњења, перје их херметички затвара. Код великих пингвина руб спољашњег ува је толико повећан, да се може затворити и тако заштитити унутрашње и средње ухо од оштећења до којих може довести притисак код роњења у веће дубине. Пингвини немају ништа слабији слух од осталих врста птица (опсега од 100 до 15.000 Hz, са најбољим слухом у оквиру 600 до 4000 Hz) и могу чути своје младе или партнера у великој колонији .
Пингвини се на копну међусобно споразумијевају звуковима који подсјећају на звук трубе. Неки чак пуштају гласове сличне магарећем њакању, па се једна врста и зове магарећи пингвин (Spheniscus demersus). Међутим, под водом пингвини не пуштају гласове да не би одали своју присутност грабљивицама, или да не би престрашили потенцијалну ловину.
[уреди] Регулисање топлоте
За топлотну изолацију имају до три центиметра дебео слој сала изнад које су сложена три реда водоотпорног, густо међусобно преплетеног и по цијелом тијелу равномијерно распоређеног перја. Дијелова коже на којем не расте перје пингвини уопште немају. Једини изузетак су неке тропске врсте које немају перје на лицу. Зрак који се задржава у слојевима перја такође ефикасно служи у води за спречавање губитка топлоте.
Пингвини могу да контролишу доток крви у удове, тако да контролишу губитак топлоте а да се удови не смрзну. За вријеме јаке антарктичке зиме, женке иду у лов и набављају храну, док мужјаци остају на копну и покушавају да се згрију. Чине то тако што се збију један уз другог, често замјењујући положај тако да свако добије прилику да буде мало у средини гдје је најтоплије.
С друге стране, неке врсте које су се одомаћиле у тропским водама, имају проблема с прегријавањем. Како би то спријечили, пингвини су развили пераје које у односу на тијело имају већу површину него друге врсте како би се повећала површина преко које се може расхладити крв. Осим тога, неке врсте немају перје на лицу, тако да се брже расхладе у хладу којег активно траже.
[уреди] Начин живота
Пингвини проведу пола свог живота у води, а пола на копну, док по неким изворима проведу чак 75% живота у води . Неке врсте напуштају воду само ради парења и у вријеме митарења. У зависности од врсте, јединке живе по 15 до 20 година или више.
[уреди] Исхрана
Хране се углавном рибом, лигњама, раковима, али и другим ситним морским животињама, крилом исл. Обично се пингвини који живе ближе Антарктику хране крилом, док се сјеверније настањени хране више рибом. Плијен хватају кљуном и гутају га цијелог, чим га ухвате у води.
Ако су у води, пингвини задовољавају жеђ водом из ухваћеног плијена или пијући мале количине морске, слане, воде; помоћу такозване слане жлијезде („супраорбиталне гландуле“) тик изнад очију уклањају вишак соли из крви . Со се избацује као концентрисана течност кроз ноздрве. Ово је прилагођеност уобичајена за морске организме, па самим тим и за морске птице попут пингвина. Када су на копну, воду могу добити једући мало снијега .
[уреди] Размножавање
Пингвини праве примитивна гнијезда на копну. Заправо, посматрајући дио Антарктика насељеног птицама, могу се уочити зоне или појасеви за гнијежђење различитих врста птица. Пингвини се гнијезде углавном у обалском подручју које је најближе мору, а у другим зонама се могу наћи корморани и поморници. Само се шест врста гнијезди на Антарктику, док се остале гнијезде око обала Африке, Аустралије и Новог Зеланда, као и Јужне Америке. Гнијежђење је колонијално, што значи да се тада пингвини сакупљају у велика јата. У тим колонијама може да их буде на милионе. Често су гнијезда на извијесној удаљености од обале, а пошто пингвини храну налазе искључиво у мору, често предузимају дуге пјешачке туре до воде и назад. Истраживач Џералд Дарел је пратио колонију пингвина у Патагонији од неких два милиона јединки које су се гнијездиле на око три километра од мора. Родитељи су морали да прелазе читав тај пут преко пјешчаних дина и да међу хиљадама гнијезда и младунаца од којих су сви трчали ка њима мољакајући храну, без грешке пронађу своје. Препознају се по гласовима, а иначе се споразумијевају крицима, кликтањем и гестовима. Поједини парови, из године у годину, заузимају исто мјесто за гнијездо . Гнијезда су од каменчића или од биљног материјала. Најчешће су у заклону, као што су тунели (јазбине) или пукотине у стењу. Гнијезда могу бити и на потпуно отвореном месту . Некада се мужјаци, као што је случај код Аделиног пингвина удварају женкама тако што за њих бирају и нуде им каменчиће за изградњу гнијезда. Пингвини уопште при удварању заузимају веома необичне позе. Неки пингвини остају са истим партнерима током цијелог живота, а неки само по једну сезону. Царски пингвини легу по једно јаје у сезони, а остале врсте по два , и мужјаци и женке заједно брину о њима. За вријеме јаких зима, женке одлазе на неколико мјесеци ловећи и набављајући храну за младе, док мужјаци остају на копну и леже на јајима. Када се женка врати, улоге се изједначе. Дешава се да женка храни мужјака рибом коју је делимично сварила, док рецимо мужјак царског пингвина исцрпљен након двомесечног гладовања одлази у море да сам пронађе храну. Младунчад са слабом топлотном регулацијом чува искључиво мајка, а младунчад са нормалном топлотном регулацијом чувају и отац и мајка . Код неких врста на трбуху постоји набор, попут џепа у коме пингвин чува јаје. Тада ноге држи састављено и само се у крајњој нужди креће у малим скоковима.
Неке врсте, попут царског пингвина, организују младунце у велике групе, „крешее“ (фр. crèche). Ове тзв. „дјечије јаслице“ се образују да би се постигли боља заједничка заштита и међусобно гријање. Када се родитељи појаве са храном, дозивају младунце и хране их ван јаслица. Млади пингвини се не могу бринути о себи све док не порасту до одговарајуће величине која је зависна од врсте и док не добију перје одраслих пингвина.
Као код многих других врста, код пингвина је забележено хомосексуално понашање. Занимљиво је да уколико се упаре два мужјака истих склоности, остају заједно до краја живота. Чак, заједно праве гнездо у коме чувају камен као сурогат јајета.
[уреди] Отимање младих
Ако се пингвину, мужјаку или женци, деси да изгуби младунче или јаје, деси се да покуша да украде младунче неке друге јединке . У науци није потпуно јасно зашто се то дешава, тј. зашто би родитељ одгајао и улагао у туђег младунца, јер се не на неки начин не уклапа у теорију еволуције. Неке претпоставке су, међутим, начињене да објасне ово чудно понашање. Прво, одгајање младунца би повећало искуство отимача у одгајању, чиме би се повећала вјероватноћа да и у будућности има младунце . Друго, због наизглед успијешне репродукције, јединка ће бити успјешнија при проналажењу партнера у наредној сезони парења . И треће, отимање може да доведе и до удруживања са отетим младунчетом које јој може помоћи у наредним сезонама парења . Међутим, очигледна је и реална опасност од поврјеђивања од стране правог родитеља током покушаја отмице, али и трошење енергије и труда око младунчета које не представља његову лозу. На тај начин, није сигурно да ли је овакво понашање заиста еволуциона предност или једноставно грешка код јединки које не умију да препознају своје младунче .
[уреди] Природни непријатељи
Највећи природни непријатељи пингвина су морски предатори попут морских леопарда, ајкула и орки. Морски леопард је усамљен ловац, али веома ефикасно лови пингвине гонећи их око ледених санти. Када пингвини поскачу у воду, морски леопард их обично чека испод леденог бријега гдје га пингвини не виде, и када се вода запјенуша, морски леопард их хвата. Ако улови једног и поједе, он се обично повлачи и остали пингвини могу слободно да се крећу по води. Процјењује се да годишње од морских леопарда страда око 5% свих Аделиних пингвина. Вјероватно због ове и других опасности у води, пингвини се тешко одлучују да скачу у воду и знају да стоје и по пола сата на ивици леденог бријега или обали. Кад се један охрабри и скочи у воду, сви остали поскачу за њим.
Уколико су младунци или јаја небрањени, лако постају плијен галебова и поморника. Одрасли пингвини се од ових грабљиваца бране својих снажним кљуном.
[уреди] Станиште
[уреди] Распрострањеност
Пингвини, попут жутоувог, Аделиног и царског су типични представници фауне нотогеје. У таквој зоогеографској подели, пингвини насељавају патагонијску (или холантарктичку) област. Иако све врсте пингвина живе на јужној хемисфери, у супротности са раширеним схватањем да све живе у хладним подручјима, попут Антарктика, заправо само неколико врста живи толико јужно, док неке врсте живе и у топлим предјелима. Већи пингвини углавном живе у хладним подручјима, док мањи живе у топлијим или чак тропским подручјима (видјети Бергманово правило).
Нарочито су чести у обалним водама Антарктика, Новог Зеланда, јужне Аустралије, Јужне Африке, на Фолкландским острвима смјештеним испред источних обала Јужне Америке али и на западној обали све до Перуа као и на Галапагосу у близини екватора (галапагошки пингвин). Како пингвини воле хладније предјеле, у тропским подручјима се појављују само ако постоје хладне морске струје. Пингвини користе хладне струје како би мигрирали, па је то разлог зашто их, између осталог, има и на Галапагосу. То је случај са Хумболтовом струјом уз западну обалу Јужне Америке (Хумболтов пингвин) као и са Бенгалском струјом дуж западне обале Африке која допире све до екватора (магарећи пингвин).
Већина врста живи између 45. и 60. степена јужне географске ширине. Највећи број јединки живи уз Антарктик и на оближњим острвима.
[уреди] Животни простор
Прави животни простор пингвина је отворено море, чему су изванредно прилагођени. Ту живе на стјеновитим обалама јужних континената, хладним шумама умјерених подручја, суптропским пјешчаним плажама, подручјима охлађене лаве на којима готово да нема вегетације, субантарктичким травњацима и на леду Антарктика. Док тропске врсте остају на свом подручју, друге врсте одлазе и више стотина километара далеко од океана како би дошле у подручја гдје легу младунце.
[уреди] Угроженост
У двадесетом вијеку, четири врсте пингвина — галапагошки, жутооки, магарећи и фјордландски пингвини — се сматрају угроженим врстама, док се Магеланов, Хумболтов и још неколико врста сматрају рањивим. У прошлости су, ловом на пингвине због уља њихових масних наслага и јаја за прехрану, читаве колоније пингвина изумрле, док данас пингвинима пријете друге опасности.
Магарећи пингвини, чији је број достизао неколико милиона у прошлом вијеку данас достиже једва 50.000 и и даље пада. Претпоставља се да је највећи узрок овоме комерцијални лов на рибу у подручјима у којима они живе, што је довело до недостатка хране.
На Новом Зеланду, на којем живе фјордландски и жутооки пингвини, и на којем се људска популација све више шири, грабљивци које су довели људи (мачке, пси, пацови, итд.) све више угрожавају пингвине нападајући њих и њихова јаја. И сами људи, чије се станиште на Новом Зеланду све више шири у подручја гнијежђења и парења пингвина, онемогућавају њихов нормалан начин живота.
Проблем људског присуства и њихових грабљивица мучи и галапагошке пингвине који су се свели на свега два острва, а климатске промјене, које су проузроковале ефекте „Ел Нињо“, због којих се повремено драстично смањује количина рибе, су такође утицале на смањење броја галапагошких пингвина у 1980им и 1990им годинама. Галапагошких пингвина данас има свега око 2.100 јединки по пребројавању фондације „Чарлс Дарвин“ из 2006. године , односно око 1.000 парова спремних за размножавање по Међународној радној групи за очување пингвина .
Жутоуви, Магеланов и Хумболтови пингвини су угрожени масовним ловом на сардине у комерцијалне сврхе; док се рибари жале да им пингвини односе знатне количине потенцијалног улова, пингвини губе своју основну храну.
Генерално, пингвини из рода Spheniscus, тј. Магеланови и Хумболтови на обалама Јужне Америке и сусједним острвима, магарећи на Рту добре наде Јужне Африке и галапагошки на Галапагосу, су угрожени изливима нафте у море, и у последњих неколико година двије велике нафтне мрље су побиле велики број ових пингвина . Пингвини се, на тај начин угрожени, могу ухватити, очистити од нафте и вратити у море, али је то врло скуп и дуг процес којим се углавном баве добровољне организације (нпр. SANCCOB, Defenders of Wildlife идр.).
Већина других врста је релативно сигурна. Двије основне пријетње постоје, међутим, и за њих. Прву опасност представљају планови комерцијалног лова на крил на Антарктику, чиме би биле угрожене све врсте које се њима хране као и оне врсте које се хране рибом која се храни крилом. Друга опасност је глобално загријевање, чиме ће вода постати топлија и пингвини ће морати да се помјерају још јужније да би преживјели климатске промјене. Проблем, међутим, је што се климатске промјене дешавају исувише брзо и велико питање је да ли ће се пингвини успјети прилагодити за то вријеме .
[уреди] Пингвини и људи
Пингвини су врло популарни код људи, углавном због свог усправног, као људског, положаја и због гегајућег начина хода. Такође, људи воле пингвине јер их се пингвини не боје, за разлику од већине птица. Пингвини су се често знали приказивати у цртаним филмовима као да носе фрак, због посебне боје њиховог перја. У скорије вријеме је снимљено неколико дугометражних цртаних филмова о пингвинима, попут „Плес малог пингвина“ (енгл. Happy feet) и „Прави сурфери“ (енгл. Surf's Up). Лого оперативног система Линукс је пингвин, „Тукс“.
Људи у сврху исхране прикупљају јаја, која су веома укусна, док месо пингвина није за јело. Ипак, пингвини се не боје човјека и истраживачи им лако прилазе. Разлог је вјероватно историјски слабо присуство човјека као грабљивца у предјелима њихових станишта. Пингвини углавном чувају удаљеност од око три метра, што је и граница која се туристима обично налаже да не прелазе; ако пингвини сами, међутим, приђу ближе, што се често дешава, нема потребе за удаљавањем.
[уреди] Систематика
Према ранијој систематици, пингвини су се сврставали у ред сјеверних гњураца Gaviiformes, али их у новије вријеме сврставају у Sphenisciformes или Impenes. У сваком случају, представљају један од најпримитивнијих редова птица. Број врста пингвина није тачно одређен. У зависности од аутора, број варира од 17 до 20 савремених врста, свих у потфамилији Spheniscinae. На примјер, неки аутори сматрају мале пингвине (Eudyptula albosignata albosignata) посебном врстом рода Eudyptula, док их неки други сматрају подврстом патуљастих пингвина (Eudyptila minor) . Одређени аутори пак сматрају да је ситуација још сложенија. Слично томе, није сигурно да ли је царски пингвин само макаронски пингвин (Eudyptes chrysolophus) измијењених боја. Даље, сјеверна популација жутоувих пингвина (Eudyptes chrysocome) се по некима сматра посебном врстом .

Summary:
Пингвини (лат. Spheniscidae) су фамилија водених, нелетећих птица, које живе углавном на јужној хемисфери. Обухватају шест родова са 17 или 20 врста, у зависности од аутора. Пингвини су прилагођени животу у води са крилима која су еволуирала у пераја. Перје им је црно на леђима, док је на трбуху бијело. Хране се рачићима, рибом, лигњама и другим морским животињама које лове док пливају под водом. Под водом проводе скоро половину свог живота.
Иако су све врсте пингвина поријеклом са јужне хемисфере, они не живе само у областима са хладном климом, попут Антарктика. Заправо, само неколико врста пингвина живи толико јужно. Неколико врста живи у умјереном појасу, а једна врста, галапагошки пингвин, живи близу екватора.
Највећа жива врста је царски пингвин; највећи представници ове врсте су високи око 1,1 m и тешки око 35 kg. Најмања врста пингвина је патуљасти пингвин, чији су припадници високи око 40 cm и тешки 1 kg. Веће врсте пингвина насељавају хладније предјеле, док се мањи пингвини могу пронаћи у умјереним или чак тропским областима. Неке праисторијске врсте пингвина су достизале џиновске размјере, висине и тежине попут одраслог човјека.


[уреди] Продукција
Хармони Голд је унајмио америчке писце да прилагоде сценарио три јапанске серије. Овај компликовани процес је надгледао продуцент Карл Мацек (енгл. Carl Macek), пионир аниме-индустрије у САД. Прилагођавање Роботека је трајало 9 месеци. Сценаристи оригиналних јапанских серија нису били наведени у коначном издању. Макрос, Јужни Крст и Моспеада су тако редом постале Макрос сага, Господари Роботека и Нова Генерација.
Комбиновање је резултирало причом која спаја три генерације људи који се морају борити у три узастопна разорна Роботек рата због моћног извора енергије званог Протокултура. Први Роботек рат се односи на борбу човечанства против џиновских ратника Зентраеда који су послати да покупе срушени свемирски брод у коме се налазио последњи знани извор Протокултуре у свемиру. У Другом Роботек рату, њихови владари, Господари Роботека, покушавају да наставе тамо где су Зентраеди стали. У Трећем Роботек рату, ванземаљска раса Инвида је привучена на Земљу због догађаја који су се одвили на крају Другог Роботек рата и на повратничким Роботек експедиционим снагама је да се боре са њима.
Оригинални јапански Јужни крст је првобитно замишљен да буде велика свемирска опера, али је укинут због ниске гледаности у Јапану пре него што је могао бити завршен. Његова обрада као сага о Господарима Роботека је чак повећала популарност Јужног крста.
Хармони Голд је покушао је направи неколико наставака, од којих је најзначајнији Роботек II: Чувари двери (Robotech II: Sentinels), али је имао довољно материјала за само пар епизода. Пројекат је пропао због проблема са лиценцирањем играчака и променом односа између јена и долара као најважнијим разлозима. Сага о Чуварима двери је продужена кроз новеле Џека Мекинија и стриповима браће Волтрип.
Хармони Голд је објавио на сајму АнимеЕкспо 2004, да је најновија серија Роботек: Мрачне хронике (Robotech: The Shadow Chronicles) у процесу израде. Први трејлер је приказан годину дана касније на АнимеЕкспоу 2005. за двадесету годишњицу Роботека. Потврђено је да ће серија имати премијеру као 90-минутно ДВД-издање које ће пратити 26 епизода намењених или телевизији или ће директно бити дистрибуиране, али тачан датум изласка није био одређен.
[уреди] Прича
[уреди] Макрос Сага
Године 1999. огроман свемирски брод је пао на острво Макрос у јужном Пацифику. Оно што је остало од њега је сведочило о врло напредној ванземаљској цивилизацији. У то време Земљом је беснео трећи светски рат, али се и он утишао пред претњом из свемира. Наређен је прекид ватре и светске вође су се окупиле да формирају Владу Уједињене Земље, под којом су најбриљантнији светски умови створили истраживачке тимове да проуче и поправе свемирски брод. Проучавањем ванземаљске технологије је довело до стварања невероватно комплексне технологије зване Роботехнологија. Током десет година сви ресурси планете су били подређени поправци свемирске тврђаве. Чак је и град са 70.000 становника настао око палог брода. На дан лансирања свемирског брода, сада преименованог у SDF-1, у орбиту Земље стижу Зентраеди, раса џиновских војника послатих од стране Господара Роботека да поврате свемирски брод.
Капетан Хенри Гловал, заповедник SDF-1, свестан опасности коју зентраеди представљају по Земљу, наређује да се изврши свемирски скок до Месеца који би одвукао Зентраеде са Земље, али због грешке у прорачунима, SDF-1 је стигао у орбиту планете Плутон, поневши са собом у свемир и острво Макрос са 70 хиљада становника.
[уреди] Господари Роботека
Након петнаест дугих година, Господари Роботека су дошли до свог одредишта. Они су дошли на Земљу у потрази за последњим знаним залихама Протокултуре, као резултат неуспеха Зентраеда да је поврате петнаест година раније. Без технологије да сами развију Протокултуру и схвате тајне њене производње које су нестале са Зоровом смрћу, нашли су се у очајничкој ситуацији. Сви покушаји да се сазнају тајне клонирањем Зора су се неуспешно завршили. Сада, Господари Роботека су принуђени да поврате напуштену фабрику Протокултуре сакривену на Земљи, пре него што њихова цивилизација нестане. Њихове напоре за освајање Земље спречава нова генерација Роботек браниоца, спремних да заштите своју планету од било какве опасности из свемира.
[уреди] Нова Генерација
У удаљеном крају галаксије, раса протоплазмичких створења добија извештаје о настанку велике Протокултуре на безначајној планети у четвртом квадранту познатог свемира. Одговарајући на ове претње, Риџис, врховна поглаварка Инвида, шаље целокупну своју цивилизацију да пронађу и прикупе плодове Цвећа живота. Испоставиће се да је локација настанка Протокултуре Земља, а разлог њеног настанка је директно повезан са последњом битком против Господара Роботека. Риџис није губила време позивајући на инвазију комплетне планете. За само неколико минута, Инвиди су претворили већ разрушену планету у пустош. Армија Јужног крста, исцрпљена у рату против Господара Роботека, није била дорасла војсци Инвида.
[уреди] Списак епизода
Оригинални Јужни крст је имао само 23 епизоде, док је епизода Dana's Story накнадно направљена комбинујући епизоде из Макроса и Јужног крста; ипак током комбиновања начињена је грешка јер су у њој појављују хеликоптери АЈАЦ који су развијени након те епизоде.
SDF-2 који је уништен у последњој епизоди Макрос саге не постоји у јапанском Макросу. Промена је направљена да би се боље повезале оригиналне јапанске серије. SDF-2 је убачен због три хумке које се налазе у Господарима Роботека, јер свака представља по један брод: SDF-1, SDF-2 и Кајронову крстарицу.
[уреди] Емитовање на телевизији
Роботек је оригинално емитован 1985. и продаван је директно локалним телевизијским станицама пре него што је емитован на већим станицама (ово је био тренд током осамдесетих). Претходно, локалне станице би репризирале цртане филмове као што су Шашава дружина (Looney Tunes). Ово је промењено након Химена и Господара свемира који је представио нови економски модел: серије су продаване директно локалним станицама, а додатно би се издржавале од продаје играчака везаних за серију. Иако је оригинални Роботек имао велику гледаност, покушај да се заради на играчкама је уништио Чуваре двери. Неуспех Мечбоксове (Matchbox) Роботек линије играчака је навођен као главни разлог отказивања Чувара двери .
[уреди] Недовршени наставци
[уреди] Роботек: Неиспричана прича
Овај филм је била прва нова Роботек авантура направљена након премијере оригиналне серије. Он је користио материјал из ОВА-е Мегазона 23 помешаним са Јужним крстом и имао је само безначајну везу према телевијској серији. Према интервјуима са Карлом Мацеком, филм је првобитно планиран да буде више од обичног синхронизовања Мегазоне 23 са променама у дијалозима и музици који би одражавали Роботек универзум. Према првобитном плану, требало је да радња филма буде смештена за време повратка СДФ-1 са Плутона, и пратила би главном лика који би био рођак Рика Хантера, његовим откривањем владиног заташкавања судбине СДФ-1 и напорима да се објави та информација.
У то време, Тацуноко је промовисао њихов Макрос филм, Макрос: Да ли се сећаш љубави? и инсистирали су да Мацек не користи елементе Макроса да би се избегла могућа забуна. Такође, ни дистрибуторима филма, Канон Филмсу, се није допао првобитни план, јер је било ”превише девојака и недовољно робота и оружја”, као ни завршетак Мегазоне. Зато је, под притиском, Мацек променио сценарио који би се одвијао кратко пре дела о Господарима Роботека, додајући делове из Јужног крста и поверујући студију Идол Ко. да нацрта нови крај. Нова верзија је укључивала Господаре Роботека који шаљу шпијуна да украде меморијско језгро СДФ-1 који је уграђен у Е.В.Е рачунар у Роботек истраживачком центру.
Филм је подбацио у САД након пробног приказивања у Тексасу. Такође, филм је имао слабу рекламну кампању која је укључивала рекламе само у 6 сати ујутро и јаку конкуренцију у виду дугометражног филма Трансформерси. Ипак, у неким другим земљама као што је Аргентина је био успешан и синхронизован је на шпански и издат је у облику ВХС издања. Хармони Голд се одрекао своје лиценце за Мегазона 23 након што се Карл Мацек одрекао овог пројекта, тако да су била каква издања за кућну употребу мало вероватна, осим пар ВХС касета које у ограниченом броју круже Европом. Део материјала је издат као екстра-материјал у Роботек ДВД-издањима АДВ Филмса. Академи је 1995. године издала адаптацију филма у облику стрипа који има мало сличности са самим филмом. Поред тога, елементи из филма су коришћени као заплет у Роботек роману "Гамбит Господара" (енгл. Masters' Gambit).
[уреди] Роботек II: Чувари двери
Ова напуштена серија је требало да прати наставак авантура Рика и Лисе Хантер и остатак Роботек експедиционих снага током догађаја за време сага Господари Роботека и Нова Генерација. Студио Тацуноко је проследио скице за нову серију писцима Сукехиру Томити (јап. 富田祐弘) (Макрос, Моспеада) и Хирошију Оногију (јап. 大野木 寛, Ōnogi Hiroshi) (Макрос), који су се фокусирали на нове ликове уместо на Рика и друге ликове из оригиналних јапанских серија. Карл Мацек је зато проследио писање сценарија америчким писцима на челу са Кентом Батервортом.
Наслов се односи ванземаљски покрет отпора на које наилазе Експедиционе снаге, који се састоје од раса које су покорили Господари Роботека или Инвиди. Једини материјал који постоји о овој серији се састоји из једине три епизоде које су нацртане за серију. Он нас упознаје са SDF-3 заједно са његовом посадом и сврхом њиховог задатка. Најзначајнији догађај је венчање генерала Рика Хантера и адмирала Лисе Хејс. Како су Чувари двери наставак/паралелна радња догађаја из серије, у њему се појављују ликови из све три Роботек саге, укључујући Рика, Лизу, Макса, Мирију, Лин Минмеј, доктора Ланга, Бритеја и Екседора из Макрос саге, Дејну Стерлинг, Боуија Гранта, генерале Ленарда и Емерсона из саге Господари Роботека и Џонатана Вулфа из Нове генерације. Међу новим ликовима су кадети Џек Бејкер и Карен Пен, чији рани ”воли ме/не воли ме” односи подсећају на Рикове и Лисине; Винс Грант, Клаудијин брат и Боуијев отац; Регент, зли вођа Инвида. Доктор Емил Ланг, који је у Макрос саги био споредан лик, се враћа као један од главних ликова. Ова серија је значајна и по појави људског негативца у облику пуковника Т.Р. Едвардса. Према интервјуу Карла Мацека, предложена серија је отказана након пада вредности долара у односу на јен и недостатка финансијске помоћи од партнера Мечбокса, произвођача играчака. Накнадни покушаји да се заврши серија нису уродили плодом, али је пилот издан на VHS-у. Чувари двери су тренутно доступни на једном од дискова из Протокултура колекције (Protoculture Collection) АДВ Филмса.
Пошто је серија укинута, Хармони Голд је обезбедио некомплетан изворни материјал за адаптацицију неколико различитих страна, чији је резултат био неколико другачијих верзија исте приче. Писац Џек Мекини је завршио Чуваре двери у облику романа; браћа Волтрип су адаптирали сценарио у облик стрипа (који се све више удаљава од романа како напредује прича). Мацекове оригиналне идеје за серију разликују се и од Мекинијевих и Волтрипових, понегде чак и драстично. Паладијум Букс је такође обрадио Чуваре двери у облику игре.
[уреди] Роботек: Одисеја
Продуцент Карл Мацек је објавио идеје за другу предложену серију, Роботек: Одисеја. Серија би почела тамо где се првобитни Роботек завршио и садржала би 260 епизода да попуни све радне дане у години. Након неуспеха са Чуварима двери, Одисеја никада није отишла на развијање, иако су њене идеје разрађене у Мекинијевој књизи "Крај круга" (End of the Circle).
[уреди] Роботек 3000
Карл Мацек је покушао да направи још један наставак стварањем Роботека 3000. Ова целокупно компјутерски одрађена серија би се дешавала 600 година у будућности Роботек универзума и не би садржала ниједног од лика из првобитне серије. У троминутном трејлеру, експедиција која је послата да испита зашто је прекинута веза са истуреном рудничком колонијом је прекинута од стране заражених Веритек мека. Опет, идеја је напуштена усред продукције након негативног пријема у компанији, негативне реакције обожавалаца и финансијских проблема Нетер Диџитала који је производио серију. Роботек 3000 сада постоји само у облику трејлера.
[уреди] Роботек: Мрачне хронике
Године 2002, Томи Јун је објавио рад на новом наставку који је добио име Роботек: Мрачне силе (Robotech: Shadow Force) у 2004. Прича ове серије је директни наставак краја оригиналне серије. Наслов приче је ускоро промењен у Роботек: Мрачне хронике. Од краја 2004, представници Хармони Голда су имали штандове на аниме конвенцијама где су показивали напредак у продукцији. Први трејлер са завршеном анимацијом је приказан на АнимеЕкспу и Комик-кону 2005. Док је првобитно 2005. најављивана као година издавања, тек је у фебруару потврђено да је 90-минутни пилот-филм завршен. Дистрибутер ни за телевизију ни за ДВД издања још није објављен. Овај филм се појавио на Канском фестивалу 2006.
[уреди] Роботек: Успон сенке
Директор Хармони Голда Томи Јун је открио 27. јула отркио да се ради на Роботек: Успон сенке (Robotech: Shadow Rising), наставку Мрачних хроника. Почетак приказивања је предвиђен за 2009.
[уреди] Играни филм
Након успеха играног филма Трансформерси, Ворнер Брадерс купио лиценцу за Роботек универзум како би снимио играни филм чији датум премијере није објављен. Тоби Мегвајер ће продуцирати филм и такође жели главну улогу у филму. Дру Кревело ће такође продуцирати филм, а Крег Захлер је унајмљен да напише сценарио.
[уреди] Хронологија Роботека
Хронологија Роботека према Хармони Голду:
Примедба: Звездице означавају "секундарни континуитет", тј, да њихови догађаји постоје у континуитету Роботека, али се не рачунају када дође до конфликта са "главним континуитетом" који чине оригинална троделна серија и најновији наставак Мрачне хронике.
2002, са издавањем Вилдстормових стрипова, Хармони Голд је званично одлучио да среди универзум Роботека. Следећи Роботек материјали су сада пребачени у статус секундарног континуитета:
Док ови материјали нису уклољени из континуитета, њихови догађаји су били предмет критике (посебно романи Џека Мекинија, које су улазиле све више у мистицизам како су се одвијале новеле Чувара двери), а сада су стриктно потчињени званичним догађајима из оригиналне серије .
[уреди] Роботек франшиза
У време емитовања Роботека, Хармони Голд је лансирао Роботек кроз популарну линију стрипова, које су затим пратиле књиге, игре, играчке и други потрошачки производи.
[уреди] Роботек стрипови
Роботек стрипови су први пут објављени у 1984. са ДЦ Комиксовим краткотрајним Роботек браниоцима и Комикоовим обрадом прве епизоде јапанске верзије Макроса. Ипак, прва адаптација телевизијске серије је стигла тек 1985. са Комикоовом "Роботек: Макрос сагом #2", која се наставила на први Макрос број.
У издаваче стрипова спадају
[уреди] Роботек књиге
Од 1987, Роботек је прерађен у новеле Џека Мекинија , псеудоним за тим Џејмса Лусена и касније Брајана Дејлија, пара писаца који су радили заједно са Карлом Мацеком на анимириној серији Галактички ренџери. Користећи измишљену епиграфе у стилу Дине, Мекинијеве новеле обрадиле хронологију Роботека (укључујући незавршен материјал за Чуваре двери). Многи обожаваоци Роботека сматрају Мекинијеве новеле као незванични канон, упркос значајних разлика од званичног канона Хармони Голда. Упркос томе, новеле су скоро издате од стране Дел Реј Букса као Омнибус компилација.
[уреди] Роботек игре
1986. године, Паладијум Букс је издао игру играња улога засновану на Роботек серији.
[уреди] Роботек видео-игре
Хармони Голд је издао четири лиценце за Роботек видео-игре, од којих су само три објављене :
[уреди] Утицај
Док су се аниме серије и филмови који су били доношени у САД још раних шездесетих као што су Astro Boy, Speed Racer и Кимба – Бели лав већином били цензурисани за америчку публику (са потпуно избаченим сценама насиља, смрти главних ликова, секса) јер се сматрало да је то намењено млађој публици. Роботек је прекинуо ову традицију остављајући неке од тих елемената и по мишљењу многих је серија која је привукла пажњу Американаца према јапанској анимацији, доводећи до наглог раста потражње за анимеом у Северној Америци, која још увек траје. Роботек је био често у листи десет најбољих анимеа америчких аниме магазина као што су Аниме Инсајдер, Анимерика, Њутајп Јуесеј и остали.
Роботек је имао сличан утицај и у другим деловима света, укључујући Канаду, Аргентину, Чиле, Југославију и Кину. Као и у САД, помогао је раст потражње за анимеом, где је такође награђен наградом за допринос развоју научно-фантастичног жанра.
Опет, Роботек је ектремно поларизовао обожаваоце анимеа. Неки критичари сматрају серију за богохуљење због давања западњачких имена главним ликовима, цензурисањем сцена и промене приче три неповезане серије ради спајања у једну. Глумац и писац из оригиналне серије Грегори Снегов је у једном интервјуу изјавио: касније смо примили похвале од Јапанаца који су мислили да су наши дијалози и прича били бољи од оригинала. Часопис Протокалчер адиктс (енгл. Protoculture Adicts је написао[тражи�се�извор�од�09. 2009.] у чланку поводом пете годишњице Роботека да су те похвале дошле од компаније Тацуноко. Ипак, аниме магазини Анимерика (енгл. Animerica) и Анимаг (енгл. Animag) су објавили да су творци оригиналног Макроса, Шоји Кавамори и Нобору Ишигуро, изразили збуњеност због Роботек адаптације и изненадили се разликама.
У покушају да комбинују приче три различите јапанске серије, неки ликови су претрпели драстичну промену карактера. Највише је промењен лик Рика Хантера (главног лика у Макрос саги), од обичног несамопоузданог комаданта ескадриле у адмирала који је наредио уништење Земље, уз контроверзно образложење да је спасава од непријатеља. Реченица који изговара неименовани капетан брода СДФ-4 у епизоди Dark Finale гласи: "Добио сам наређење да збришем планету, од генерала Хантера лично."
Правило минимума од 65 епизода је навођено као разлог комбиновања епизода које се изричито односе на синдикатлизацију за приказивање радним данима. Серије из тог доба, попут Трансформерса и Свемирског бојног брода Јамата су у почетку били синдилакизоване за приказивање радним данима пре него што су достигли број од 65 епизода. Ово није увек укључивало комбиновану радњу; адаптације попут Волтрона састојале су се од две различите јапанске серије без почетног комбинованог сценарија све до специјалног укрштања годинама касније. Они који бране овакве измене тврде да су оне биле неопходне да би се серија приказала на америчкој телевизији, због културног и економског окружења које је владало 1985. Данас та правила приказивања више не важе.
Роботек је био тема две пародије које је радила фандуб група Сеишун Шитемасу (Seishun Shitemasu): Роботек 3: Не нужно Чувари двери и Роботек 4: Кајронов противнапад (за које је коришћен материјал из серијала Ганбастер и Мобилно одело Гандам: Чаров контранапад.
[уреди] Глумачка и продуцентска екипа оригиналне серије
[уреди] Извршно особље
[уреди] Музичко особље
[уреди] Глумци
Пошто Роботек није био синдикатски пројекат, многи од глумаца су радили под псеудонимима да би избегли проблеме са својим синдикатима. Неколико глумаца је поновило своје улоге у Роботек играма Battle Cry и Invasion, а многи су се вратили због улога у Мрачним хроникама, чак иако се неки ликови које су глумили у оригиналном Роботеку не појављујују. На пример, Еди Фрирсон (Лин Кајл) глуми Луија Николса у Мрачним хроникама.
[уреди] Роботек у бившој Југославији
ТВНС је синхронизовала првих 13 епизода серије и емитовала их почетком деведесетих.
Главним јунацима гласове су позајмили глумци: Вида Јовановић, Тереза Чамбор, Ана Радаковић, Гордана Јошић-Гајин, Весна Ждрња, Војислав Цинкоцки, Миодраг Петроње, Александар Гајин, Емил Курцинак, и Александар Ђорђевић. Редитељ синхронизације је Миливоје Радаковић.

Summary:
Роботек (енгл. Robotech) је анимирана серија која говори о три узастопне инвазије ванземаљаца на Земљу. У контексту серије, ”Роботек” се односи на роботехнологију, напредну науку и технологију, насталу проучавањем ванземаљског брода који се срушио на острво у јужном Пацифику. Роботехнологија је омогућила стварање мекова, џиновских борбених робота, где је велики број њих могао да се трансформише у возила (претежно борбене авионе) због веће покретљивости на бојишту.
Роботек је био један од првих анимеа емитованих у Сједињеним Државама који је углавном успео да сачува комплексност и драму својих оригиналних јапанских делова. Настао је сарадњом компаније Хармони Голд и Тацунокоа. Прича Роботека је промењена избацивањем садржаја и изменом дијалога три различите мека аниме серија: Супердимензиона тврђава Макрос, Супердимензионална коњица: Јужни крст и Џенезис Клајмбер Моспеада. Хармони Голд је наводио да је разлог за комбиновање ове три неповезане серије била била његова намера да понуди Макрос америчким синдикализованим телевизијским станицама, које су захтевале у то време минимум од 65 епизода (13 недеља по 5 епизода недељно). Макрос и друге две серије су имале много мање епизода него што је било тражено, пошто су оне првобитно приказиване у Јапану једном недељно.