[rediger] Naturgeografi
Sveits er kjent for Alpelandet fremfor noe. Selv om Alpene også strekker seg inn i nabolandene, er det Sveits som virkelig blir dominert av denne fjellkjeden. Dessuten har tre av Europas største elver, Inn, Rhinen og Rhône, sitt utspring i Sveits.
[rediger] Landskap
Det sveitsiske landskapet er inndelt i tre distinkte deler: Alpene, Mittelland og Jurafjellene.
Mittelland er slettelandet sentralt i Sveits, der hoveddelen av befolkningen bor. Området har en gjennomsnittshøyde på 400 meter. Mittelland avgrenses av Jura i nordøst og Alpene i syd. Breer dannet i istiden mange daler og innsjøer, der Bodensjøen og Genfersjøen er de to største.
Alpene dekker halve arealet til Sveits, og strekker seg i en bue gjennom den sydlige delen av landet. Alpene er delt i to parallelle fjellrekker, som møtes i St. Gotthard-massivet. Alpene har mange kjente fjelltopper, blant annet Jungfrau, Matterhorn og Monte Rosa.
Jurafjellene består av et platå i det nordvestlige Sveits, og går over en blanding av gressdekte fjelltopper og skogkledde, dype daler. Også her finnes det mange sjøer, blant annet Neuchatelsjøen.
[rediger] Plante- og dyreliv
Store deler av det opprinnelige plantelivet i Sveits er spist ned på grunn av omfattende dyrebeite. Det er kun i nasjonalparken i Graubünden at den naturlige vegetasjonen er blitt bevart. Enkelte rester finnes imidlertid fortsatt andre steder i landet, som nasjonalplanten edelweiss som finnes enkelte steder på over 2000 meters høyde.
De sveitsiske skogområdene er dominert av bartrær og lønn, men nederst i dalbunnene finnes også kastanjer og eik.
Det finnes 40�000 dyrearter i Sveits, der omtrent 30�000 er forskjellige typer insekter. Dyrelivet i Sveits er i hovedsak felles med resten av Sentral-Europa. Her finnes rødrev, ekorn, hare og grevling, i tillegg til typiske fjelldyr som steinbukk. Sveits hadde tidligere hovdyr som elg og visent, men disse har forsvunnet i nyere tid.
Sveits har et rikt fugleliv. Sveitsiske elver og innsjøer er viktige overvintringsområder for mange fugler, slik som sothøne, laksand og toppdykker. Av rovfugler er spesielt tårnfalken og musvåken viktige.
[rediger] Klima
Klimaet i Sveits er generelt sett kontinentalt, men kan variere mye mellom de forskjellige delene av landet. De høyeste delene av Alpene er kontinuerlig dekket av snø, is og isbreer, mens man i de sydlige dalene i Sveits har et middelhavsklima. Mittelland har også varme somre.
Sveits har et jevnt nivå av nedbør året igjennom. Somrene har også relativt kraftige tordenbyger. I høylandet veksler vintrene mellom snø og sol, men lavlandet har mye tåke. Alpene er også kjent for fønvind, varme vinder som plutselig kan føre til nedbør og kraftige temperaturøkninger.
[rediger] Demografi
Flere av de store vesteuropeiske kontinentale kulturene møtes i Sveits, og landet betår av en blanding av tysk, fransk og italiensk språk og kultur. Sveits har tre offisielle språk: tysk, som tales av 63 prosent av befolkningen, fransk, som tales av 20 prosent av befolkningen, og italiensk som tales av 6,5 prosent av befolkningen. I tillegg kommer retoromansk, som siden 1996 har hatt en offisiell status, men ikke er sidestilt med de tre store. De etniske skillelinjene følger i stor grad de lingvistiske skillene. De fransktalende bor vest i Sveits, de tysktalende i nord og øst, og de italiensktalende i syd. Den retoromanske minoriteten bor i et par sammenhengende daler øst i landet.
Utenlandske statsborgere utgjør omtrent en femtedel av landets totale innbyggertall, og er i stor grad konsentrert i enkelte kantoner. Antallet utenlandske statsborgere har økt kraftig de senere femten årene, spesielt med flyktninger fra krigene i det tidligere Jugoslavia.
Fjellstrøkene preges av rural bebyggelse, med karakteristiske alpelandsbyer i åssidene. De fleste landbyer har lange tradisjoner som selvstendige kommuner, spesielt i avsidesliggende deler av landet. Landkommunene er som regel små, men har utstrakt selvstyre. Kommunegrenser går typisk fra én fjelltopp til neste. I etterkrigstiden har mange landsbyer hatt ukontrollert vekst, noe som førte til ny føderal lovgivning i 1979 for å regulere og begrense utvidelsen av tettbebygde strøk.
De fleste byene i Sveits oppstod enten rundt klostre eller rundt romerske kolonier. Mange byer ble også grunnlagt på 1100-tallet, da for å kontrollere strategiske elver og fjellpass. De fleste byene har en distinkt arkitektur og kultur. De fleste sveitsere er sterkt knyttet til hjemstedet sitt, og velger heller å pendle relativt langt til arbeid i stedet for å flyttet til en annen by.
Befolkningsveksten i Sveits ligger på 0,7–0,8 prosent i året. Mesteparten av denne kommer på grunn av immigrasjon, da en sveitsisk kvinne i gjennomsnitt føder 1,47 barn.
[rediger] Statsborgerskap
Den som ønsker å bli sveitsisk statsborger, må ha vært bosatt i minst tolv år i landet, være integrert og tale minst ett av de fire offisielle språkene. Kantoner og kommuner kan stille ytterligere krav.
Myndighetskommisjoner vurderer i hver enkelt kommune eller by samtlige søkere svært grundig. I mindre kommuner beslutter gjerne kommunestyret selv om søknaden skal innvilges.
Hvis en søknad blir avslått, må det bli begrunnet med for eksempel «manglende integrasjon». Til nå har søkere kunnet anke avslag til domstolen.
Forut for folkeavstemningen om enda strengere regler for statsborgerskap i juni 2008 har det konservative partiet Schweizerische Volkspartei (SVP) foreslått å fjerne denne muligheten for anke.
[rediger] Religion
Det finnes ingen statsreligion i Sveits, og landet har et betydelig religiøst mangfold. De fleste av kantonene anerkjenner imidlertid en kirke som offisiell (Landeskirche), og i alle tilfelle er det da enten den romersk-katolske kirke eller Den sveitsiske reformerte kirke.
I motsetning til de språklige skillene følger ikke den religiøse tilhørigheten de etniske skillelinjene. Det er noe flere katolikker enn protestanter i landet, og de senere årene har det også blitt en del muslimer. Sveits har også et lite jødisk samfunn. Den gammel-katolske kirke har et fakultet ved universitet i Bern.
Full religionsfrihet har vært garantert siden 1874, med unntak av forbudet mot jesuitter. Forbudet mot jesuitter ble ikke opphevet før ved folkeavstemning i 1973. Føderal lovgivning forbyr diskriminering og forskjellsbehandling på grunnlag av religion. Sveitsere er generelt svært tolerante overfor andres religion, selv om motstand mot innvandring og internasjonal islamistisk terrorisme har ført til en viss grad av intoleranse overfor landets muslimske mindretall.
Det er trosopplæring i skoleverket i Sveits, med unntak av i kantonene Genève og Neuchatel. Undervisningen tar i hovedsak utgangspunkt i majoritetsreligionen i den enkelte kanton. Elever som tilhører andre trosretninger kan velge å få alternativ undervisning med utgangspunkt i egen tro. Ateister kan velge bort trosopplæring i skolen. Det finnes også mange private religiøse skoler foreldre kan velge å sende barna til.
Som i de fleste vesteuropeiske land er trenden også i Sveits at samfunnet sekulariseres. Tradisjonelt har over 95 prosent av befolkningen tilhørt enten den katolske kirke eller en protestantisk kirke, men siden syttitallet har andelen stadig gått nedover. Besøkstallene ved gudstjenester går også nedover. Omtrent 40 prosent av katolikker og 50 prosent av protestanter går regelmessig i kirken.
[rediger] Historie
[rediger] Før konføderasjonen
Sveits' moderne historie startet i 1291, men det hadde da bodd folk i området i tusenvis av år. De eldste spor av bosetninger i Sveits har blitt funnet av arkeologer i Sutz-Lattrigen, og dateres til det fjerde årtusen før Kristus . Senere kom keltiske stammer til området, blant de mest kjente av disse er helveterne som bodde ved Jura og Mittelland. Disse kom tidlig under romersk innflytelse, da Julius Cæsar i 58 f.Kr. etablerte byen Aventicum i området.
Kristendommen kom til Sveits i det fjerde århundre. Med Vestromerrikets fall på slutten av firehundretallet presset også germanske stammer på fra øst, og stammer som burgundere og alemannere erstattet gradvis kelterne som den dominerende folkegruppen. Sveits ble så en del av Karl den stores Frankerrike, med ved Traktaten i Verdun ble de sveitsiske områdene splittet, og de østlige delene kom inn under Ludvig den tyskes østrike. Dette riket utviklet seg etterhvert til Det tysk-romerske rike, og disse delene av Sveits ble en del av dette.
[rediger] 1291: Opprettelsen av det sveitsiske Eidgenossenschaft
I middelalderen vokste områdets betydning, blant annet åpnet flere pass gjennom Alpene som gjorde handel mellom nord og syd enklere. Byer som Bern og Freiburg ble grunnlagt på slutten av 1100-tallet. På 1200-tallet fikk flere sveitsiske byer reichsfreiheit, noe som gjorde at de ikke var underlagt noen lensherre og kunne skrive ut skatter på egen hånd.
Habsburgerne forsøkte senere å få tettere kontroll over området, og da Rudolf I ble keiser i 1273 fikk skogkantonene Uri, Schwyz og Unterwalden den frie statusen trukket tilbake. Disse kantonene var blitt kolonisert av frie bønder som hadde fått i oppgave av adelen å kultivere det høytliggende landskapet, og hadde organisert seg i relativt frie samfunn. Folket i skogkantonene reagerte naturlig nok på sentralmaktens forsøk på å stramme inn grepet igjen.
I 1291 gikk så de tre Waldstätte Uri, Schwyz og Unterwalden sammen mot Habsburgstyret. Disse undertegnet en avtale som blant annet sikret fri handel, og opprettet dessuten et forsvarsforbund. Utover 1300-tallet var det flere kriger mot Habsburgerne, men sveitsiske seire i Slaget ved Morgarten (1315) og Slaget ved Sempach (1386) gjorde at forbundet fikk sin frihet fra Habsburg. De sveitsiske kantonene var likevel underlagt Det tysk-romerske rike, men hadde en relativt fri stilling. Omfanget av samarbeidet ble stadig utvidet, og forbundet begynte etterhvert å føre en felles utenrikspolitikk.
Unikt i europeisk sammenheng med det sveitsiske forbundet var at det var en blanding av bykantoner og landkantoner, der de to var på likefot. Samtidig ble adelens makt marginalisert, slik at byene ble styrt av folkevalgte byråd. Dette sørget for en effektiv administrasjon, noe som igjen gjorde at handelen blomstret. Forsvarsforbundet gjorde at det ble lite attraktivt for stormaktene å angripe Sveits, samtidig som kantonene ikke kunne starte private kriger på egenhånd. Dette førte til at Sveits sjelden ble innblandet i krigføring, noe som selvsagt hadde en positiv effekt på den økonomiske veksten. Likevel var det til tider borgerkriger innad i konføderasjonen, blant annet da Zürich var i krig med de syv andre kantonene fra 1440 til 1446.
[rediger] Reformasjonen
Det økumeniske konsil i Basel fra 1431 og dannelsen av byens universitet i 1460 gjorde byen til et senter for filosofi og humanisme. Basel tiltrakk seg intellektuelle storheter som Erasmus, noe som skulle legge kimen til den sveitsiske reformasjonen. En av Erasmus' studenter var Ulrich Zwingli, som etterhvert hevdet at den katolske kirke var kommet for langt bort fra Bibelens lære.
I 1518 ble Zwingli valgt til prest i Grossmünster i Zürich. På starten av 1520-tallet satte han igang den sveitsiske reformasjonen, og fikk raskt støtte fra innbyggerne og den politiske ledelsen. Dette førte til store forandringer i styresettet i byen. Reformasjonen spredde seg så til fem andre kantoner, mens de fem siste kantonene holdt fast ved sin katolske tro. Dette førte til borgerkriger (kalt Kappeler Kriege) i 1529 og 1531, der Zwingli falt på slagmarken.
Reformasjonen førte til store omveltninger i kirkelivet. Kirkens eiendommer ble beslaglagt til fordel for de verdslige myndigheter, samtidig som Bibelen ble oversatt til tysk og kirkens ritualer ble skåret ned til benet. Samtidig ble leiesoldattjeneste forbudt i de reformerte kantonene. Senere utviklet Jean Calvin reformasjonen videre, og Sveits ble etterhvert et fristed for franske Hugenotter og andre protestanter som flyktet fra undertrykkelse. Dette førte med seg stor økonomisk og kulturell utvikling.
Under Tredveårskrigen var Sveits relativt fredelig og stabilt, mye på grunn av at de europeiske stormaktene var avhengige av sveitsiske leiesoldater. Graubünden, da ennå ikke med i konføderasjonen, deltok imidlertid i krigen fra 1620. Dette førte til at området Valtellina gikk tapt i 1623.
[rediger] Ancien Régime
Ved Freden i Westfalen i 1648 anerkjente stormaktene Sveits' uavhengighet fra Det tysk-romerske rike.
I perioden som senere har blitt kjent som Ancien Régime ble makten i større og større grad konsentrert rundt noen få mektige familier i hver kanton, som satte de valgte byrådene på sidelinjen. Det autoritære styret første til flere opprør. Den sveitsiske bondekrigen oppstod som følge av en devaluering i Bern i 1653, og spredte seg raskt til andre kantoner. Opprøret ble etterhvert slått ned, men frykten for nye oppstander gjorde at makthaverne satte igang en serie reformer.
I et lengre perspektiv førte bondekrigen til at Sveits unngikk det eneveldet som etterhvert kom med full styrke andre steder i Europa. Likevel var det et vidt spenn i styreformen i de sveitsiske kantonene på denne tiden. I Bern fortsatte det autoritære styret, mens i landkantonene var det relativt demokratisk der viktige saker ble avgjort ved folkemøter der alle voksne menn hadde stemmerett. Andre byer, som Basel, ble styrt av de mektige laugene.
Syttenhundretallet var preget av en voksende industrialisering, der Sveits blant annet ble kjent for sine urmakere og sin metallurgiindustri. Tekstilindustrien vokste også raskt, og på slutten av syttenhundretallet var hele 25 prosent av arbeidsstokken sysselsatt i industrivirksomhet.
[rediger] Den helvetiske republikk
På tross av økonomisk makt var Sveits dårlig rustet til å stå imot urolighetene i kjølvannet av den franske revolusjonen. De sveitsiske alpepassene og handelsrutene var viktige for Frankrike, og etter at Napoleon Bonaparte hadde erobret Italia satte han kursen nordover våren 1798. Bern falt i mars, noe som skulle bli slutten på den gamle sveitsiske føderasjonen.
Under fransk «beskyttelse» ble Den helvetiske republikk etablert, og selv om denne kun skulle vare i fem år introduserte den mange radikale reformer. Den nye grunnloven gav innbyggerne mange nye rettigheter, og var basert på den radikale franske grunnloven. Sveits fikk nå et sentralisert styresett, noe som ble tatt ille opp av mange kantoner som var godt vant med stor autonomi. Dette førte til borgerkrig, noe som gjorde at Napoleon intervenerte og gjenopprettet det lokale selvstyret. Kantonene ble likvel tvunget inn i en allianse med Frankrike, og tusenvis av sveitsere ble innrullert i Napoleons armé.
Etter Napoleons fall ble visse grensejusteringer foretatt av Wienerkongressen, men Sveits kom relativt godt ut av disse. Selv om enkelte områder måtte avstås til Østerrike ble dette kompensert ved at Valais, Neuchâtel og Genève ble med i føderasjonen. Samtidig garanterte de europeiske stormaktene for Sveits' nøytralitet.
[rediger] Det moderne Sveits oppstår
Etter Napoleonskrigenes slutt gikk Sveits inn i en periode preget av stor økonomisk vekst. Nye metoder i landbruket økte matvareproduksjonen dramatisk, samtidig som tekstilindustrien ble mekanisert. I denne perioden begynte også de første turistene å besøke Sveits, spesielt fra Storbritannia.
1830-revolusjonen i Frankrike inspirerte krav i Sveits om en ny og liberal konstitusjon. I flere kantoner måtte de styrende klasser gi seg, selv om de konservative holdt stand flere steder. En ny grunnlov ble etterhvert utformet, men en økende polarisering mellom kantonene gjorde at denne aldri ble vedtatt. Urolighetene blusset opp igjen på 1840-tallet, og i 1847 endte stridighetene i en borgerkrig, Særforbundskrigen. Borgerkrigen varte imidlertid bare i 25 dager, og de katolske konservative kantonene tapte klart. I 1848 ble det derfor vedtatt en ny grunnlov, der hovedtrekkene fortsatt gjelder. Kantonene fikk igjen et omfattende selvstyre, og et nytt føderalt parlament ble opprettet etter modell av den amerikanske kongressen. Bern ble valgt til ny hovedstad, og kantonene samordnet viktige områder som posttjeneste, tollsatser og utenrikspolitikk.
I 1847 åpnet landets første jernbanelinje, mellom Zürich og Baden. All jernbaneutbygging foregikk i privat regi, noe som førte til at Sveits allerede i 1876 hadde et stort men lite koordinert jernbanenett som var på hele 2000 kilometer. I 1898 ble det vedtatt i en folkeavstemning å nasjonalisere jernbanene, og i 1902 ble Schweizerische Bundesbahnen dannet. Viktige tunneler ble også bygget i denne perioden, blant annet en jernbanetunnel som gjorde det gamle St. Gotthard-passet overflødig.
[rediger] Verdenskrigene
Sveits lykkes å holde på nøytraliteten under første verdenskrig, men krigen førte til gnisninger mellom de tysktalende og fransktalende delene av landet. Samtidig ble arbeiderklassen mobilisert til nøytralitetsvakt, men uten økonomisk kompensasjon. For næringslivet gikk imidlertid krigen bedre, da økte priser på verdensmarkedene og store eksportmuligheter til Tyskland og Frankrike gjorde at handelsbalansen raskt endret seg i sveitsernes favør.
I november 1918 førte situasjonen til arbeideroppstander flere steder i landet. Regjeringen, bekymret for revolusjon etter mønster fra bolsjevikene i Russland, satte inn lojale tropper rekruttert fra bondestanden. Opprøret ble slått ned, men førte til dyp mistenksomhet mellom bønder og arbeidere i generasjoner fremover. Noen av arbeidernes krav ble imidlertid tatt til følge, og det ble innført 48-timersuke og et proporsjonalt valgsystem.
Depresjonen skapte store problemer i Sveits, da eksportindustrien ble lammet. Samtidig spredte bankkrisen seg til landet, og arbeidsledigheten nådde nye høyder. I motsetning til i nabolandene førte imidlertid ikke krisen til økt oppslutning til ekstremistiske partier, blant annet fordi arbeidsgivere og fagforeninger gikk sammen for å løse krisen. Dette førte til en sosial stabilitet som ikke gav kommunister og fascister de samme mulighetene som i blant annet Tyskland.
Etterhvert som de totalitære nabolandene begynte å føre en aggressiv utenrikspolitikk uten at Vestmaktene så ut til å reagere begynte sveitserne å søke et godt forhold til Hitler og Mussolini. Sveits var det første landet som anerkjente Italias anneksjon av Etiopia, og regjeringen til Franco i Spania. Det tyske Anschluss av Østerrike satte imidlertid en støkk i Sveits, og landet gikk tilbake til den gamle linjen med en streng nøytralitet. Samtidig begynte sveitserne å ruste opp forsvaret, da selv de vanligvis så forsvarsskeptiske sosialdemokratene så farene som truet.
Etter Frankrikes fall i 1940 var Sveits fullstendig omgitt av Tyskland og tyskallierte. Sterke krefter i sveitsisk politikk var klare til å «innse realitetene» og samarbeide med de da tilsynelatende uovervinnelige tyskerne, men de militære under ledelse av Henri Guisan ville det annerledes. På kort tid fikk Sveits bygget et nettverk av fjellfestninger, og store mengder ammunisjon og våpen ble deponert i Alpene. Idéen var å avskrekke Tyskland fra invasjon, noe sveitserne lyktes med. Samtidig tjente både Tyskland og Sveits på handel under krigen, noe som gjorde at Hitler så liten grunn til å invadere Sveits. I ettertid har Sveits fått mye kritikk for handelen med Nazi-Tyskland, da betalingen ofte kom i form av gull røvet fra okkuperte sentralbanker og til en viss grad også fra verdier tatt fra konsentrasjonsleirfanger.
[rediger] Etterkrigstiden
Etter krigen var flere allierte land skeptiske til Sveits på grunn av handelen med Tyskland. I 1946 ble Sveits tvunget av de vestallierte, og USA spesielt, til å betale tilbake 250 millioner francs til de okkuperte sentralbankene. Sveits valgte å stå utenfor FN, og beholdt linjen med streng nøytralitet.
I 1959 ble den såkalte trylleformelen (Zauberformel) innført i sveitsisk politikk. I et kompromiss mellom de største politiske partiene ble man enig om at regjeringen heretter skulle ha to liberale medlemmer, to konservative medlemmer, to sosialdemokratiske medlemmer, og ett medlem fra bondepartiet (Schweizerische Volkspartei). Dette brede samarbeidet bestod helt til 2003, og gav regjeringen en unik arbeidsro til å gjennomføre en langsiktig politikk. Sveits har derfor hatt lav arbeidsledighet og jevn økonomisk vekst gjennom mesteparten av etterkrigstiden.
Utover på syttitallet ble det sveitsiske samfunnet mer liberalt og moderne. I 1971 fikk kvinner stemmerett i føderale valg (men i kantonen Appenzell fikk ikke kvinner stemmerett før i 1990). Samtidig ble den stivbente ekteskapslovgivningen myket opp, og fra 1981 garanterte et grunnlovstillegg like rettigheter for menn og kvinner.
Den sterke sveitsiske økonomien tiltrakk seg mange immigranter fra 1980-tallet og utover, blant annet fra Jugoslavia og Tyrkia. Dette har etterhvert ført til sterk motstand mot innvandring og en tiltagende fremmedfrykt, der spesielt Schweizerische Volkspartei har vokst stort på innvandringsmotstanden.
[rediger] Politikk og administrasjon
Den moderne sveitsiske staten er basert på grunnloven av 1848. En ny grunnlov trådte i kraft i 1999, men denne har kun mindre endringer fra 1848-grunnloven.
På føderalt nivå følges maktfordelingsprinsippet, noe som medfører at den føderale myndigheten er delt i tre:
[rediger] Politiske partier
Sveits har et flerpartisystem. Det er relativt stor enighet om de store trekkene i partienes politikk, og landet har tradisjonelt hatt stabile regjeringer som har kunnet føre en langsiktig politikk. Det er fire store partier som i lang tid har delt plassene i forbundsrådet: Freisinnig-demokratische Partei der Schweiz, Sozialdemokratische Partei der Schweiz, Christlichdemokratische Volkspartei der Schweiz og Schweizerische Volkspartei.
Ved valget i 2007 ble Schweizerische Volkspartei (SVP) landets største parti med 29 prosent av stemmene og 62 representanter i Nasjonalrådet. Partiet var tradisjonelt et sentrumsbasert bondeparti ikke ulikt Senterpartiet i Norge, men har de senere årene gått mer i retning av et høyreradikalt parti med fokus på lov og orden samt en restriktiv linje i innvandringspolitikken. Sozialdemokratische Partei der Schweiz (SPS) er landets nest støreste parti, og er er klassisk sosialdemokratisk parti. SPS er kjent som det mest Euro-vennlige partiet i Sveits. Freisinnig-Demokratische Partei der Schweiz (FDP) og Christlich Demokratische Volkspartei (CVP) er jevnstore, førstnevnte er liberalt og sistnevnte et katolsk sentrumsparti.
Grüne Partei der Schweiz er landets femte største parti, og er med sine 20 representanter i nasjonalrådet det største partiet som ikke er representert i Forbundsrådet. Det er også en håndfull mindre partier representert i Nasjonalrådet, men disse har bare et par representanter hver og dermed liten politisk innflytelse.
[rediger] Administrativ inndeling
Sveits består av 26 kantoner (delstater). Disse har en svært høy grad av indre selvstyre, og egne grunnlover. Tre av kantonene sies å være inndelt i to halvkantoner, selv om denne betegnelsen er uformell etter reformene i 1999.
Hver kanton har sin egen lovgivende forsamling, regjering og dømmende makt. Også på kantonnivå brukes direktedemokrati i stor utstrekning. Lovgivningsmyndigheten legges i de fleste kantoner til folkevalgte regionforsamlinger, selv om enkelte kantoner lar velgerne være den lovgivende forsamling. Kantonregjeringene velges direkte av velgerne.
Kantonbegrepet strekker seg helt tilbake til de tre urkantonene Unterwalden, Schwyz og Uri som dannet det opprinnelige edsforbundet i 1291 (en kanton ble også omtalt som en Ort eller en Stand på denne tiden). Under det sveitsiske Ancien Régime fantes det tretten kantoner, delt inn i seks landkantoner og syv bykantoner. Landkantonene var demokratiske republikker, mens bykantonene ble styrt av byråd.
[rediger] Forsvars- og utenrikspolitikk
Sveits' nøytrale utenrikspolitiske linje har gjort at landet alltid har vært nødt til å ha et sterkt militært forsvar. Forsvarstankegangen i Sveits er preget av ideen om et totalforsvar der de sivile og militære samfunn er tett integrert.
Sveits har verneplikt for alle menn i alderen 20-42 år. Førstegangstjenesten består av en rekruttskole på 15 uker, etterfulgt av ti repetisjonsøvelser à tre uker frem til fylte 42 år. Hærens mobiliseringsoppsatte styrke er 320�400 (2004), samt ca. tusen pansrede kjøretøyer. Flyvåpenet (Luftwaffe) har 30�600 mann og 138 kampfly. Sivilforsvaret består av 280�000 mann.
Det sveitsiske forsvarsbudsjettet er på ca. 15 milliarder kroner (2001), noe som utgjør ca. 1 prosent av BNP.
Under den kalde krigen var den sveitsiske politiske ledelsen redd for at landet kunne bli en slagmark i kamper mellom Warszawapakten og NATO. Et nettverk av fjellfestninger ble derfor konstruert, med det formål å gjøre en invasjon av landet så kostbart at sveitserne ville kunne opprettholde nøytraliteten i tilfelle en internasjonal storkrig. Etter Berlinmurens fall har sveitserne bygget forsvaret ned, og størrelsen på hæren har blitt mer enn halvert.
Sveits er medlem av EFTA, men avslo medlemskap i EØS i 1992. Landet har likevel flere frihandelsavtaler med EU, samt bilaterale avtaler som i hovedsak dekker samme innhold som EØS-avtalen.
[rediger] Næringsliv
Sveits er et av verdens rikeste land, målt i BNP pr. innbygger er landet på sjetteplass i verden. World Economic Forum rangerte Sveits som verdens nest mest konkurransedyktige økonomi i 2007 .
Sveits har relativt få naturressurser, og dessuten begrensede mengder dyrkbart land. I kombinasjon med det begrensede innenlandsmarkedet har dette tvunget Sveits til å ha en åpen økonomi basert på internasjonal handel. Landets viktigste handelspartnere er Tyskland, De forente stater, Italia og Frankrike .
Sveitsisk industri er i hovedsak avhengig av importerte råvarer, som foredles og selges på eksportmarkedet. Med unntak av for landbruksprodukter har Sveits liberale tollregler. Det høye utdanningsnivået i Sveits gjør landet egnet for høyteknologisk industri, og Sveits er sterke på bioteknologisk og kjemisk industri, produksjon av maskindeler, presisjonsinstrumenter og matforedling. Sveits har relativt få store selskaper i internasjonal målestokk, og økonomien er karakterisert av stort mangfold. Blant de største sveitsiske selskapene er Nestlé og Novartis.
Sveits er kjent for sine banker. Sveitsiske banker har ry på seg for diskresjon og hemmelighold, tradisjoner som strekker seg tilbake til middelalderen. Banknæringen står for hele 14 prosent av landets BNP, og sysselsetter godt over 100�000 mennesker. Sveits har lenge fungert som skatteparadis for utlendinger, men dette har endret seg de senere årene. Press fra EU har gjort at hemmeligholdet har blitt tonet ned, slik at EU-borgere nå må betale skatt av penger plassert i Sveits .
Sveits er ofte kjent for sine luksusprodukter. Eksempler på slike er Rolex, Davidoff, Monteverdi og Mövenpick.
[rediger] Samferdsel
[rediger] Jernbaner
Sveits har med omkring 122 m/km² det tettest utbygde jernbanenettet i verden (med unntak av Vatikanet og Monaco) selv om to tredjedeler av landet er dekket av fjell. Byer som ikke ligger ved jernbanen, betjenes av private busslinjer eller av Postauto, som er betegnelsen for busser, som kjøres av Die Schweizerische Post. Det sveitsiske jernbanenettet er i alt på 5�068 km, hvorav 3�686 km er normalsporet. Størstedelen er elektrifisert. Smalsporsbaner har en samlet lengde på 1�382 km. Det samlede rutenettet for postbussene er 10�400 km. Det er 692 jernbanetunneler med en samlet lengde på 434 km, og det er 8�079 jernbanebroer med en samlet lengde på 135,5 km. Videre er det 1�861 stasjoner.
Med en samlet strekning på 3�011 km eies størsteparten av hovednettet av Schweizerische Bundesbahnen (SBB). Selskapet, som har omkring 28�000 ansatte, fraktet 285 millioner passasjerer i 2006. Det nest største selskapet er BLS AG med 2�632 ansatte, som eier 434 kilometer av banenettet (og kjører drift på i alt 520 km av banenett). Utover det finnes det omkring 50 private jernbaneselskaper i Sveits, som oftest blir disse støttet av de enkelte kantoner.
To store jernbane-infrastrukturplaner preger fremtidens togdrift i Sveits. Bahn 2000 er en ambisiøs plan, som gjennom om- og utbygginger av strekninger skal øke transporthastigheten og skaffe flere direkte forbindelser, samt fornyelse av togmateriell. Særlig knutepunktet rundt Zürich ombygges for å øke kapasiteten. Det bygget bl.a. også en ny forbindelse mellom Mattstetten og Rothrist hvor det etableres høyhastighetsbane mellom Bern og Zürich. Planens motto er: "Hurtigere, hyppigere og mere bekvemt". Planen ble iverksatt i 1997, og en lang rekke av de nye strekningene er nå åpnet. Ved utgangen av 2007 hadde alle nye strekninger ETCS, som er et automatisk togsikkerhetssystem for høyhastighetsbaner i Europa. I 2006 la SBB frem et utkast for 2. etappe av stekningen. Denne inneholder fortrinnsvis mindre utbygginger som hovedsakelig har stor innvirkning på kjøretiden. Etappen forventes å bli finansiert fra 2012 og løper til 2030.
Det andre store jernbaneprosjektet er NEAT (Neue Eisenbahn-Alpentransversale) eller AlpTransit, som med nybygging av flere tunneler, som skal forbedre de nord-sørgående jernbaneforbindelsene gjennom Alpene. Utbyggingen vedrører to hovedforbindelser via Gotthard og Lötschberg. Lötschberg-tunnelen ble åpnet for passasjer og godstrafikk den 9. desember 2007. Gotthard-tunnelen forventes å åpne i 2016 og vil med sine 57 km bli verdens lengste tunnel. Kjøretiden mellom Zürich og Milano vil da bli 1 time kortere.
Utover den normale jernbanedriften har Sveits et stort antall fjellbaner, tannstangbaner og taubaner.
[rediger] Veitrafikk
På tross av de mange investeringer i kollektivtrafikk har Sveits også et meget godt utbygget motorveinett. Størstedelen av befolkningen har mindre enn 10 km til nærmeste motorvei. Utover motortrafikkvei og hovedveier finnes det også mange mindre veier over fjellpassene.
Veinettet er oppdelt i nasjonale veier (typisk motorveier og regionale hovedveier), kantonveier (typisk hovedveier eller andre større forbindelser innenfor kantonen) og kommunale veier. Det finnes 1�756 km nasjonale veier (herav 1�358 km motorvei), 18�117 km. kantonveier og 51�446 km kommunale veier.
Benyttelse av motor og motortrafikkveier krever kjøp av et merke, som koster 40 CHF i året. Inntil videre er benyttelse av Sankt-Bernhard-Tunnelen avgiftsbelagt. Turistseilas gjennomføres på elvene og de store sjøene.
For lastebiltrafikken gjelder det siden 1. januar 2001 en spesiell avgift, som betales etter antall kjørte kilometer i Sveits, vekt samt lastebilens emisjon. Sveits arbeider samtidig for at det skal innføres en spesiell kjørebegrensende avgift for lastebiler som kjører i transit over Alpene. På grunn av en traktatmessig binding i forhold til EU, kan Sveits ikke suverent innføre en slik avgift. Sveits arbeider derfor for å innføre avgiften i hele alperegionen.
Det var i 2006 registrert 3,9 millioner personbiler i Sveits, noe som tilsvarer 516 pr. 1�000 innbyggere (til sammenligning er det 453 pr. 1�000 innbyggere i Norge . I 2006 var det 370 trafikkdrepte i Sveits, noe som tilsvarer 5 trafikkdrepte pr. 100�000 innbyggere (5 i Norge).
[rediger] Skipstrafikk
Den eneste havn med tilslutning til havet finnes i Basel ved Rhinen. Seks rederier seiler med over 30 skip under sveitsisk flagg. De har en lastekapasitet på omkring 1 millioner tonn, noe som et under 1 promille av verdens tonnasje.
[rediger] Flytrafikk
Det finnes over 65 lufthavner og flyplasser i Sveits. De største lufthavnene ligger ved Zürich (Zürich lufthavn, 20,7 millioner passasjerer i 2007) og Genève (Genève internasjonale lufthavn, 10,8 millioner passasjerer i 2007). Sveits' tredje største lufthavn (Basel-Mulhouse-Freiburg lufthavn, 4,2 millioner passasjerer i 2007) ligger på fransk territorium. Mellomstore lufthavner finnes i Sion, Bern-Belp og Lugano-Agno.
Inntil konkursen i oktober 2001 var Swissair det nationale flyselskapet i landet. Med en kapitalinnsprøytning fra den sveitsiske stat ble et nytt flyselskap etablert. Det ble etablert på basis av det regionale flyselskapet Crossair under navnet Swiss International Air Lines, i daglig tale Swiss Airlines. Siden juli 2007 har selskapet vært et datterselskap av Lufthansa.
[rediger] Turisme
Turisme er en viktig næring i Sveits. Landets vakre landskaper og sentrale beliggenhet i Europa gjør at Sveits tiltrekker seg store mengder turister, sommer som vinter. Turistnæringen er i stor grad avhengig av importert arbeidskraft. Hele 25 prosent av alle sysselsatte i Sveits er utenlandske statsborgere.
[rediger] Samfunn
[rediger] Utdanning
Sveits har 13 høyere utdanningsinstitusjoner, og omtrent 25 prosent av befolkningen har høyere utdanning.
Analfabetisme eksisterer knapt nok i Sveits.
[rediger] Massemedia
Sveits har seks nasjonale TV-stasjoner. Landet har tre nasjonale kringkastingsselskap, under paraplyen SRG SSR idée suisse: Schweizer Fernsehen (SF), Télévision Suisse Romande (TSR) and Radiotelevisione Svizzera di lingua Italiana (RTSI). Disse dekker henholdsvis den tysktalende, fransktalende og italiensktalende delen av landet. Hver av disse har igjen to kanaler. Hver av kringkastingsselskapene har også tre radiostasjoner, som dekker henholdsvis nyheter, klassisk musikk og populærmusikk. Landet har omtrent 40 lokalradiostasjoner, samt Swiss Radio International som sender nyheter og aktualitetsprogrammer på engelsk.
Det finnes omtrent 200 aviser i Sveits, og flesteparten er regionale. I de fransktalende deler av landet leser man ofte franske aviser som Le Monde og Libération, i tillegg til Genève-aviser som Le Temps og Nouveau Quotidien. I de italienske delene av Sveits er aviser som den milanesiske Corriere della Sera populære. I de tyske delene av Sveits leser man i mindre grad utenlandske aviser. Den mest kjente av de tyskspråklige avisene i Sveits er den konservative Neue Zürcher Zeitung fra Zürich, utgitt første gang i 1780. Neue Zürcher Zeitung er kjent som «den gamle tante», og begynte først nylig med bilder på forsiden . Et mindre konservativt alternativ er Tages Anzeiger, også den utgitt i Zürich. Blick er den største av dagsavisene, og er kjent for sin harde linje mot immigrasjon. Gratisavisen 20 Minuten har også blitt en av de største avisene i landet de senere årene.
Av ukeavisene er Die Weltwoche den mest kjente, denne har spesielt fokus på utenriksnyheter. Den hadde tidligere en moderat venstreorientert profil, men har de senere årene gått kraftig mot høyre. Wochen Zeitung er også populær, og har en mer radikal agenda med særlig fokus på miljøvern.
[rediger] Kriminalitet
Kriminaliteten i Sveits er relativt lav, selv om trenden de siste 10 årene er en moderat oppgang. Omtrent 79 av 100�000 sveitsere sitter i fengsel, noe som er i samme størrelsesorden som i nabolandene.
[rediger] Kultur
Sveitsisk kultur har naturlig nok vært påvirket av de større nabolandene, og Sveits har både eksportert og importert kulturpersonligheter opp igjennom historien. Spesielt var mange som flyktet fra de tyske og italienske fascistregimene på 20- og 30-tallet, blant disse var Ignazio Silone, Thomas Mann, Stefan George og Hermann Hesse.
Det gir på mange måter lite mening å snakke om én sveitsisk kultur, og de kulturelle skillelinjene følger i stor grad de etniske og lingvistiske skillene. Likevel har de forskjellige delene av landet mange felles tradisjoner som binder dem sammen og skaper en felles nasjonalfølelse.
[rediger] Musikk
Den mest kjente sveitsiske musikkformen er jodling. Denne musikkformen oppstod sannsynligvis som en kommunikasjonsmetode mellom fjelltopper, og ble senere en del av kulturarven i Alpeområdet. Jodling kan grovt sett deles inn i to hovedgrupper: Juchzin er korte rop med meningsinnhold, mens Naturjodel er synging av en melodi uten tekst.
Alpehornet er et klassisk sveitsisk instrument. Alpehornet er et flere meter langt blåseinstrument, tradisjonelt sett laget av ett eneste langt trestykke. Alpehornet har inspirerte flere klassiske musikkverker, blant annet Rossinis opera Wilhelm Tell og Brahms' første symfoni.
[rediger] Litteratur
Mest kjent innenfor sveitsiske litteratur er kanskje bøkene om «Heidi». Disse ble skrevet av Johanna Spyri, og kom ut i 1881 og 1882. Bøkene ble verdensberømte etter filmatiseringen med Shirley Temple i hovedrollen i 1937, og har blitt oversatt til mer enn 50 språk. TV-serien fra 1978 med Katia Polletin i hovedrollen er også et kjært minne for mange. Fortellingene om «Heidi» har sterkt preget bildet av Sveits i store deler av verden.
Det er naturlig å dele inn den sveitsiske litteraturen etter språk, og skille mellom tysk, fransk, italiensk og retroromansk litteratur. Siden de tre førstnevnte språkene også tales i større naboland gir det liten mening å sette et skarpt skille mellom for eksempel sveitsisk-tysk litterær tradisjon og annen tysk litteratur. Et eksempel på dette er hvordan den tyske poeten Friedrich Schiller skrev om den sveitsiske nasjonalhelten Wilhelm Tell i 1804.
Det tyske språket har lange tradisjoner i skriftlig bruk i Sveits. Det eldste tyske påskespillet ble skrevet i klosteret Muri i 1250, og det eldste julespillet noe senere i St. Gallen. Manuskriptet Codex Manesse ble skrevet i Zürich på starten av 1300-tallet, og er en viktig kilde til kunnskap om datidens kjærlighetssanger. På 1500-tallet forfattet Gilg Tschudi verket Chronicon helveticum, et historieverk om tidlig sveitsisk historie. Andre viktige sveitsertyske forfattere er Friedrich Dürrenmatt, Max Frisch, Jeremias Gotthelf, Gottfried Keller og Conrad Ferdinand Meyer.
Sveits' franske litteratur kommer i hovedsak fra Genève. Mange ledende franske personligheter fra opplysningstiden og den franske revolusjonen var egentlig sveitsere, dette gjelder blant annet Jean-Jacques Rousseau, Jacques Necker og Madame de Staël.
To sveitsiske forfattere, Carl Spitteler og Hermann Hesse, har fått Nobelprisen i litteratur.
[rediger] Mat og drikke
Klassiske sveitsiske matretter er den sveitsertyske rösti, og de fransksveitsiske ostefonduene. Rösti er sprøstekte, skrelte poteter, som stekes i enten olje eller smør alt ettersom hvor i landet man er. En ostefondue (fra fransk «fondre», å smelte) består av oppvarmede osterester som man dypper brødbiter eller lignende i. En ostefundue skal helst akkompagneres med hvitvin. Den lokale skikken sier at dersom man mister brødbiten sin i gryten må man spandere neste runde med drikke.
Sveits er kjent for sine oster. Den klassiske sveitserosten er en Emmentaler, selv om Gruyère er vel så populær. Andre kjente sveitsiske oster er Tête de Moine, Vacherin og Sbrinz.
Sveits' mange innsjøer gjør at fisk er svært populært. Geneversjøen er kjent for sin omble chevalier (røye), dessuten er abbor og sik populære matfisker.
Av kjøttretter går det mye i pølser, gjerne i kombinasjon med rösti. Dessuten er kalvekjøtt satt pris på, og Zürich er kjent for Geschnetzeltes Kalbsfleisch, tynne stykker kalv i rømmesaus. I Bern har man Rippli, en gryterett basert på svineribbe.
Når det gjelder drikke har Sveits forskjellige tradisjoner i de tysktalende og fransktalende delene. I de tyske delene går det mest i øl, og som i Tyskland er den lokalpatriotiske tilknytningen til det lokale bryggeriet stor. Sideren Sauermost er også populær i de tyske kantonene (den alkoholfrie varianten kalles Suessmost). I de franske delene av Sveits er imidlertid vin mer populært, da spesielt de lokale hvite Fendant-variantene. Av rødvin går det mest i Pinot Noir og Merlot.
Av brennevin går det mye i mørke, fruktbaserte typer. En kjent sveitsisk likør er Appenzeller Alpenbitter, laget av essensen av 67 forskjellige blomster og planter. I de franske kantonene drikkes det mye Damassine, basert på tørkede plommer.
[rediger] Idrett
Idrett er en integrert del av sveitsisk dagligliv. Sveitsisk idrett er samlet i paraplyorganisasjonen Swiss Olympic (som på tross av navnet ikke bare arbeider med sport knyttet opp imot olympiske leker). Swiss Olympic består av 82 underforbund, som igjen består av 22�600 idrettslag. Totalt deltar 2,8 millioner sveitsere i organisert idrett.
Skisport, og spesielt alpint, er svært populære idretter i Sveits. Sveitsiske alpinister har hatt stor internasjonal suksess, og best er Vreni Schneider med 55 verdenscupseire og 5 OL- og VM-gull i perioden 1989–1995. Andre kjente alpinister er den tidligere storslalåmspesialisten Michael von Grünigen, utforkjøreren Bruno Kernen og allrounderen Paul Accola.
Av sommeridretter er fotball den mest populære, og de siste årene har også herrelandslaget hatt gode internasjonale resultater. Etter å ha slått Tyrkia i kvalifiseringen gikk Sveits videre til VM i 2006, der de røk ut i åttendedelsfinalen etter et straffedrama mot Ukraina. Som vertsnasjon til EM i 2008 (sammen med Østerrike) var Sveits automatisk kvalifisert.
For mange er den mest kjente sveitsiske idrettsutøveren Roger Federer, verdensener i tennis. Federer har en rekke tennisrekorder, og har også fått mye oppmerksomhet for sitt arbeid for UNICEF og vanskeligstilte barn.
Hovedkvarteret til Den internasjonale olympiske komité ligger i Lausanne, og her er også OL-museet og hovedkvarterene til flere internasjonale idrettsforbund. Sveits har arrangert vinter-OL to ganger, både i 1928 og 1948 gikk lekene i St. Moritz.
[rediger] Arkitektur
Sveits har et rikt utvalg av gamle kirker. Katedralene i Genève, Basel, Lausanne, Sion og Chur er alle romanske, og er fra 1100-tallet. Zug, Zürich og Schaffhausen har gotiske katedraler, mens Sankt Gallen og Einsiedeln er kjent for sine barokkirker.
Under renessansen eksporterte Sveits arkitekter til Italia i stor stil. Flesteparten av disse kom fra kantonen Ticino i syd. I Venezia stod Antonio da Ponte for byggingen av Rialtobroen og Dogepalasset, mens Antonio Contino stod bak Sukkenes bro. I Napoli designet Domenico Fontana flere slott og kirker. Fontanas nevø Carlo Maderno var arkitekt for pave Paul V, og stod bak blant annet San Carlo alle Quattro Fontane og galleriet i Palazzo Spada. Også Carlo Fontana og Baldassare Longhena var aktive med kirkebygging i Italia i denne perioden.
På 17- og 1800-tallet stod sveitsiske arkitekter for mange større prosjekter i Russland. Domenico Trezzini stod for flere praktbygg i St. Petersburg på oppdrag fra Peter den Store. Giovanni Giliardi stod for gjenoppbyggingen av Kreml, mens sønnen Domenico Giliardi ledet gjenoppbyggingen av offentlige bygninger i Moskva etter brannen i 1812, inkludert Statsuniversitetet i Moskva.
I nyere tid er Le Corbusier (Charles-Edouard Jeanneret) den mest kjente sveitsiske arkitekten. Le Corbusier ble internasjonalt kjent for sine byplanleggingsvisjoner, blant annet med konseptene Ville Contemporaine og Unité d'Habitation. Andre kjente sveitsiske arkitekter er Mario Botta, kjent for San Francisco Museum of Modern Art, samt mennene bak Tate Modern, Jacques Herzog og Pierre de Meuron. Herzog og de Meuron vant den anerkjente Pritzker-prisen i 2001, og har også tegnet OL-stadion i Beijing.

Summary:
Sveits (formelt navn: Det sveitsiske edsforbund eller Konføderasjonen Sveits ) er en forbundsrepublikk i Sentral-Europa, som utgjør en vesentlig del av fjellkjeden Alpene. Landet grenser mot Tyskland i nord, Frankrike i vest, Italia i sør og Østerrike og Liechtenstein i øst.
Sveits består av 26 delstater kalt kantoner. Bern er sete for den føderale regjeringen, benevnes Bundesstadt, og er dermed landets hovedstad. De viktigste økonomiske sentrene er landets to «verdensbyer», Zürich og Genève. Sveits er et av de rikeste landene i verden.
Landet har en lang tradisjon som multikulturelt samfunn. Sveits består av flere etniske og språklige grupper, hovedsakelig tysktalende, fransktalende og italiensktalende. Landet er også splittet religiøst sett, og er delt på midten mellom reformerte kirker og den romersk-katolske kirke. Sveitsere har på tross av dette en sterk nasjonalfølelse, basert på felles historie, politiske grunnholdninger, kultur og geografi.
Navnet Sveits kommer fra den standardtyske formen av kantonsnavnet Schwyz, dvs. Schweiz, som etter hvert ble brukt om hele føderasjonen.


[rediger] De krigførende partene før 1778
[rediger] Arméer, militser og leiesoldater
Kolonistene var delt i hvilken side de skulle støtte i krigen. I noen områder var kampen en borgerkrig. Revolusjonære, også kjent som «amerikanere» eller «patrioter», hadde den aktive støtten fra rundt 40- til 45�% av befolkningen i kolonien. Rundt 15- til 20�% av befolkningen støttet den britiske kronen under krigen, og var kjent som lojalister (eller torier). Lojalistene stilte med rundt 50�000 mann i løpet av krigen til støtte for det britiske imperiet. Etter krigen forlot rundt 70�000 lojalister USA; de fleste dro til Canada, Storbritannia eller til britiske kolonier i Karibia .
Da krigen begynte, hadde ikke amerikanerne en regulær armé. Hver koloni hadde tradisjonelt stått for sitt eget forsvar gjennom bruken av lokale militser. Militsmenn tjente bare i noen uker eller måneder om gangen, var nølende i å reise særlig langt fra hjemmet og var dermed vanligvis ikke tilgjengelig for utvidede operasjoner. Militsene manglet treningen og disiplinen til regulære soldater, men var av og til effektive mot regulære styrker. Amerikanske militser var noen ganger dyktige i partisan-krigføring og var særlig effektive i å slå ned lojalistenes aktiviteter når britiske regulære styrker ikke var i nærheten .
I et forsøk på å koordinere den militære innsatsen, etablerte den kontinentale kongress (på papiret) en regulær kontinental hær i juni 1775 og utnevnte George Washington som øverstkommanderende. Utviklingen av den kontinentale hær var et pågående arbeid, og Washington tok nølende militser inn i de regulære styrkene under krigen. Selv om så mange som 250�000 mann kan ha tjent som regulære eller som militsmenn for den revolusjonære sak i de åtte krigsårene, var der aldri mer enn 90�000 væpnede menn totalt for amerikanerne i løpet av et år. Hærene i Nord-Amerika var små i europeisk målestokk på den tiden. Det største antallet menn som Washington personlig kommanderte på slagmarken på en gang, var mindre enn 17�000 .
Den britiske hær bestod tidlig i 1775 av rundt 36�000 menn på verdensbasis, men rekruttering i krigstid økte jevnt dette antallet. I tillegg leiet britene 30�000 etniske tyske leiesoldater i løpet av krigen, populært kjent i koloniene som «hessere» fordi mange av dem kom fra Hessen-Kassel. Tyskerne utgjorde rundt en tredjedel av de britiske troppenes styrke i Nord-Amerika. Antallet britiske og tyske tropper stasjonert i Nord-Amerika var innen 1779 på over 60�000, men disse var spredt fra Canada til Florida .
[rediger] Svarte og indianere
Afroamerikanere, slaver og frie svarte, deltok på begge sider i krigen. Svarte soldater deltok i de nordlige militsene fra utbruddet, men dette var forbudt i sør hvor slaveeiere fryktet bevæpnede slaver. I november 1775 utstedte Lord Dunmore, den kongelige guvernøren i Virginia, en proklamasjon som lovet rømte slaver som kjempet for britene frihet. Henry Clinton utstedte et lignende edikt i New York i 1779. Titusenvis av slaver rømte til de britiske linjene, selv om muligens så få som 1000 ble bevæpnet. Mange deltok som budbringere, mekanikere, arbeidere, tjenere, speidere og guider, selv om mer enn halvparten døde av kopper-epidemier som herjet de britiske styrkene, og et antall ble drevet ut av de britiske linjene da det ble lite mat. Til tross for Dunmores løfter, fikk ikke majoriteten av slavene sin frihet .
På grunn av mangel på mannskap, hevet Washington forbudet mot svarte i den kontinentale hæren i januar 1776. Svarte enheter ble dannet i Rhode Island og Massachusetts, mange var slaver som ble lovet frihet dersom de deltok sammen med sine herrer. En annen enhet med svarte kom fra Haiti med de franske styrkene. Minst 5000 svarte soldater kjempet for revolusjonens sak .
De fleste indianerne øst for Mississippi ble påvirket av krigen. Mange samfunn var delt i spørsmålet om hvordan de skulle forholde seg til konflikten. De fleste indianerne som sluttet seg til krigen kjempet mot USA, siden de innfødtes land var truet av ekspanderende amerikansk bosetning. Det er anslått at 13�000 krigere kjempet på britisk side. Det største gruppen, irokeserføderasjonen, kjempet med 1500 menn .
[rediger] Krigen i nord 1775–1777
[rediger] Massachusetts
Hovedartikkel: Bostonfelttoget
Før krigen hadde Boston vært arenaen for mye av revolusjonsaktiviteten som til slutt førte til at den provinsielle styresmakten i Massachusetts ble avsatt av Storbritannias parlament i 1774. Folkelig motstand mot disse tiltakene gjorde at de nylig utnevnte kongelige embetsmennene i Massachusetts måtte gå av eller søke tilflukt i Boston. Generalløytnant Thomas Gage, som var den britiske øverstkommanderende i Nord-Amerika, hadde kommando over fire britiske regulære regimenter (rundt 4000 mann) fra sitt hovedkvarter i Boston, men landsbygda var i hendene på de revolusjonære.
Natten til 18. april 1775, sendte general Gage 900 mann for å ta våpenutstyr lagret av militsen ved Concord i Massachusetts. Ryttere varslet landsbygda, og da de britiske troppene ankom Lexington morgenen 19. april, møtte de 75 minutemen ved landsbyens fellesareal. En skuddveksling fulgte og britene flyttet seg til Concord, hvor det ble flere kamper. Innen britene begynte å trekke seg tilbake til Boston, hadde tusenvis av minutemen ankommet arenaen og påførte mye skade på avdelingen. Slagene ved Lexington og Concord innebar at krigen hadde begynt.
Militsen rykket så frem mot Boston og beleiret Boston, de britiske styrkene der fikk forsterkning sjøveien av rundt 4500 soldater. 17. juni 1775 erobret britiske styrker under general William Howe Charlestown-halvøya i slaget ved Bunker Hill. Amerikanerne trakk seg tilbake, men de britiske tapene var så tunge at angrepet ikke ble fulgt opp. Beleiringen var ikke brutt, og Gage ble snart erstattet av Howe som den britiske øverstkommanderende.
Den nylig utnevnte general Washington ankom utenfor Boston i juli 1775, for å ta ledelsen over kolonistyrkene og for å organisere den kontinentale armé. Stillstanden fortsatte gjennom høsten og vinteren. Tidlig i mars 1776 ble tunge kanoner som patriotene hadde tatt ved Fort Ticonderoga plassert på Dorchester Heights, en høyde med utsikt over de britiske posisjonene. Howes situasjon var nå umulig og britene evakuerte byen den 17. mars 1776 og seilte for midlertidig tilflukt i Halifax, Nova Scotia. Washington tok så det meste av den kontinentale hæren med seg for å befeste New York City.
[rediger] Canada
Hovedartikkel: Invasjonen av Canada (1775)
Under den lange stillstanden ved Boston, lette den kontinentale kongressen etter en måte å ta initiativet andre steder. Kongressen hadde innledningsvis invitert canadierne til å slutte seg til dem som den fjortende kolonien, men da det ikke lyktes, autoriserte kongressen en invasjon av Canada. Målet var å fjerne det britiske styret over den primært fransk-kulturelle provinsen Quebec (som i dag utgjør Quebec og Ontario).
To ekspedisjoner med kurs for Canada ble utrustet. 16. september 1775 marsjerte brigadegeneral Richard Montgomery nordover fra Fort Ticonderoga med rundt 1700 militsmenn; de erobret Montreal den 13. november. General Guy Carleton, guvernør i Canada, unnslapp til Quebec. Den andre ekspedisjonen ble ledet av oberst Benedict Arnold; den var et logistisk mareritt, og mange menn døde av kopper. Innen Arnold nådde Quebec by tidlig i november, hadde han bare igjen 600 av sine opprinnelige 1100 menn. Montgomerys styrke sluttet seg til Arnold og sammen angrep de Quebec by den 31. desember, men ble kraftig beseiret av Carleton. De resterende amerikanerne holdt seg ved Quebec by til våren 1776 og trakk seg da tilbake.
Amerikanerne gjorde nok et forsøk på å angripe Quebec, men mislyktes i Trois-Riviéres den 8. juni 1776. Carleton satte da i gang sin egen invasjon og beseiret Arnold i slaget ved Valcour Island i oktober. Arnold trakk seg tilbake til Fort Ticonderoga hvor invasjonen av Canada hadde startet. Invasjonen av Canada endte som en katastrofe for amerikanerne, men Arnolds forsøk i 1776 forsinket en britisk motoffensiv i full skala frem til Saratogafelttoget i 1777.
[rediger] New York og New Jersey
Hovedartikkel: Felttogene i New York og New Jersey
General Howe hadde trukket sin hær tilbake fra Boston og fokuserte nå på å ta New York City. For å forsvare byen delte general Washington sine 20�000 soldater mellom Long Island og Manhattan. Mens britiske styrker samlet seg på Staten Island for denne kampanjen, leste Washington opp uavhengighetserklæringen for sine menn. 27. august 1776 drev britene amerikanerne tilbake til Brooklyn Heights etter å ha landet med rundt 22�000 soldater på Long Island. Howe beleiret så befestningen der, men Washington klarte å evakuere sin hær til Manhattan.
Howe landet med rundt 12�000 menn på nedre Manhattan 15. september og tok raskt kontroll over New York City. Amerikanerne trakk seg tilbake til Harlem Heights hvor de to hærstyrkene støtte sammen dagen etter, men de amerikanske styrkene holdt stand. Da Howe beveget seg for å omringe Washingtons hær i oktober, trakk amerikanerne seg igjen tilbake og et slag ved White Plains ble utkjempet 28. oktober 1776. Igjen trakk Washington seg tilbake, og Howe returnerte til Manhattan og tok Fort Washington i midten av november med nesten 3000 fanger.
General lord Cornwallis fortsatte å jage Washingtons hær gjennom New Jersey til amerikanerne trakk seg tilbake over Delaware inn i Pennsylvania tidlig i desember. Siden kampanjen tydeligvis var slutt for sesongen, gikk britene i vinterkvarter. Selv om Howe hadde mistet flere muligheter til å knuse den reduserte opprørshæren, hadde han drept eller fanget over 5000 amerikanere. Britene gjorde New York City til deres politiske og militære operasjonsbase for resten av krigen. Regionen ble derfor fokuspunktet for Washingtons særdeles vellykkede etterretningsnettverk, til tross for den berømte arrestasjonen av Nathan Hale. Som en videre konsekvens av britenes okkupasjon, ble amerikanske fanger holdt i fangeskip utenfor byen, hvor mer enn 11�000 døde av bevisst forsømmelse i Wallabout Bay. Dette var flere døde enn antall omkomne i samtlige slag i krigen, til sammen. Britene endte i 1776 med kontroll over store deler av New York og New Jersey og var i en god posisjon til å gjenoppta operasjonene til våren, med opprørshovedstaden Philadelphia innen rekkevidde.
Utsikten for den kontinentale arméen var dystre. «Dette er tidene som prøver mennenes sjeler,» skrev Thomas Paine som var med hæren i tilbaketrekningen. Hæren hadde skrumpet inn til færre enn 5000 kampklare menn og ville bli redusert til 1400 etter at vervingstiden gikk ut på slutten av året. Kongressen forlot Philadelphia i fortvilelse, selv om den folkelige motstanden mot britenes okkupasjon var økende på landsbygda.
Washington valgte å gå på offensiven, krysset i stillhet Delaware julaften og tok nesten 1000 hessere til fange i slaget ved Trenton 26. desember 1776. Cornwallis marsjerte for å ta tilbake Trenton, men ble utmanøvrert av Washington som lyktes i å angripe britene i ryggen i Princeton 3. januar 1777. Washington gikk så i vinterkvarter ved Morristown i New Jersey etter å gi den amerikanske sak en moralsk opptur. Militsen i New Jersey fortsatte å trakassere britene og hesserne vinteren gjennom.
[rediger] Saratoga og Philadelphia
Da britene begynte å planlegge operasjonene for 1777, hadde de to hovedarméer i Nord-Amerika: Carletons armé i Canada og Howes armé i New York. I London godkjente George Germain felttogene for disse arméene som på grunn av misforståelser, dårlig planlegging og rivalisering mellom kommandantene ikke samarbeidet. Selv om Howe lyktes i å erobre Philadelphia, mistet britene den nordlige arméen i en katastrofal overgivelse ved Saratoga. Både Carleton og Howe trakk seg etter kampanjene i 1777.
[rediger] Saratogafelttoget
Hovedartikkel: Saratogafelttoget
Den første av kampanjene i 1777 var en ekspedisjon fra Canada ledet av general John Burgoyne. Målet var å ta Champlainsjøen og Hudson-korridoren. Han ville dermed i praksis isolere New England fra resten av de amerikanske koloniene. Burgoynes invasjon hadde to komponenter: Han ville lede rundt 10�000 menn langs Champlainsjøen mot Albany, New York, mens en andre kolonne med rundt 2000 menn, ledet av Barry St. Leger, skulle bevege seg ned Mohawk-elva og slutte seg til Burgoyne i Albany.
Burgoyne satte avgårde i juni og tok tilbake Fort Ticonderoga tidlig i juli. Hans fremmarsj ble forsinket av at amerikanerne ødela bruer og felte trær i hans vei. En avdeling ble sendt ut for å ta forsyninger, men ble knust av amerikansk milits i august. Burgoyne mistet med dette nesten 1000 menn.
Imens hadde St. Leger beleiret Fort Stanwix hvor halve hans styrke var indianere ledet av Joseph Brant. Amerikanske militsmenn og deres indianske allierte marsjerte for å komme beleiringen til unnsetning, men ble tatt i bakhold og spredt i slaget ved Oriskany den 6. august. Da en ny unnsetningsekspedisjon, denne gang ledet av Benedict Arnold, ankom, brøt St. Leger opp beleiringen og returnerte til Canada.
Burgoynes armé var nå redusert til rundt 6000 menn. Til tross for deres tilbakeslag, var han bestemt på å rykke frem mot Albany, en skjebnesvanger avgjørelse som senere produserte mye kontrovers. En amerikansk hær på 8000 menn ledet av general Horatio Gates, hadde slått leir rundt 16 km sør for Saratoga i New York. Burgoyne forsøkte å ta amerikanerne på flankene, men ble stoppet i det første slaget ved Saratoga i september. Burgoynes situasjon var desperat, men han håpet nå at hjelp fra Howes hær i New York City kunne være på vei. Det var ikke tilfellet. Howe hadde i stedet seilt avgårde på en ekspedisjon for å ta Philadelphia. Amerikanske militsmenn strømmet til Gates armé, og den vokste til 11�000 i begynnelsen av oktober. Etter å ha blitt alvorlig slått i det andre slaget ved Saratoga, overgav Burgoyne seg 17. oktober.
Saratoga blir ofte regnet som vendepunktet i krigen. De revolusjonæres selvtillit og målrettethet som hadde fått seg en knekk fra Howes vellykkede okkupasjon av Philadelphia, var fornyet. Viktigere var det at seieren oppmuntret Frankrike til å gå inn i krigen mot Storbritannia. For britene hadde krigen blitt langt mer komplisert.
[rediger] Philadelphiafelttoget
Hovedartikkel: Philadelphiafelttoget
Imens konsentrerte general Howe seg i 1777 om å erobre Philadelphia, setet til den revolusjonære styresmakten, etter å ha sikret New York City i 1776. Han forflyttet seg sakte og gikk i land med 15�000 menn sent i august ved den nordlige enden av Chesapeake Bay. Washington plasserte sine 11�000 menn mellom Howe og Philadelphia, men ble drevet tilbake i slaget ved Brandywine den 11. september. Den kontinentale kongressen oppgav igjen Philadelphia, og den 26. september utmanøvrerte Howe endelig Washington og marsjerte inn i byen uten motstand. Washington mislyktes i å angripe britenes leir i nærliggende Germantown tidlig i oktober og trakk seg så tilbake for å avvente.
Washington og hans armé slo leir ved Valley Forge i desember, rundt 32 km fra Philadelphia hvor de ville bli værende de neste seks månedene. I løpet av vinteren døde 2500 menn (av 10�000) av sykdom og kulde. Men den neste våren steg hæren opp fra Valley Forge i god stand, delvis takket et treningsprogram som ble iverksatt og ledet av baron von Steuben.
I mellomtiden var der oppvask i den britiske ledelsesstrukturen, og general Clinton erstattet Howe som øverstkommanderende. Den franske ankomsten forandret britenes strategi, og Clinton oppgav Philadelphia for å forsterke New York City som nå var sårbar for den franske marinen. Washington skygget Clinton i hans retrett og fremtvang slaget ved Monmouth den 28. juni. Dette var det siste betydelige slaget i nord. Clintons hær unnslapp til New York City i juli, rett før en fransk flåte under Admiral d'Estaing ankom den amerikanske kyst. Selv om begge arméene var tilbake der de hadde vært to år tidligere, hadde krigens gang endret seg radikalt.
[rediger] Internasjonal krig 1778–1783
Opprøret i Nord-Amerika ble i 1778 en internasjonal krig. Frankrike signerte alliansetraktaten med USA 6. februar 1778 etter at de hørte om den amerikanske seieren ved Saratoga. Spania gikk inn i krigen som en alliert av Frankrike i juni 1779. Men i motsetning til Frankrike, nektet Spania å anerkjenne uavhengigheten til USA. Spania ønsket ikke å oppfordre til lignende antikoloniale opprør i det spanske imperiet. Nederland var også en stridende part i 1780. Alle de tre landene hadde i stillhet gitt finansiell støtte til de amerikanske opprørerne siden begynnelsen av krigen i håp om å dempe britenes gryende supermaktstatus.
[rediger] Utvidelse av krigen til sjøs
Hovedartikler: Marineoperasjoner i den amerikanske uavhengighetskrigen og Frankrike i den amerikanske uavhengighetskrigen
Da krigen begynte, hadde britene en overveldende overlegenhet til sjøs over de amerikanske kolonistene. Royal Navy hadde over 100 linjeskip. Men denne flåten var gammel og i dårlig forfatning, en situasjon som lord Sandwich fikk skylden for. I løpet av de tre første årene i krigen, ble marinen hovedsakelig brukt til å transportere tropper for landoperasjoner og til å beskytte kommersiell skipsfart. De amerikanske kolonistene hadde ingen linjeskip og støttet seg i stor grad på trakassere britisk skipsfart med kaperfart. Den kontinentale kongress autoriserte opprettelsen av en liten kontinental marine 13. oktober 1775 som hovedsakelig ble brukt til å raide kommersielle skip. John Paul Jones ble den første berømte amerikanske marinehelt da han erobret HMS «Drake» den 24. april 1778, den første seier for noe amerikansk militærfartøy i britisk farvann.
Franskmennenes ankomst i krigen betydde at overmakten til den britiske marine ble utfordret. Den fransk-amerikanske alliansen begynte riktignok dårlig med mislykkede operasjoner i Rhode Island i 1778 og Savannah i Georgia i 1779. En årsak til problemene var at prioritetene til franskmennene og amerikanerne ikke var identiske. Frankrike håpet å erobre britiske områder i Karibia før de ville hjelpe amerikanerne å sikre uavhengighet. Mens franskmennenes finansielle hjelp til amerikanernes krigføring allerede var kritisk viktige, ville ikke fransk militærhjelp vise positive resultater før en ekspedisjonsstyrke ankom i juli 1780 ledet av Jean-Baptiste Donatien de Vimeur.
Spania gikk inn i krigen med mål om å invadere England i tillegg til å ta tilbake Gibraltar og Menorca som ble tapt til britene i 1704 under den spanske arvefølgekrigen. Den fransk-spanske invasjonen av England ble det aldri noe av. Gibraltar ble beleiret i mer enn tre år, men den britiske garnisonen der fikk forsyninger etter admiral sir George Rodneys seier i «Moonlight Battle» den 16. januar 1780. Videre fransk-spanske forsøk på å erobre Gibraltar var mislykkede. 5. februar 1782 erobret franske og spanske styrker Menorca som Spania beholdt etter krigen.
[rediger] De vestindiske øyer og gulfkysten
Hovedartikkel: Marineoperasjoner i den amerikanske uavhengighetskrigen
Karibia opplevde mange hendelser og et antall øyer skiftet hender, særlig i de mindre antillene. Til slutt knuste en seier til Rodneys flåte over den franske admiral de Grasse i slaget ved Saintes i april 1782 håpet til Frankrike og Spania om å ta Jamaica og andre kolonier fra britene. 8. mai 1782 erobret grev Bernardo de Gálvez, den spanske guvernøren i Louisiana, den britiske marinebasen ved New Providence i Bahamas. Men med unntak av at franskmennene beholdt den lille øya Tobago, returnerte herredømmet over Karibia til status quo ante bellum i fredsavtalen i 1783.
På gulfkysten tok Gálvez tre britiske utposter ved Mississippi i 1779: Manchac, Baton Rouge og Natchez. Gálvez erobret så Mobile i 1780 og fremtvang overgivelsen til den britiske utposten ved Pensacola i 1781. Hans handlinger førte til at Spania skaffet seg Øst og Vest-Florida i fredsavtalen i tillegg til å kontrollere munningen av Mississippi etter krigen, noe som ville vise seg å bli en alvorlig kilde til spenning mellom Spania og USA i årene som skulle komme.
[rediger] India og Nederland
Den fransk-britiske krigen ble ført i India i 1780 i form av den andre engelsk-mysoriske krig. De to viktigste stridspartene var Tippu Sultan, hersker av kongedømmet Mysore og en viktig fransk alliert, og den britiske styresmakten i Madras. Konflikten var blodig, men uten resultat og endte i 1784.
Britenes slo til mot de forente Nederlandene for å forhindre nederlandsk innblanding i forbundet av bevæpnet nøytralitet, en deklarasjon fra flere europeiske makter som sa at de ville foreta nøytral handel under krigen. Storbritannia var ikke villig til å la Nederland åpent gi hjelp til de amerikanske opprørerne. Agitering av nederlandske radikale og en vennlig holdning mot USA fra den nederlandske styresmakten, begge påvirket av den amerikanske revolusjonen, oppmuntret også britene til å angripe i 1780. Den fjerde engelsk-nederlandske krig varte til 1784 og var katastrofal for den nederlandske økonomien.
[rediger] Sørfronten
Hovedartikkel: Sørfronten under den amerikanske uavhengighetskrigen
I de første tre årene av uavhengighetskrigen, forekom militærsammenstøtene primært i nord. Etter at franskmennene gikk inn i krigen, vendte britene sin oppmerksomhet mot de sørlige koloniene, hvor de håpet å ta tilbake kontrollen ved å rekruttere lojalister. Denne sørlige strategien hadde også den fordelen at den holdt Royal Navy nærmere Karibia, hvor britene trengte å beskytte sine områder mot Frankrike og Spania.
Et ekspedisjonskorps fra Clintons armé i New York erobret Savannah i Georgia 29. desember 1778. Et forsøk av franskmennene og amerikanske styrker på å ta tilbake Savannah slo feil den 9. oktober 1779. Clinton beleiret så Charleston og tok byen 12. mai 1780. Med få tap hadde Clinton tatt det sørlige områdets største by og havn, og la grunnlaget for det som så ut som en sikker erobring av sør.
Restene av den sørlige kontinentale arméen begynte å trekke seg tilbake til North Carolina, men ble forfulgt av oberst Banastre Tarleton, som beseiret dem ved Waxhaw den 29. mai. Med disse hendelsene kollapset den organiserte amerikanske militæraktiviteter i regionen, selv om krigen ble ført videre av partisaner som Francis Marion. Cornwallis tok over de britiske operasjonene, mens Horatio Gates ankom for å lede det amerikanske forsøket. 16. august led Gates et av de verste nederlagene i amerikansk militærhistorie i slaget ved Camden, og la grunnlaget for at Cornwallis kunne invadere North Carolina.
Men situasjonen snudde raskt for Cornwallis. En ving av hans armé ble knust i slaget ved Kings Mountain den 7. oktober. Kings Mountain ble betydelig fordi det ikke var et slag mellom britiske rødjakker og kolonitropper. Det var et slag mellom lojalister og patrioter. Tarletons tropper ble etter dette beseiret i slaget ved Cowpens den 17. januar 1781 av den amerikanske generalen Daniel Morgan.
General Nathanael Greene, Gates erstatter, fortsatte å trette ut britene i en rekke slag, hvert av dem en taktisk seier for britene, men de gav ingen strategisk fordel for seierherrene. Greene oppsummerte sin ankomst i et motto som skulle bli kjent: «Vi kjemper, blir slått, reiser oss og kjemper igjen.» Ute av stand til å fange eller ødelegge Greenes hær, beveget Cornwallis seg nordover til Virginia.
General Washington sendte i mars 1781 General Lafayette for å forsvare Virginia. Den unge franskmannen hadde en trefning med Cornwallis og unngikk et avgjørende slag mens han samlet forsterkninger. «Gutten kan ikke flykte fra meg,» skal Cornwallis ha sagt. Men Cornwallis klarte ikke å sette Lafayette i en felle, derfor flyttet han sine styrker til Yorktown i Virginia i juli for å slutte seg til den britiske marine.
[rediger] Nord– og vestfronten
Hovedartikkel: Vestfronten under den amerikanske uavhengighetskrigen
Vest for Appalachene, og langs den kanadiske grensen, var den amerikanske uavhengighetskrigen en «indianerkrig». Britene og den kontinentale kongress ønsket begge indianere som allierte (eller ba dem om å forbli nøytrale), og mange indianersamfunn ble delt i spørsmålet om hvilken vei de skulle følge. Som irokeserføderasjonen, ble stammer som cherokeene og shawneene splittet i fraksjoner. Noen delawarere signerte den første indianeravtalen med USA, mens andre sluttet seg til britene.
Britene hadde mangel på regulære tropper etter at Burgoyne overgav seg ved Saratoga i 1777. Derfor ble det gjort store anstrengelser på å rekruttere indianere. Britene forsynte sine innfødte allierte fra fort langs de store sjøer, og stammene gjennomførte raid i New York, Kentucky, Pennsylvania og andre steder. Som det ofte hadde vist seg i tidligere konflikter, resulterte krigføring mellom europeere og indianere i at begge sider angrep motparten der de var mest sårbare; i deres hjem og landsbyer. Felles angrep fra irokesere og lojalister i Wyoming Valley og Cherry Valley i 1778 fremprovoserte brent jords taktikk i Sullivan-ekspedisjonen, i det vestlige New York sommeren 1779. I denne grensekrigen var alle personer, menn, kvinner og barn, et potensielt mål.
I Ohio Country og Illinois Country, forsøkte pioneren George Rogers Clark, fra Virginia, å nøytralisere britisk innflytelse blant Ohio-stammene ved å erobre utpostene Kaskaskia og Vincennes sommeren 1778. Da general Henry Hamilton, den britiske kommandanten i Detroit, tok tilbake Vincennes, returnerte Clark i en overraskende marsj i februar 1779 og tok Hamilton til fange.
Men USA klarte ikke å skaffe seg en avgjørende seier i vest, selv da deres krigslykke øket i øst. Bunnpunktet ble nådd ved grensen i 1782, med Gnadenhütten-massakren, da militsmenn fra Pennsylvania som ikke klarte å fange fiendtlige krigere, henrettet nesten 100 kristne sivile delawarer, for det meste kvinner og barn. Senere samme år, i den siste betydelige trefningen i krigen, ble en avdeling kentuckiere kraftig beseiret av en overlegen styrke av britiske regulære og indianere.
[rediger] Yorktown og krigens slutt
De nordlige, sørlige og marine teatrene i krigen ble sluttet sammen i 1781 ved Yorktown i Virginia. Tidlig i september beseiret franske marinestyrker en britisk flåte i slaget ved Chesapeake og avskar Cornwallis' forsyninger og transport. Washington flyttet raskt sine tropper fra New York, og en samlet fransk-amerikansk styrke på 17�000 menn innledet beleiringen av Yorktown tidlig i oktober. Cornwallis' posisjon ble raskt uholdbar, og han overgav sin armé 19. oktober 1781.
Overgivelsen ved Yorktown var imidlertid ikke slutten på krigen. Britene hadde fremdeles 30�000 menn i Nord-Amerika og okkuperte fremdeles New York, Charleston og Savannah. Begge sider fortsatte å planlegge kommende operasjoner og kampene fortsatte på den vestlige fronten, i sør og til sjøs .
Men i London sank den politiske støtten for krigen som en stein etter Yorktown, noe som førte til at statsminister Frederick North gikk av kort tid etterpå. Underhuset stemte i april 1782 for å få slutt på krigen i Amerika. Innledende fredsartikler ble signert i Paris i november 1782, selv om den formelle avslutningen på krigen ikke skjedde før fredsavtalen i Paris ble signert den 3. september 1783 og USAs kongress ratifiserte avtalen 14. januar 1784. De siste britiske troppene forlot New York City den 25. november 1783.
Storbritannia fremforhandlet Paris–avtalen uten å konsultere seg med hennes indianske allierte, og gav alt av indiansk territorium mellom Appalanchene og Mississippi til USA. Med stor motvilje bekreftet indianerne nølende disse avståelsene av land med USA i en rekke avtaler, men kampene ble fornyet langs grensene i de kommende årene, der den største konflikten var nordvestlige indianerkrig.
[rediger] Tap
Det totale antall døde i den amerikanske uavhengighetskrigen er ukjent. Som vanlig i krig på den tiden, krevde sykdom flere liv enn på slagmarken. Krigen fant sted under en massiv nordamerikansk kopperepidemi som antagelig drepte flere enn 130�000 mennesker. Historikeren Joseph Ellis foreslår at Washingtons avgjørelse om å inokulere sine tropper, kan ha vært kommandantens viktigste strategiske avgjørelse .
Et anslag på 25�000 amerikanske revolusjonære døde under aktiv militærtjeneste. Rundt 8�000 av disse dødsfallene var i kamp mens resten var av sykdom, inkludert de 8�000 som døde som krigsfanger. Antallet revolusjonære som ble alvorlig såret eller lemlestet av krigen, har blitt anslått til å være mellom 8�500 og 25�000. Det totale antallet amerikanske rammede var derfor så høyt som 50�000 .
Rundt 171�000 sjømenn tjente britene under krigen. Rundt 25 til 50�% av dem ble presset til tjeneste. Rundt 1�240 ble drept i slag, mens 18�500 døde av sykdom. Den største dødsårsaken var skjørbuk, en sykdom på den tiden lett kunne forhindres ved å gi sjømennene sitronjus, et tiltak admiraliteten ikke utførte i det som historikeren Piers Mackesy karakteriserte som «administrativt apati». Rundt 42�000 britiske sjømenn deserterte i løpet av krigen .
Rundt 1�200 tyskere ble drept i kampene og 6�354 døde som følge av sykdom eller ulykker. Rundt 16�000 av de gjenværende tyske troppene returnerte hjem, mens rundt 5�500 ble igjen i USA etter krigen av forskjellige grunner, mange ble etterhvert amerikanske statsborgere. Ingen sikker statistikk finnes over antallet døde og sårede blant mange andre grupper, som lojalister, britiske regulære, indianere, franskmenn, spanjoler og sivile.
[rediger] Historisk vurdering
Historikere har ofte forsøkt å forklare hvorfor Storbritannia tapte en krig som få på den tiden forventet de skulle tape. Storbritannia hadde en rekke militære fordeler ved krigens utbrudd; en totalt overlegen marine, et profesjonell armé etter datidens standard og langt større finansielle ressurser. Videre stod amerikanerne ofte overfor manglende militærforsyninger og hadde tradisjonelt mistro til sentralstyresmakten og stående arméer, som gjorde opprettholdelsen av en nasjonal militærstyrke ekstremt vanskelig .
På den andre siden hadde britene betydelige militære ulemper. Avstand var et stort problem; de fleste troppene og forsyningene måtte sendes med skip 4�800 km over Atlanterhavet. Britene hadde logistiske problemer hver gang de opererte borte fra havnebyer, mens amerikanerne hadde lokale kilder av mannskap og mat, og var mer kjent med (og aklimatisert) territoriet. I tillegg betydde reisen over havet at britenes kommunikasjon alltid var to måneder forsinket, for innen de britiske generalene i Amerika fikk sine ordrer fra London, hadde den militære situasjonen endret seg fullstendig .
Det å slå ned et opprør i Amerika førte også til andre problemer. Siden koloniene dekket et stort område og ikke hadde vært forent før krigen, var det ikke noe sentralt område som var strategisk viktig. I Europa betydde som oftest erobringen av en hovedstad at krigen var slutt. I Amerika fortsatte krigen med full styrke selv om britene tok byer som New York og Philadelphia. Videre betød størrelsen på koloniene at britene manglet mannskapsstyrken til å kontrollere dem med makt. Når et område hadde blitt okkupert, måtte styrker holdes der, ellers ville de revolusjonære ta tilbake kontrollen, og disse styrkene var derfor ikke tilgjengelig for offensive operasjoner. Britene hadde nok tropper til å beseire amerikanerne på slagmarken, men ikke nok til å samtidig okkupere koloniene. Denne mangelen på mannskap ble kritisk etter at Frankrike og Spania gikk inn i krigen, fordi britiske tropper måtte spres i flere felttog som tidligere hadde blitt konsentrert i Amerika .
Britene hadde også den vanskelige oppgaven i å utkjempe krigen mens de samtidig beholdt støtten fra lojalistene. Lojalistisk støtte var viktig, siden målet for krigen var å beholde koloniene i det britiske imperiet, men dette førte til et antall militære begrensninger. Tidlig i krigen, tjente brødrene Howe som fredskommisærer samtidig som de ledet britene i krigen, en dobbelsidig rolle som kan ha begrenset deres effektivitet. I tillegg kunne britene ha rekruttert flere slaver og indianere i krigen, men dette ville ha fremmedgjort mange lojalister, selv mer enn de gjorde ved å kontroversielt leie inn tyske soldater. Behovet for å beholde lojalistenes støtte betydde også at britene ikke kunne bruke harde metoder med å slå ned opprør på samme måten som de gjorde i Irland og Skottland. Selv med disse begrensningene, ble mange potensielt nøytrale kolonister drevet inn i rekkene til de revolusjonære på grunn av krigen .

Summary:
Den amerikanske uavhengighetskrigen (1775–83), også kjent som den amerikanske revolusjonskrigen og den amerikanske frigjøringskrigen, var en krig mellom Storbritannia og revolusjonære innen tretten britiske kolonier som erklærte sin uavhengighet som Amerikas Forente Stater i 1776. Krigen var kulminasjonen av den amerikanske revolusjon, en kolonial maktkamp mot politiske og økonomiske krefter i det britiske imperiet. Krigen utvidet seg etterhvert utenfor britisk Nord-Amerika. Mange indianere kjempet også på begge sider i konflikten.
I løpet av krigen brukte britene sin overlegne marine til å erobre og okkupere kystbyer, men kontrollen over landsbygda, hvor det meste av befolkningen bodde, manglet. Etter en amerikansk seier ved Saratoga i 1777, gikk Frankrike, Spania og Nederland inn i krigen mot Storbritannia. Franskmennenes involvering viste seg å være avgjørende. Fransk seier i sjøslaget ved Chesapeake, førte til at en britisk armé overgav seg i Yorktown i 1781. Parisavtalen i 1783 anerkjente USAs uavhengighet.
Denne artikkelen omhandler den militære utviklingen i krigen. For de politiske og sosiale aspektene, samt opprinnelse og etterspill, se den amerikanske revolusjon.