[redigera] Fysiska egenskaper
Merkurius är en av de fyra stenplaneterna, vilket innebär att den likt jorden har en stenkropp. Den är den minsta av dessa fyra med en diameter på 4�879�kilometer vid ekvatorn, cirka två femtedelar av jordens. Merkurius består av uppskattningsvis sjuttio procent metalliska ämnen och trettio procent silikater. Planetens densitet är den näst högsta i solsystemet med 5,43 gram per kubikcentimer, endast något mindre än jordens, med en okomprimerad densitet på 5,3 gram per kubikcentimeter mot jordens 4,4 gram per kubikcentimer.
[redigera] Inre struktur
Merkurius höga densitet kan användas för att dra slutsatser om dess inre struktur. Medan jordens höga densitet är en följd av en kompression av kärnan på grund av den stora tyngden av det omgivande materialet, så är Merkurius mindre och dess inre regioner inte alls lika komprimerade, varför kärnan måste vara förhållandevis stor och rik på järn . Geologer uppskattar att Merkurius kärna upptar 42 procent av planetens volym medan jordens kärna endast tar upp ungefär 17 procent av dess volym.
Utanför kärnan finns en 600�kilometer tjock mantel. Man antar att en jättelik kollision med en himlakropp med diameter på flera hundra kilometer tidigt i Merkurius historia rev av så mycket av planeten att dess ursprungliga mantel försvann, vilket resulterade i en relativt tunn mantel jämfört med den stora kärnan, även om andra teorier finns (se nedan).
Ytterst består Merkurius av en skorpa som man tror är 100–200�kilometer tjock. En mycket utmärkande detalj för Merkurius yta är det stora antalet kammar, som i vissa fall sträcker sig över flera hundra kilometer. Man tror att de bildades när Merkurius kärna och mantel svalnade och krympte efter det att skalet hade stelnat.
Merkurius har en mycket högre järnhalt än någon annan planet i solsystemet. Flera hypoteser har lagts fram för att förklara Merkurius höga metallhalt. Den mest accepterade teorin är att kvoten metall delat med silikat ursprungligen var av samma storleksordning som kondritmeteorernas och massan var ungefär 2,25 gånger dess nuvarande massa, men att planeten tidigt i solsystemets historia träffades av en planetesimal som hade ungefär en sjättedel av Merkurius massa. Detta nedslag skulle ha rivit bort en stor del av den ursprungliga skorpan och manteln och lämnat kärnan ensam. En liknande teori har för övrigt föreslagits för att förklara hur månen bildades.
Enligt en alternativ hypotes kan Merkurius har formats från solens nebulosa innan dennas energiproduktion hade stabiliserats. Planeten skulle då ha haft ungefär dubbelt så stor massa som nu. När sedan protosolen utvidgade sig skulle temperaturen nära Merkurius kunna ha nått upp till mellan 2�500 och 3�500�kelvin, och kanske även upp till så högt som 10�000�kelvin. Mycket av Merkurius ytsten skulle ha förångats i sådana temperaturer och bildat en atmosfär av förångad sten vilken skulle ha burits iväg av solvinden.
En tredje hypotes säger att friktion mot solnebulosan orsakade att de lättare partiklar som befanns sig i närheten av Merkurius ackretionsskiva fördes bort av solvinden och bara lämnade kvar tyngre material. Alla dessa hypoteser förutspår olika ytsammansättningar, och två kommande rymduppdrag, Messenger och BepiColombo, har båda som mål att pröva dessa hypoteser.
[redigera] Yta
Merkurius yta domineras av stora slätter. Det finns också ett flertal breda fördjupningar, till exempel Atalanta Planitia, Guinevere Planitia och Lavinia Planitia. Det finns två stora högländer, Ishtar Terra i den norra hemisfären (ungefär lika stor som Australien) och Aphrodite Terra längs med ekvatorn (ungefär lika stor som Sydamerika). Dens yta är mycket lik jordens måne, och uppvisar vidsträckta havsliknande slätter och stora mängder kratrar, vilket tyder på att den har varit geologiskt inaktiv i miljarder år. På grund av det låga antalet rymdsonder som har sänts till Merkurius är dess geologi den minst utforskade av stenplaneternas.
De ytstrukturer som finns har fått följande namn:
Under och tidigt efter Merkurius bildande blev den bombarderad av kometer och asteroider över en period som tog slut för ungefär 3,8 miljarder år sedan. Under denna period av intensivt kraterbildande tog planeten emot kollisioner över hela sin yta, vilket underlättades av avsaknaden av en betydande atmosfär. Under denna tid var planeten vulkaniskt aktiv och slätter som Calorisbassängen fylldes av magma från planetens inre, vilket producerade jämna slätter liknande månhaven.
Kratrar på Merkurius varierar mellan några få meter till hundratals kilometer i diameter. Den största kända kratern är den enorma Calorisbassängen med en diameter på 1�300�kilometer. Det nedslag som skapade Calorisbassängen var så kraftfull att den orsakade lavautbrott och över 2�kilometer höga koncentriska ringar kring kratern. Vid Calorisbassängens motpol finns ett stort område ovanlig, kullig terräng känd som den bisarra terrängen. En hypotes om skapandet av detta underliga geologiska område är att chockvågor genererades under nedslaget och färdades runt planeten, och när de möttes vid nedslagets motpol kolliderade de och skapade denna säregna terräng.
Slätterna på Merkurius kan delas in i två skilda grupper:
På planetens yta finns även ett ovanligt stort antal veckningar som korsar varandra på slätterna. Man tror att när planetens inre svalnade drog den ihop sig och att ytan sedan började deformeras. De veckningar man kan se på andra objekt, som på kratrar och jämna slätter, indikerar att de är yngre. Merkurius yta visar också spår av betydande tidvattenkrafter som orsakats av solen. Tidvattenskrafterna är omkring 17 procent starkare än de månen skapar på jorden.
Likt månen drabbas Merkurius yta antagligen av de återkommande effekterna av rymdväder. Solvind och mikrometeroitnedslag kan förmörka albedon och förändra reflektiva områden på ytan.
Den genomsnittliga yttemperaturen på Merkurius är 452�Kelvin (179 grader Celsius), men varierar mellan 90�Kelvin (minus 183,2 grader Celsius) och 700�Kelvin (427 grader Celsius). De stora variationerna beror på avsaknaden av en atmosfär. Solljuset på Merkurius yta är 5,5 gånger så starkt som på jorden, med ett strålningsvärde på 9,13 kilowatt per kvadratmeter.
[redigera] Möjligheter till is
Trots de allmänt höga temperaturerna på dess yta antyder observationer starkt att is existerar på Merkurius. Bottnarna i djupa kratrar nära polerna blir aldrig utsatta för direkt solljus, och temperaturen ligger under den globala medeltemperaturen. Is reflekterar radar tydligt, och observationer avslöjar att det finns fläckar med mycket hög radarreflektivitet nära polerna. Trots att is inte behöver vara den enda möjliga orsaken till de reflektiva områderna tror astronomer att det är den mest troliga förklaringen.
Man tror att de isiga regionerna är täckta till ett djup av några få meter, och innehåller endast ungefär 1014–1015�kilogram is. Som jämförelse väger istäcket på Antarktis omkring 4·1018�kilogram, och Mars södra polkalott innehåller omkring 1016 kilogram vatten. Man vet ännu inte hur isen kom till Merkurius, men den troliga förklaringen är att den kom från kollisioner med kometer.
[redigera] Atmosfär
Merkurius gravitation är för liten för att planeten skulle kunna behålla någon betydande atmosfär över en längre tidsperiod; den har en tunn atmosfär bestående av syre, natrium, väte, helium och kalium. Atmosfären är inte stabil, vilket innebär att atomer kontinuerligt försvinner och ersätts av nya från ett flertal olika källor. Väte och helium kommer troligtvis från solvinden och diffunderar in i Merkurius magnetosfär. Nedbrytning av radioaktiva ämnen är en annan källa till helium samt till natrium och kalium. Det finns troligen även vattenånga som förts till Merkurius med kometer.
[redigera] Magnetfält
Trots sin långsamma rotation har Merkurius ett relativt starkt magnetfält med en styrka som är en procent av jordens magnetfält. Det är möjligt att detta magnetfält bildas på ungefär samma sätt som jordens, genom en dynamo i form av en cirkulerande flytande kärna. Forskare är dock osäkra på om Merkurius kärna fortfarande är flytande, även om senare uppgifter alltmer stödjer teorin att kärnan åtminstone är delvis flytande . Detta kan bero på tidvatteneffekterna under perioder av hög excentricitet. Det är också möjligt att Merkurius magnetfält är en kvarlämning av en tidigare generatoreffekt som nu upphört.
Merkurius magnetfält är starkt nog att skärma av solvinden runt planeten, och bilda en magnetosfär som solvinden inte kan tränga genom.
[redigera] Omloppsbana och rotation
Merkurius omloppsbana är den mest excentriska av de större planeternas, med ett avstånd från solen som varierar mellan 46�000�000 och 70�000�000�kilometer. Det tar 88 dagar för Merkurius att färdas ett varv runt solen.
Bilderna till vänster illustrerar effekterna av excentriciteten, genom att visa Merkurius position utritad med ett intervall på fem dagar tillsammans med en cirkulär bana med samma radie. Den högre hastigheten när planeten är nära perihelium, det vill säga vid det kortaste avståndet till solen, syns tydligt. Detta varierande avstånd till solen, kombinerat med en unik 3:2 banresonans av planetens rotation runt sin axel resulterar i en komplex variation av yttemperaturen.
Merkurius omloppsbana har en inklination på sju grader till jordens omloppsbana, vilket visas i den understa bilden. Merkuriuspassager (då Merkurius befinner sig på en linje mellan jorden och solen) blir därför ganska sällsynta trots den korta omloppstiden. I genomsnitt sker merkuriuspassager var sjunde år.
Merkurius axellutning är endast 0,01 grader. Det är en trehundradel av Jupiters, som är den näst minsta axellutningen bland planeterna på 3.1 grader. Detta betyder att en observatör på Merkurius ekvator mitt på dagen aldrig skulle se solen avlägsna sig mer än en hundradels grader åt norr eller söder om zenit.
På bestämda platser på Merkurius yta skulle en observatör under en enda Merkuriusdag kunna se solen stiga halvvägs, för att sedan gå ner innan den går upp igen. Detta är en följd av att Merkurius banhastighet ungefär fyra dagar före perihelium är exakt lika med dess rotationshastighet så att solens skenbara rörelse upphör.
[redigera] Förståelsen av perihelium
När man upptäckte att Merkurius omloppsbana långsamt precesserar kunde man inte förklara detta med Newtons rörelselagar, och i många år trodde man att en annan planet med en omloppsbana ännu närmare solen existerade, vilket skulle kunna förklara detta, medan det fanns andra förklaringar som byggde på en liten tillplattning av solen. Framgångarna med sökandet efter Neptunus, baserat på störningar i Uranus omloppsbana, ledde astronomerna att tro på denna förklaring, och den hypotetiska planeten fick namnet Vulkan. I början av 1900-talet kunde dock Albert Einsteins allmänna relativitetsteori ge en fullständig förklaring av den observerade precessionen. Merkurius precession berodde på massdilatation, och gav en viktig bekräftelse av en av Einsteins teorier. Merkurius är något tyngre vid perihelium än vid aphelium eftersom den där rör sig snabbare. Effekterna är mycket små: skillnaden i periheliums inträffande enligt respektive teori är endast 43 bågsekunder per århundrade. Effekten är än mindre för andra planeter, 8,6 bågsekunder per århundrade för Venus, 3,8 för jorden, och 1,3 för Mars.
Forskning tyder på att excentriciteten i Merkurius omloppsbana varierar kaotiskt från noll (cirkulär) till det höga 0,47 över flera miljoner år. Man tror att detta förklarar Merkurius 3:2 banresonans (i stället för det mer vanliga 1:1), då sannolikheten för ett sådant tillstånd är högre under en period med hög excentricitet.
[redigera] Observation
Merkurius skenbara magnitud varierar mellan minus 2,0 (ljusare än Sirius) till 5,5. Observationer av Merkurius är komplicerade på grund av dess närhet till solen, då den dränks i solens strålar nästan hela tiden. Merkurius kan endast observeras under en kort period på morgonen eller kvällen. Rymdteleskopet Hubble kan inte observera Merkurius då detta skulle skada dess känsliga instrument.
Merkurius ser ut att ha faser, precis som månen, när den observeras från jorden. Den är så att säga ny vid lägre konjunktion och full vid övre konjunktion. Planeten tenderar att vara osynlig under dessa tillfällen. Halvmerkuriusfasen sker vid den största elongationen, när Merkurius stiger tidigast före solen vid största västliga elongation, och går ner senast efter solen vid östlig elongation. Dess avstånd från solen varierar från 18,5 grader vid perihelium till 28,3 grader i aphelium.
Merkurius är i lägre konjuktion i genomsnitt var 116:e dag, men detta intervall kan variera från 11 dagar till 121 dagar på grund av planetens excentriska omloppsbana. Dess period av retrograd rörelse sett från jorden kan variera från åtta till femton dagar på båda sidorna av lägre konjuktion.
Merkurius ses oftare från den södra hemisfären än den norra, då de största möjliga västra elongationerna alltid sker när det är tidig höst på den södra hemisfären, medan dess största möjliga östra elongationer sker när det är senvinter på den södra hemisfären. I båda dessa fallen är Merkurius vinkel till ekliptikan som allra störst, vilket gör att den börja stiga flera timmar innan solen i länder som tillhör det södra tempererade området, som Argentina och Nya Zeeland. Vid de norra tempererade områderna stiger Merkurius aldrig över horisonten under mörka nätter. Merkurius kan, likt många andra planeter och de ljusaste stjärnorna, ses under en total solförmörkelse.
Merkurius ses som ljusast från jorden när den är i växande fas, mellan halv och full. Fast planeten är längre bort vid växande fas än då den är en månskära, kompenserar det större belysta området det större avståndet. Det motsatta gäller för Venus, som ser ut att vara ljusast när den endast är en tunn skära.
[redigera] Studier av Merkurius
[redigera] Tidiga astronomer
Merkurius har varit känd sedan åtminstone 3000 före Kristus, den var då känd av sumererna i Mesopotamien som Ubu-idim-gud-ud och under flera andra namn. Babylonierna (2000–1000 före Kristi födelse) efterföljde sumererna, och de tidiga babylonierna kan ha registrerat observationer av planeten. Några sådana observationer finns dock inte bevarade, även om sena babyloniska observationer från 600 före Kristi födelse referar till tidigare observationer. Babylonierna kallade planeten Nabu eller Nebu efter ett sändebud till gudarnas i deras mytologi.
Antikens greker gav planeten två namn: Apollon när den var synlig på morgonhimmeln och Hermes när den syntes på kvällshimmeln. Grekiska astronomer kom snart underfund med att dessa två namn syftade på samma himlakropp. Pythagoras var den förste grek att lägga fram denna teori.
[redigera] Jordbaserad forskning
Den första observationen av Merkurius från teleskop gjordes av Galileo Galilei under tidigt 1600-tal. Trots att han kunde observera Venus faser så var hans teleskop inte tillräckligt starkt för att kunna se Merkurius faser. År 1631 gjorde Pierre Gassendi de första observationerna av en transit av en planet då hans såg Merkurius passera solen just så som hade förutspåtts av Johannes Kepler. År 1639 studerade Giovanni Zupi planeten i ett teleskop och upptäckte då att Merkurius hade faser likt månen och Venus. Dessa observationer bevisade att Merkurius kretsade kring solen.
En mycket sällsynt händelse inom astronomin är när en planet passerar framför en annan sett från jorden, vilket kallas för en ockultation. Det går flera århundraden mellan de tillfällen då Merkurius och Venus ockulterar varandra. Den händelse som inträffade den 28 maj 1737 är den enda historiska observationen av en ockultation mellan dessa planeter. Nästa gång Venus ockulterar Merkurius kommer att äga rum 2133.
De naturliga svårigheterna att observera Merkurius gör att den är mindre observerad än de andra planeterna. På 1800-talet gjorde Johann Schröter observationer av ytdetaljer på Merkurius, men ironiskt nog uppskattade han rotationstiden till 24 timmar. På 1880-talet kartlagde Giovanni Schiaparelli planeten mer precist, och föreslog att Merkurius rotationstid var 88 dagar, samma som dess år på grund av tidvattenlåsningar. Detta fenomen är känt som bunden rotation, och uppvisas även av månen.
Teorin om att Merkurius rotation var bunden var vida spridd och det var en stor chock för astronomerna när radioobservationer på 1960-talet ifrågasatte detta. Om Merkurius skulle ha en låst rotation skulle den mörka sidan vara extremt kall, men mätningar av radiostrålning visade att den var mycket varmare än vad man tidigare trott.
Astronomerna var motvilliga att lägga teorin om Merkurius låsta rotation åt sidan och föreslog alternativa mekanismer såsom kraftiga vindar som skulle sprida värmen till baksidan för att förklara observationerna, men 1965 visade samstämmiga radioobservationer att planetens rotationstid var omkring 59 dagar. Data från Mariner 10 bekräftade därefter detta.
Jordbaserade observationer spred inte mycket mer ljus över den innersta planeten, och det var inte förrän rymdsonder besökte Merkurius som man förstod de mest grundläggande egenskaperna. Nyligen gjorda tekniska framsteg har dock lett till förbättrade jordbaserade observationer. År 2000 gav högupplösta bilder från Mount Wilson Observatory de första vyerna över delar av Merkurius som Mariner 10 aldrig fotograferade.
[redigera] Forskning med rymdsonder
Att utforska Merkurius från jorden innebär stora tekniska utmaningar, eftersom planeten kretsar mycket närmare solen än vad jorden gör. En rymdsond med målet Merkurius, uppskjuten från jorden, måste färdas över 91 miljoner kilometer mot solen, vilket dels kräver mycket energi för att upphäva en del av jordens omloppshastighet (trettio kilometer per sekund) för att överhuvudtaget komma in en omloppsbana runt solen som ligger närmare solen än vad jordens omloppsbana gör; dels krävs mycket energi för att bromsa in sonden då den kommer till rätt avstånd från solen, efter att sonden har samlat på sig fart längs den 91 miljoner kilometer långa utförsbacken mellan jordens och Merkurius banor. Vidare måste denna energi för inbromsningen föras med som raketbränsle i sonden eftersom Merkurius mycket tunna atmosfär inte ger någon möjlighet till att gå ner i atmosfären och bromsa med hjälp av luftmotståndet.
Faktum är att det krävs mer energi för att nå till Merkurius än vad det gör för att helt lämna solsystemet.
[redigera] Mariner 10
Den enda rymdsonden som hittills passerat Merkurius är NASAs Mariner 10 som besökte Merkurius tre gånger mellan åren 1974 och 1975). Rymdsonden använde sig av Venus gravitation för att ändra sin bana så den skulle kunna närma sig Merkurius, och blev därmed den första att använda sig av denna så kallade gravitationsslunga. Mariner 10 tog de första närbilderna av Merkurius yta, vilka direkt visade på dess många kratrar, och avslöjade också många olika geologiska strukturer, såsom jättelika ärr som senare antogs vara ett resultat av att planeten minskat något i storlek under sin barndom. Dessvärre kunde bara en sida av Merkurius fotograferas, vilket resulterade i att endast 45 procent av ytan kartlades.
Rymdsonden passerade nära Merkurius tre gånger och den kom som närmast 327�kilometer från ytan. Vid den första passagen upptäckte sondens instrument ett magnetfält. Detta kom som en stor överraskning för planetgeologerna, då man trott att Merkurius rotation skulle vara för långsam för att generera en tillräckligt betydande dynamoeffekt för att upprätthålla ett magnetfält. Den andra passagen användes mest för fotografering, men vid den tredje passagen lyckades man skaffa fram ytterligare information om magnetfältet. Informationen avslöjade att Merkurius magnetfält var mycket likt jordens, och att det också stötte bort solvinden runt planeten. Ursprunget till Merkurius magnetfält är dock fortfarande osäkert, och det finns flera konkurrerande hypoteser.
Endast några dagar efter Mariner 10:s sista passage tog dess bränsle slut, varför dess omloppsbana inte längre kunde kontrolleras helt och man bestämde sig för att låta rymdsonden stänga av sig själv. Man tror att Mariner 10 fortfarande kretsar kring solen, och att den passerar nära Merkurius med några månaders mellanrum.
[redigera] Messenger
Ett andra Nasauppdrag till Merkurius, benämnt Messenger (MErcury Surface, Space ENvironment, GEochemistry, and Ranging), sköts upp den 3 augusti 2004, från Cape Canaveral ombord på en Boeing Delta 2-raket. Messenger kommer att göra flera närpassager av planeter innan den går in i den korrekta banan för att kunna kretsa kring Merkurius. Rymdsonden passerade jorden i februari 2005 och Venus i oktober 2006. En annan passage av Venus kommer att inträffa år 2007, och tre passager av Merkurius kommer att ske 2008 och 2009, innan den i mars 2011 lägger sig i omloppsbana runt Merkurius.
Rymdsonden är utformad för att öka kunskapen inom sex nyckelområden:
Rymdsonden bär med sig utrustning som kommer att fotografera Merkurius i högre upplösning än vad Mariner 10 gjorde. Sonden kommer även att bära med sig spektrometrar för att undersöka ämnen i kärnan och magnetometrar för att mäta laddade partiklars hastighet. Detaljerade mätningar i sondens hastighet när den kretsar kommer att användas för att komma fram till information om Merkurius inre struktur.
[redigera] BepiColombo
Japan planerar tillsammans med European Space Agency att skjuta upp en rymdsond med namnet BepiColombo, som kommer att kretsa kring Merkurius med två rymdsonder: den ena för att kartlägga planeten och den andra för att studera dess magnetosfär. I den ursprungliga planen fanns även en landare med, men den har tagits bort. Ryska Sojuzraketer kommer att skjuta upp sonderna år 2013. Precis som Messenger kommer BepiColombo att göra nära passager av planeter och passera Merkurius några gånger. Sonderna kommer att lägga sig i omloppsbana runt Merkurius omkring år 2019 och kommer att studera Merkurius i ungefär ett år.
Sonderna kommer att bära med sig utrustning som liknar Messengers, bland annat flera spektrometrar som kommer att studera planeten i flera olika våglängder:
Förutom mätningarna på själva planeten kommer BepiColombo att pröva den allmänna relativitetsteorin med ökad noggrannhet.
Rymdsonden är namngiven efter Giuseppe (Bepi) Colombo, en forskare som var den förste att fastslå naturen av Merkurius banresonans med solen och som 1974 var inblandad i planeringen av Mariner 10.

Summary:
Merkurius är den innersta och minsta planeten i solsystemet och har en omloppstid runt solen på 88 dagar. På grund av sin närhet till solen är den svår att observera från jorden och kan bara ses i gryning eller skymning, men Merkurius har ändå varit känd i åtminstone 5�000 år. Planeten saknar, liksom Venus, naturliga satelliter (månar).
Man vet relativt lite om Merkurius. Mycket av informationen om planeten samlades in av den första rymdsonden som varit i närheten, Mariner 10 (1974–1976). Den 14 januari 2008 passerade dock den betydligt mer avancerade sonden MESSENGER planeten. År 2009 gör den en ny passering för att slutligen år 2011 nå en omloppsbana runt Merkurius.
Ytan är ganska lik månens då den har relativt många kratrar. Merkurius har ingen atmosfär att tala om, och yttemperaturerna varierar mellan -173° Celsius i botten av kratrarna vid polerna och 427° Celsius på de varmaste ställena på solsidan.
Planetens namn kommer från romarna, som namngav den efter den romerske guden Mercurius. Den astronomiska symbolen för Merkurius är en stiliserad version av en kaducé.


[redigera] Tidiga år och utbildning
Thatcher, döpt Margaret Hilda Roberts, föddes i Grantham i Lincolnshire i östra England. Hennes far, Alfred Roberts, ägde en speceriaffär i staden där han var aktiv lokalpolitiker (han innehade bl.a. ämbetet Alderman), och även lekmannapredikant i metodistkyrkan. Roberts kom från en liberal familj men verkade, enligt dåtidens praxis i lokalpolitiken, som oberoende. Han förlorade sin post som Alderman 1952 efter att Labourpartiet för första gången vunnit majoritet i Grantham Council. Thatchers mor var Beatrice Roberts, född Stephenson, och hon hade en äldre syster, Muriel (1921-2004). Thatcher uppfostrades som metodist och hon har under sitt liv också förblivit en troende kristen.
Thatcher fick goda resultat i skolan. Hon gick i en grammar school för flickor (Kesteven) och efter examen skrevs hon 1944 in vid Somerville College, Oxfords universitet, för att studera kemi. Där blev hon två år senare, och som den tredje kvinnan på posten, ordförande för den konservativa föreningen "Oxford University Conservative Association". Efter sin universitetsexamen arbetade hon som kemist vid British Xylonite och sedan vid J. Lyons and Co. Där medverkade hon till att ta fram nya metoder för att bevara glass och ingick i den grupp som utvecklade den första frysta mjukglassen.
[redigera] Politisk karriär
Vid valen 1950 och 1951 utsågs Thacher (då den yngsta kvinnliga konservativa kandidaten någonsin) att ställa upp i valkretsen Dartford, som var en säker valkrets för arbetarpartiet Labour. Medan hon var aktiv i det konservativa partiet i Kent mötte hon Denis Thatcher, som hon gifte sig med 1951. Denis Thatcher var en välbärgad affärsman och han kom att finansiera sin frus vidareutbildning i juridik. 1953 blev hon kvalificerad som barrister. Samma år föddes tvillingbarnen Carol och Mark. Som advokat specialiserade sig Thatcher på skatterätt.
1954 förlorade Thacher med liten marginal kandidatnomineringen till parlamentsvalet i den säkra konservativa valkretsen Orpington. Efter flera likaledes misslyckade försök blev hon 1958 nominerad för valkretsen Finchley. Hon invaldes med bred marginal i valet 1959 och tog säte i underhuset. I sitt jungfrutal som parlamentariker manade hon till stöd för sitt eget förslag om att tvinga kommunala församlingar att hålla sina möten offentliga, vilket även blev antaget. 1961 gick hon emot den konservativa partilinjen genom att rösta för återinförandet av ris som bestraffningsmetod (birching).
Thatcher befordrades i september 1961 till regeringskretsen som underordnad minister ("Parliamentary Secretary") i ministeriet för pensioner och socialförsäkringar ("Ministry of Pensions and National Insurance"). Hon behöll denna post tills de konservativa förlorade makten i parlamentsvalet 1964. När sir Alec Douglas-Home 1965 avgick som partiledare understödde Thatcher Edward Heath, och då denne segrat belönades hon med att bli de konservativas talesman i bostads- och markfrågor. Som sådan vidareförde hon den politik som hade utvecklats av hennes kollega James Allason, det vill säga att sälja kommunalägda bostäder till deras hyresgäster. Efter 1966 flyttade hon till skuggfinansgruppen.
Thatcher var vid tiden en av få konservativa parlamentsledamöter som stödde Leo Abses lagförslag om att avkriminalisera manlig homosexualitet, och hon röstade för David Steels förslag om att legalisera abort. Hon var dock motståndare till att avskaffa dödsstraffet och röstade mot att göra det lättare att uppnå skilsmässa. Hon gjorde sig bemärkt som talare på partikongressen 1966, med en kraftfull attack mot labourregeringens högskattepolitik, som hon beskrev som steg i riktning mot "inte endast socialism, utan mot kommunism". Hon blev medlem av skuggkabinettet som talesman i bränslefrågor 1967, och befordrades därpå till transportfrågor, och slutligen utbildningsfrågor, innan 1970 års val.
[redigera] I Heaths regering
När de konservativa under ledning av Edward Heath vann valet 1970 blev Thatcher utbildningsminister. Under sina första månader på posten var hon tvungen att genomföra en nedskärning i utbildningsbudgeten och var då ansvarig för att avskaffa den allmänna fria mjölken för skolbarn i åldrarna sju till elva (Labour hade då redan avskaffat den för högre åldrar). Detta ledde till öknamnet "Mrs. Thatcher, Milk Snatcher". Thatcher försvarade åtgärden med att hon ålagts ett sparbeting på grund av en djup ekonomisk kris och att andra alternativ hade fått värre konsekvenser. Regeringshandlingar har visat att hon talade emot åtgärden i kabinettet, men var tvungen att genomföra sina kollegers önskemål på grund av regeringens kollektiva ansvar. Detta framkallade en folklig proteststorm vilket fick till följd att mjölkserveringen återupptogs. Thatcher motverkade framgångsrikt införande av avgifter för biblioteksböcker.
Thatchers tid som utbildningsminister kännetecknades av flera förslag om att fler lokala utbildningsmyndigheter skulle stänga sina grammar schools och införa allmänna comprehensive schools, fastän detta i stor utsträckning uppfattades som en vänsterinriktad politik. Thatcher räddade också Open University från nedläggning. Finansministern Anthony Barber ville avskaffa det för att göra en nedskärning i budgeten, då han ansåg att det bara var en ploj av Harold Wilson. Thatcher å sin sida menade att det var ett relativt billigt sätt att utvidga högre utbildning och insisterade på att universitetet skulle experimentera med att, förutom vuxna, också ta in ungdomar. I sina memoarer skrev Thatcher senare att hon inte var en del av Heaths inre krets, och att hon hade lite eller inget inflytande på viktiga regeringsbeslut utanför sitt eget departement.
[redigera] Oppositionsledare
Efter de konservativas förlust i nyvalet i februari 1974 flyttades Thatcher igen och blev istället miljöminister i skuggkabinettet. På denna post lovade hon att avskaffa det avgiftssystem som finansierade kommunala tjänster, en populär politik i de konservativa leden.
Thatcher höll med sir Keith Joseph och Centre for Policy Studies (CPS) i deras kritik att Heaths regering hade förlorat kontrollen över den ekonomiska politiken - och därmed den politiska kompassen - genom sin s.k. u-sväng 1972, då den mot sin nya och uttalade marknadsliberala hållning förstatligade British Leyland. Efter att partiet förlorat även det andra valet 1974 beslöt Joseph att utmana Heath om partiledarposten, men drog sig sedan ur, varvid Thatcher beslöt att hon skulle ge sig in i striden om ledarskapet å Joseph/CPS-falangens vägnar. Oväntat nog fick hon fler röster än Heath i den första valomgången, vilket tvingade honom att snöpligt avgå (Heath kom sedan dess att ha ett ansträngt förhållande till Thatcher). I den andra omgången besegrade hon Heaths favorit som efterträdare, William Whitelaw, med 146 röster mot 79, och blev så konservativ partiledare den 11 februari 1975. Whitelaw utsåg hon till vice partiledare.
Den 19 januari 1976 höll Thatcher ett tal i Kensingtons stadshus där hon gick till hårt angrepp mot Sovjetunionen. I talet nämndes bland annat att "de sätter vapen före smör". Som svar på detta gav Sovjetunionens försvarsministeriums tidning Krasnaja Zvezda ("Röda stjärnan") henne smeknamnet "Järnladyn", vilket snart spreds av Radio Moskva. Thatcher fattade själv tycke för uttrycket och det blev snart förknippat med hennes image som en orubblig och ståndaktig person.
Thatcher utnämnde många Heath-anhängare till skuggkabinettet och försökte genomgående under sina regeringar ha ett kabinett som avspeglade den stora spännvidden av åsikter inom det konservativa partiet. Detta var särskilt sant under perioden 1976-79, då Thatcher hade blivit partiledare som outsider och inte hade någon större egen maktbas inom partiet. Thatcher var tvungen att agera försiktigt för att omvända det konservativa partiet till hennes "nyliberala" monetaristiska åskådning. Hon gjorde också en helomvändning från Heaths tidigare stöd för skotskt självstyre.
I en intervju för Granada Televisions program World in Action sade hon i januari 1978 att "folk är faktiskt ganska rädda för att det här landet kan bli ganska översvämmat av folk med en annorlunda kultur" , vilket orsakade en kontrovers. Kritiker menade att hon genom uttalandet vädjade till främlingsfientliga och reaktionära stämningar. Dock mottog hon 10 000 brev som tackade henne för att hon hade tagit upp ämnet och de konservativa uppnådde en ledning mot Labour i opinionsmätningarna, från att båda haft omkring 43% före talet till 48% för de konservativa och 39% för Labour omedelbart efter.
Under vintern 1978-1979 ("Winter of Discontent") drabbades arbetarregeringen av en rad svårigheter med arbetslivskonflikter, strejker, hög arbetslöshet och en alltmer kollapsande offentlig service. De konservativa använde kampanjaffischer med slogans såsom "Labour Isn't Working" ("Labour fungerar inte" eller "Labour arbetar inte") (se ) för att angripa regeringens meriter i fråga om arbetslösheten och dess, enligt de konservativa, överreglering av arbetsmarknaden.
James Callaghans regering föll efter en framgångsrik misstroendeförklaring på våren 1979 och i valet 1979 fick de konservativa en majoritet på endast 44 mandat. Margaret Thatcher blev därmed Storbritanniens första kvinnliga premiärminister.
[redigera] Premiärminister
[redigera] Första regeringsperioden
Thatcher bildade regering den 4 maj 1979 med mandat att vända Storbritanniens ekonomiska nedgång och minska statens roll i ekonomin. Thatcher var förargad på den samtida synen inom civilförvaltningen att dess uppgift var att hantera Storbritanniens nedgång från det brittiska imperiets dagar. Hon ville att landet skulle hävda en högre nivå av inflytande och ledarskap i internationell politik. Hon blev en nära allierad med Ronald Reagan, som hösten 1980 valdes till president i USA.
I maj 1980, en dag innan hon skulle möta Irlands taoiseach (regeringschef) Charles Haughey för att diskutera Nordirland, tillkännagav hon i underhuset att "framtiden för Nordirlands konstitutionella förhållanden är en fråga för befolkningen i Nordirland, denna regering, detta parlament och ingen annan."
År 1981 inledde ett antal fångar som tillhörde Provisoriska irländska republikanska armén (IRA) och Irish National Liberation Army i fängelset Maze (i Irland känt under dess tidigare namn 'Long Kesh') i Nordirland en hungerstrejk för att återfå sin status som politiska fångar, vilken hade dragits tillbaka fem år tidigare av den dåvarande Labourregeringen. (Bobby Sands, den förste av hungerstrejkarna, valdes också till ledamot av underhuset, för valkretsen Fermanagh and South Tyrone, några veckor innan han dog. Thatcher vägrade först att tolerera en återgång till politisk status för IRA- och INLA-fångar, och yttrade att "brott är brott är brott; det är inte politiskt." Men när ytterligare nio män hade svultit sig själva till döds och hungerstrejken hade avslutats, med växande ilska i båda delarna av Irland och utspridda oroligheter, återfick fångar från paramilitära grupper ett antal rättigheter med anknytning till politisk status. Thatcher fortsatte också politiken med s.k. ulsterisering ("Ulsterisation") som den tidigare Labourregeringen och dess nordirlandsminister Roy Mason hade fört. Tanken var att Nordirlands unionister skulle stå i främsta ledet för att bekämpa irländsk republikanism. Detta innebar att den brittiska armén i stort avlastades och rollen för de lokala militära och polisiära styrkorna stärktes.
Thatcher tog över regeringsmakten tre år efter att Callaghans regering kommit till slutsatsen att den s.k.keynesianska utbudspolitiken inte löste allt. Ekonomin var inte självreglerande och nya finanspolitiska avgöranden borde koncentreras på inflationen, ett synsätt som också delades av Thatchers kabinett. Som monetarist började Thatcher sina ekonomiska reformer med att höja räntorna för att sakta ned tillväxten av penningmängden och därmed sänka inflationen. Hon hade en preferens för indirekt beskattning före inkomstskatt, och momsen (engelska VAT) höjdes kraftigt, till 15%, med en påföljande temporär ökning av inflationen. Dessa åtgärder drabbade företag, särskilt tillverkningssektorn, och antalet arbetslösa passerade snabbt två miljoner, dubbelt så många som under den föregående Labourregeringen. Politiska kommentatorer pekade tillbaka på Heath-regeringens "u-sväng" och spekulerade om att Thatcher skulle göra likadant, men hon förkastade denna inriktning på partikongressen 1980, och sade till partimedlemmarna att det enda hon hade att säga till dem som väntade på "u-svängen" var: you turn if you want to; the Lady's not for turning ('ni svänger om ni vill det; damen är inte för svängande') , vilket också var en ordlek med engelskans U-turn. Att hon menade allvar med vad hon sade bekräftades i 1981 års budget, då, trots den oro som uttrycktes i ett öppet brev från 364 ledande ekonomer, skatterna höjdes mitt i en recession. I januari 1982 sjönk inflationsnivån till ensiffriga tal och räntorna tilläts då falla. Arbetslösheten fortsatte att öka och nådde enligt officiella beräkningar 3,6 miljoner. (Kriterierna för att definiera någon som arbetslös hade dessförinnan justerats och enligt andra uppskattningar var 5 miljoner personer arbetslösa. Emellertid har Norman Tebbit hävdat att arbetslösheten aldrig nådde 3 miljoner, och att överskattningen berodde på att många människor mottog arbetslöshetsunderstöd samtidigt som de arbetade.[källa�behövs]) År 1983 hade tillverkningsindustrins avkastning sjunkit med 30% från 1978, medan den ekonomiska tillväxten som helhet var starkare samtidigt som inflationen och räntorna var de lägsta sedan 1970.
Argentina styrdes under 1980-talet av en instabil militärjunta. Landets dåliga ekonomi hade gjort juntan mycket impopulär och i ett försök att komma till rätta med det problemet beslöt man sig för att starta ett krig. Den 2 april 1982 invaderade Argentina Falklandsöarna, som bland argentinarna kallas Islas Malvinas. Detta var den första invasionen av brittiskt territorium sedan andra världskriget. Argentina har gjort anspråk på öarna sedan en dispyt under 1830-talet om deras kolonisering. Inom några dagar skickade Thatcher en marin insatsstyrka för att återta öarna. Trots de enorma logistiska svårigheterna i att genomföra en landstigning så långt bort från hemlandet var insatsstyrkan framgångsrik, vilket ledde till en våg av patriotisk entusiasm och stöd för henne vid en tid då hennes popularitet var dalande. Denna 'Falklandsfaktor', tillsammans med tecken på ekonomisk återhämtning i början av 1983, hjälpte regeringen storligen. Labourpartiet hade splittrats, och en ny utmanare i den politiska mitten hade uppstått, SDP-Liberal Alliance, som bildades som ett valsamarbete mellan Social Democratic Party (en utbrytning ur Labour) och Liberal Party. Denna nya gruppering misslyckades dock med att göra det genombrott man hade hoppats på, trots att de under en kort period ledde i opinionsmätningarna. I valet i juni 1983 fick de konservativa 42,4% av rösterna, Labour 27,6% och alliansen 25,4%. De konservativas andel av rösterna hade sjunkit något (1,5%) sedan 1979, men Labours röstandel hade sjunkit mycket mer (9,3%) och i och med det brittiska majoritetsvalsystemet ledde den stora ledningen över det näst största partiet till en jordskredsseger i antal mandat. De konservativa under Margaret Thatchers ledning hade segrat med en majoritet på 144 mandat över de andra partigrupperna. Se även huvudartikeln Falklandskriget.
[redigera] Andra regeringsperioden
Thatcher var inställd på att minska fackföreningarnas makt, men till skillnad från Heaths regering antog hon en strategi med gradvis förändring snarare än en enda enskild reform. Flera fackföreningar gjorde motstånd mot förändringarna, men lyckades inte åstadkomma någon verklig ändring i regeringens politik. Gradvis minskade Thatchers reformer fackföreningarnas makt och inflytande. Förändringarna var huvudsakligen inriktade på att förhindra att storskaliga strejkaktioner av det slag som hade förekommit tidigare skulle återkomma, men syftade även till att försäkra att konsekvenserna för deltagarna skulle bli svåra om någon aktion företogs i framtiden. Reformerna syftade också till att demokratisera fackföreningarna och ge makt åt deras medlemmar. De mest betydelsefulla åtgärderna var förbud mot sympatistrejker, förbud mot att fackförbundsledningen utlyser strejk utan att ha fått stöd i en omröstning bland medlemmarna, samt förbud mot "closed shop" det vill säga fackanslutningstvång på arbetsplatser.
De strejker som genomfördes 1984-1985 av National Union of Mineworkers (NUM), i motstånd mot förslag om att stänga ett stort antal gruvor visade sig bli avgörande. Thatcher hade börjat att i preventivt syfte bygga upp ett nationellt förråd av kol för att motverka en strejk av NUM, och därmed sett till att några nedskärningar av elektricitetsförsörjningen inte skulle bli nödvändiga. Konflikten blev hård och medförde bl.a. inkallandet av polisstyrkor. Polisens taktik under strejkerna väckte kritik, men åsynen av militanta gruvarbetare som försökte hindra andra gruvarbetare från att arbeta blev en chock även för en del som stödde strejkerna. Stigande desperation och fattigdom bland de strejkande familjerna, som under strejken inte fick någon inkomst alls, ledde till splittring bland gruvarbetarna. En grupp arbetare, som var resignerade inför det kommande nederlaget och trötta av månaders protester, började gå emot fackföreningens beslut, bildade utbrytargrupper och rådde arbetare att det enda möjliga var att återgå till arbetet, eftersom striden redan var förlorad. Gruvarbetarstrejken varade ett helt år innan ledningen för NUM gav sig utan att ha fått ett avtal. Den konservativa regeringen stängde alla utom 15 av landets gruvor. De kvarvarande 15 såldes och privatiserades 1994.
Efter att fyra personer, som kom att kallas Coventry Four, hade arresterats för att bryta mot vapenembargot mot Sydafrika i mars 1984, och hade skickats tillbaka till Sydafrika mot borgen, bjöd Thatcher in Sydafrikas president, P.W. Botha, och utrikesminister, Pik Botha, till Chequers i juni 1984 som ett försök att avvärja det växande internationella trycket för att införa ekonomiska sanktioner mot Sydafrika, där Storbritannien hade gjort stora investeringar. Hon sägs ha uppmanat president Botha att avskaffa apartheid, att släppa Nelson Mandela ur fängelse, att sluta trakassera svarta dissidenter, att avsluta bombningarna av ANC:s baser i grannländerna och att följa FN:s säkerhetsråds resolutioner och dra sig tillbaka från Namibia. Botha ignorerade dock dessa krav. I en intervju med Hugo Young för The Guardian i juli 1986 uttryckte Thatcher sin åsikt att ekonomiska sanktioner mot Sydafrika skulle vara omoraliska eftersom de skulle göra tusentals svarta arbetare arbetslösa. Eftersom Pik Botha vägrade låta "Coventry Four" återvända till England för att ställas inför rätta på hösten 1984, var man tvungen att överlämna borgenssumman på £200 000 till High Court.
Tidigt på morgonen 12 oktober 1984, dagen före hennes 59-årsdag, undkom Thatcher oskadd från bombattentatet i Brighton. En bomb hade apterats och sprängdes i det hotell där hon bodde under de konservativas partikongress. Bomben hade placerats där av IRA. Fem personer dog i attentatet, däribland en konservativ parlamentsledamot. En framträdande kabinettsmedlem, Norman Tebbit, blev skadad. Thatcher insisterade på att kongressen skulle öppnas i tid dagen därpå och höll sitt anförande som planerat. Denna gest av motstånd mot bombarna fick sympatier över hela det politiska spektrumet.
Den 15 november 1985 skrev Thatcher under avtalet Anglo-Irish Agreement tillsammans med den irländske regeringschefen Garret FitzGerald. Detta avtal innebar att en brittisk regering för första gången gav republiken Irland inflytande (om än enbart rådgivande) i styret av Nordirland. Avtalet möttes av vrede från Nordirlands unionister. Ulsterunionisterna och Democratic Unionist Party bildade ett valsamarbete och utlyste 23 januari 1986 en ad-hoc-folkomröstning genom att avgå från sina parlamentsplatser och ställa upp i de åtföljande fyllnadsvalen, där de förlorade endast ett mandat som gick till det nationalistiska Social Democratic and Labour Party (SDLP). Till skillnad från i fallet med det tidigare brittisk-irländska Sunningdaleavtalet från 1974 kunde de inte stoppa avtalet genom en generalstrejk. Detta var en annan effekt av den förändrade maktbalansen på arbetsmarknaden.
Thatchers politiska och ekonomiska filosofi betonade fria marknader och entreprenörskap. Sedan hon fått makt hade hon experimenterat genom att sälja av ett litet nationaliserat företag, National Freight Company, till dess arbetare, med ett överraskande positivt gensvar. Efter valet 1983 blev regeringen djärvare och sålde av de flesta av de stora affärsverk som hade varit statligt ägda sedan slutet av 1940-talet, med början med British Telecoms. Många medlemmar av allmänheten utnyttjade erbjudanden om aktier, fastän många av dem sålde sina andelar omedelbart för att göra en snabb förtjänst. Privatiseringspolitiken, som var avskydd av många vänstersinnade, har blivit synonym med thatcherism. Mer utbrett aktieägande och försäljning av kommunala bostäder blev känt som "folklig kapitalism" ('popular capitalism) bland dess anhängare.
I det kalla kriget stödde Thatcher Ronald Reagans avskräckningspolitik kontra Sovjetunionen. Denna kontrasterade mot den avspänningspolitik som västvärlden hade utövat under 1970-talet, och orsakade motsättningar med de allierade som fortfarande höll fast vid denna idé. Amerikanska styrkor tilläts av Thatcher att stationera nukleära kryssningsmissiler på brittiska baser, vilket föranledde massprotester organiserade av Campaign for Nuclear Disarmament. Senare var hon dock den första västledare som bemötte den reformistiske sovjetiske ledaren Michail Gorbatjovs uppgång med värme. Hon förklarade att hon tyckte om honom och beskrev honom som "en man som vi kan göra affärer med" efter ett möte 1984, tre månader innan han kom till makten. Detta var början till en rörelse av västvärlden tillbaka till en ny avspänningspolitik gentemot Sovjetunionen under Gorbatjovs ledning, vilken sammanföll med Sovjetmaktens slutliga urholkande före turbulensen 1991 och Sovjetunionens sönderfall. Thatcher överlevde kalla kriget, som slutade 1989, och hon har tillskrivits äran av en del i västvärldens seger, genom både avskräcknings- och avspänningshållningarna.
År 1985 utsattes Thatcher också för en avsiktlig skymf, då University of Oxford valde att vägra ge henne en hedersgrad i protest mot hennes nedskärningar i utbildningsbudgeten. Denna utmärkelse hade alltid tidigare givits till premiärministrar som hade studerat vid Oxford.
Hon stödde USA:s bombning av Libyen från baser i Storbritannien 1986, och gick därmed emot andra Natoallierade. Hennes uppskattning för försvarssamarbete med USA demonstrerades i Westlandaffären, då hon tillsammans med kollegor agerade för att tillåta helikoptertillverkaren Westland, en viktig försvarentreprenör, att vägra förbinda sig med den italienska firman Agusta för att i stället förbinda sig med ledningens förstahandsval, Sikorsky Aircraft Corporation i USA. Försvarsministern Michael Heseltine, som hade drivit på för avtalet med Agusta, avgick i protest mot hennes ledarskapsstil, och förblev en inflytelserik kritiker och potentiell utmanare om partiledarposten. Han skulle så småningom visa sig medverka till Thatchers fall 1990.
År 1986 fattade Thatchers regering det kontroversiella beslutet att avskaffa Greater London Council (GLC), som då leddes av den radikale vänstermannen Ken Livingstone, och sex storstadsområden (Metropolitan County Councils). Regeringen hävdade att detta var en effektiviseringsåtgärd. Thatchers motståndare ansåg dock att beslutet var politiskt motiverat, då alla de avskaffade församlingarna var kontrollerade av Labour, hade blivit mäktiga centrum för opposition mot hennes regering, och förespråkade högre kommunala offentliga utgifter. Flera av dem hade dock gjort sig sårbara genom att lägga kommunala bidrag på saker som allmänt ansågs vara politiska och till och med extrema.
Thatcher hade två uppmärksammade utrikespolitiska framgångar under sin andra period:
[redigera] Tredje regeringsperioden
Genom att vinna valet 1987 med hjälp av en ekonomisk uppgång och mot en labouropposition som förespråkade ensidig kärnvapennedrustning, med en majoritet på 102 mandat, blev hon den premiärminister som suttit längst tid i sträck sedan Lord Liverpool (1812 till 1827), och den första som vunnit tre val i rad sedan Lord Palmerston 1865. De flesta brittiska tidningar stödde henne, med undantag av The Daily Mirror, The Guardian och The Independent, och belönades med regelbundna presskonferenser av hennes pressekreterare, Bernard Ingham. Hon var känd som "Maggie" i tabloidpressen, vilket inspirerade den välkända protestsloganen "Maggie Out!", som skanderades under denna period av en del av hennes motståndare. Hennes impopularitet inom vänstern kan skönjas i texterna till flera dåtida popsånger: "Stand Down Margaret" (The Beat), "Tramp The Dirt Down" (Elvis Costello), "Dear Margaret" (The Kinks), "Margaret On The Guillotine" (Morrissey), några låtar från Pink Floyds ¨The Final Cut¨ samt "Mother Knows Best" (Richard Thompson).
Fastän hon varit en tidig anhängare av avkriminalisering av manlig homosexualitet (se ovan), yttrade Thatcher vid den konservativa partikongressen 1987 att "barn som behöver lära sig att respektera traditionella moraliska värden lär sig att de har en omistlig rättighet att vara homosexuella". Konservativa backbencherledamöter i underhuset och överhuset hade redan påbörjat en motreaktion mot "främjande" av homosexualitet och i december 1987 antogs den kontroversiella 'Section 28' som ett tillägg till det som blev 1988 års kommunallag (Local Government Act 1988). Denna lagstiftning har senare avskaffats.
Välfärdsreformer under hennes tredje period skapade ett sysselsättningsträningssystem för vuxna som innefattade utförande av arbete för arbetslöshetsunderstödet plus en extra summa på 10 pund, efter den amerikanska modellen med "workfare".
I slutet av 1980-talet började Thatcher, som tidigare varit kemist, bry sig om miljöfrågor, som hon tidigare hade avfärdat: "När man har tillbringat halva sitt politiska liv med att ägna sig åt enahanda frågor som miljön är det spännande att ha en riktig kris att hantera" , sade hon i samband med Falklandskonflikten.
År 1988 höll hon ett större tal där hon accepterade problemen med global uppvärmning, ozonhål och surt regn. 1990 öppnade hon Hadley Centre för förutsägelser och forskning om klimat. I sin bok Statecraft (2002) beskrev hon att hon senare ångrade att hon hade stött begreppet global uppvärmning på grund av mänsklig påverkan, och lade fram de negativa effekter som hon såg att det hade på den politiska processen. Thatcher anses av många som den förste statsman som drev klimatfrågan. Syftet var bl.a att skapa stöd för nyinvesteringar i en åldrande kärnkraftspark. Opinionen var dock alltjämt stark mot kärnkraften. Hon ansåg att ekonomisk tillväxt var nödvändig för att finansiera miljöskydd.
I Brygge 1988 höll Thatcher ett tal där hon redogjorde för sitt motsånd mot förslag om att ge Europeiska Gemenskapen en federal struktur och öka centralisering av beslutsfattandet. Fastän hon hade stött brittiskt medlemskap i EG, ansåg Thatcher att EG:s roll skulle vara begränsad till att säkerställa frihandel och effektiv konkurrens, och fruktade att nya EG-regleringar skulle omintetgöra de förändringar hon genomförde i Storbritannien. Hon menade att hennes regering med framgång hade begränsat statens makt i Storbritannien, och inte ville se en europeisk superstat återinföra en sådan övermakt. Hon var specifikt emot den ekonomiska och monetära union, genom vilken en gemensam valuta skulle ersätta nationella valutor, som EG gjorde förberedelser för. Talet orsakade ramaskri från andra europeiska ledare, och blottade för första gången den djupa spricka som utvecklades inom hennes konservativa parti i frågan om Europapolitiken.
Thatchers popularitet sjönk igen 1989, då ekonomin led av höga räntor som hade införts för att stoppa en ohållbar högkonjunktur. Hon skyllde på sin finansminister Nigel Lawson, som hade följt en ekonomisk politik som var en förberedelse för monetär union. I en intervju med Financial Times i november 1987 hävdade Thatcher att hon inte hade fått reda på detta och inte samtyckte.
Vid ett möte före EG:s toppmöte i Madrid i juni 1989, tvingade Lawson och utrikesministern Geoffrey Howe Thatcher att komma överens om de omständigheter under vilka hon skulle gå med i växelkursmekanismen (ERM), en förberedelse för monetär union. Vid mötet hävdade de båda att de skulle avgå om Thatcher inte gick med på deras krav. Thatcher tog hämnd på båda genom att degradera Howe och genom att lyssna mer till sin rådgivare Sir Alan Walters i ekonomiska frågor. Lawson avgick i oktober 1989, då han kände att Thatcher hade underminerat honom.
I november 1989 blev Thatcher utmanad om ledningen i det konservativa partiet av Sir Anthony Meyer. Eftersom Meyer var en nästan helt okänd backbencher i underhuset, ansågs han vara en bulvan för mer prominenta medlemmar av partiet. Thatcher besegrade enkelt Meyers utmaning, men sextio valsedlar var antingen för Meyer eller blanka, ett överraskande stort antal för en sittande premiärminister. Hennes anhängare i partiet såg dock resultatet som en framgång, och hävdade att efter tio år som premiärminister och med närmare 370 konservativa underhusledamöter som röstade var motståndet överraskande litet.
Thatchers nya system för att ersätta kommunalskatten, som skisserades i det konservativa valmanifestet 1987, infördes i Skottland 1989 och i England och Wales 1990. Avgifterna ersattes av Community Charge (mer känt som poll tax, kapitationsskatt), som innebar att varje enskild boende betalade en lika stor summa, med avdrag för låginkomsttagare. Detta kom att bli den mest allmänt impopulära policyn under hennes premiärministertid.
Ytterligare problem framträdde när många av skattesatserna som sattes av kommunerna visade sig bli mycket högre än tidigare förutsägelser. Motståndare mot avgiften slog sig samman om att bekämpa genomförandet. Labourpolitikern och underhusledamoten Terry Fields hölls fängslad i 60 dagar för att av principiella skäl ha vägrat betala sin avgift. Då Thatcher fortsatte att vägra kompromissa om skatten, och många människor vägrade betala, tog staten till allt hårdare tvångsåtgärder, och oroligheterna växte och kulminerade i ett antal upplopp. Det allvarligaste av detta skedde i London 31 mars 1990, under en protest vid Trafalgar Square, där över 200 000 demonstranter deltog. Skattens oerhörda impopularitet var en betydande faktor för Thatchers fall.
En av Thatchers sista handlingar vid makten var att utöva påtryckningar på USA:s president George H. W. Bush att utplacera trupper i Mellanöstern för att driva ut Saddam Husseins armé ur Kuwait.
På fredagen före den konservativa partikongressen i oktober 1990 beordrade Thatcher sin nya finansminister John Major att sänka räntorna med 1%. Major övertygade henne att det enda sättet att behålla monetär stabilitet var att gå med i växelkursmekanismen samtidigt, trots att man inte uppfyllde "Madridvillkoren". Den konservativa partikongressen det året uppvisade en hög grad av enighet, och få av de närvarande kunde ha föreställt sig att Thatcher bara hade några veckor kvar vid makten.
[redigera] Fall från makten
Det, som det kan kallas, politiska lönnmordet på Margaret Thatcher var en av de mest dramatiska episoderna i modern brittisk politisk historia. Idén om en långvarig premiärminister, obesegrad i val, som körs ut efter en intern partiomröstning, kan vid en första anblick verka osannolik. 1990 gjorde dock motståndet mot Thatchers politik rörande kommunal beskattning, regeringens synbara misskötsel av ekonomin (i synnerhet höga räntor på 15% som undergrävde Thatchers stödbas bland bostadsägare och företagare), och motsättningarna inom det konservativa partiet i frågan om europeisk integration, att hon och hennes parti såg ut att bli allt mer politiskt sårbara.
1 november 1990 avgick sir Geoffrey Howe, en av Thatchers äldsta och mest trofasta anhängare, från sin post som vice premiärminister i protest mot Thatchers Europapolitik. I sitt avskedstal i underhuset två veckor senare föreslog han att tiden hade kommit för andra att överväga sitt eget svar på den tragiska lojalitetskonflikt som han sade sig ha brottats med i möjligen för lång tid. Thatchers före detta kabinettskollega Michael Heseltine utmanade henne därefter om partiledarskapet, och fick tillräckligt stöd i den första valomgången för att förlänga omröstningen till en andra omgång. Fastän hon inledningsvis sade att hon tänkte ställa upp i den andra omröstningen beslöt Thatcher, efter att ha rådgjort med sina regeringskollegor, att dra sig tillbaka från striden. 22 november tillkännagav hon inför kabinettet att hon inte skulle vara en kandidat i den andra omröstningen. Kort därefter offentliggjorde hennes stab vad som i praktiken var hennes avskedsuttalande, där hon sade sig efter att ha rådfrågat sina kollegor ha kommit fram till att enigheten i partiet och förutsättningarna för en kommande valseger skulle bli bättre om hon avgick.
Hon gav sitt stöd till John Major som efterträdare, och han segrade i partiledarvalet. Efter hennes avgång svarade 52% av de tillfrågade i en opinionsmätning av MORI att hon "på det hela taget hade varit bra för landet", medan 48% svarade att hon hade varit "dålig". Vid partikongressen 1991 mottog hon en lång stående ovation, men avböjde artigt efterfrågningar om att hålla tal. Hon talade dock emellanåt i underhuset efter att hon var premiärminister. Hon drog sig tillbaka från underhuset vid valet 1992.
[redigera] Karriär efter politiken
År 1992 upphöjdes Margaret Thatcher till överhuset genom att bli livstidspär som Baronessan Thatcher av Kesteven i grevskapet Lincolnshire. Hon höll ett antal tal i överhuset där hon kritiserade Maastrichtfördraget. Hon förespråkade också folkomröstning om fördraget.
I augusti 1992 förespråkade hon att Nato skulle stoppa det serbiska angreppet mot Goražde och Sarajevo för att hejda etnisk rensning och bevara staten Bosnien och Hercegovina. Hon hävdade att det som hände i Bosnien "påminde om nazisternas värsta excesser".
År 1995 blev Thatcher upptagen i Strumpebandsorden, Storbritanniens högsta riddarorden.
I juli 1992 blev hon anställd av tobaksjätten Philip Morris, numera Altria, som "geopolitisk konsult" för US$250 000 om året och ett årligt bidrag om US$250 000 till hennes stiftelse.
Från 1993 till 2000 var hon kansler vid College of William and Mary, Virginia, USA. Fram till 1998 var hon också kansler vid University of Buckingham, Storbritanniens enda privata universitet.
Hon skrev sina memoarer i två band, Min väg till makten (The Path to Power) och Åren på Downing Street (The Downing Street Years). 1993 gjordes en TV-version av Åren på Downing Street av BBC. I programmet beskrev Thatcher det regeringsuppror som ledde till hennes avgång som "förräderi med ett leende på läpparna" .
Fastän hon offentligt fortsatte att stödja John Major, uttryckte hon privat sitt misstycke mot mycket av John Majors politik, och hennes åsikter förmedlades till pressen och rapporterades i stor utsträckning. Hon var kritisk mot de ökade offentliga utgifterna under Major, skattehöjningarna och hans mer välvilliga inställning till europeisk integration. Efter att Tony Blair valts till ledare för Labourpartiet 1994 gav Thatcher en intervju i maj 1995 där hon prisade Blair som "troligen den mest respektingivande Labourledaren sedan Hugh Gaitskell" och uttryckte sin uppfattning att han genuint hade rört sig bort från socialismen.
I de konservativa partiets partiledarval 1997 efter partiets stora förlust mot Labour i valet 1997 gav Thatcher sitt stöd till William Hague.
År 1998 gjorde Thatcher ett välpublicerat besök hos den före detta chilenske diktatorn Augusto Pinochet, medan han satt i husarrest i Surrey. Hon uttryckte då sitt stöd för och sin vänskap med honom. Pinochet hade varit en betydelsefull allierad under Falklandskriget. Thatcher och Pinochet är båda medlemmar av Rotary International. Under samma år gjorde hon en donation på 2 miljoner pund till Cambridge University för inrättandet av en lärostol i entreprenörsforskning - Margaret Thatcher Chair in Entrepreneurial Studies. Hon donerade också sitt privata arkiv till Churchill College, Cambridge, där samlingen fortsatt utökas.
Margaret Thatcher stödde aktivt de konservativas valkampanj i valet 2001. I partiledarvalet 2001, kort efter parlamentsvalet, gav hon sitt stöd till Iain Duncan Smith, som hon hävdade skulle bli en "oändligt mycket bättre ledare" än Kenneth Clarke, på grund av den senares "gammalmodiga syn på statens roll och hans gränslösa entusiasm för europeisk integration."
År 2002 publicerade Thatcher Statecraft: Strategies for a Changing World, som redogör för hennes tankar om internationell politik sedan hennes avgång 1990. Kapitlen om Europeiska unionen var särskilt kontroversiella. Hon förordade en grundläggande omförhandling om Storbritanniens medlemskap för att bevara Storbritanniens suveränitet och, om det skulle misslyckas, att Storbritannien skulle lämna EU och ansluta sig till NAFTA. Dessa kapitel publicerades i The Times och väckte stor uppståndelse. Den 22 mars 2002 tillkännagavs att Thatcher hade fått råd av sina läkare att av hälsoskäl inte hålla några fler tal, då hon hade drabbats av flera smärre slaganfall.
Thatcher blev änka 26 juni 2003. Hon är fortfarande aktiv i olika grupper, däribland den thatcheristiska Conservative Way Forward samt de EU-skeptiska Bruges Group och European Foundation. Enligt en memoarbok från 2008 skriven av dottern Carol Thatcher, lider Thatcher numera av demens efter flera små slaganfall.
[redigera] Arv och eftermäle
På grund av det ideologiska politiska klimat som rådde under Thatchers tid som regeringschef har hon mötts av både positiva och negativa reaktioner från olika sidor av det politiska spektrumet.
Thatcher har givits äran av att genom sina makroekonomiska reformer ha räddat den brittiska ekonomin från 1970-talets stagnation. Hon beundrats för sin övertygat liberalt radikala inställning i ekonomiska frågor. Från vänster har hon anklagats för att ha nedmonterat välfärdsstaten och ha förstört mycket av Storbritanniens grundläggande tillverkningsindustri, vilket lett till långtidsarbetslöshet för många arbetstagare. Anhängare av privatisering och fri marknad framhåller ekonomins återhämtning under mitten av 1980-talet och dagens (2008) framgångsrika brittiska ekonomi, som har relativt låg arbetslöshet.
Storbritannien betraktades av vissa som "Europas sjuke man" under 1970-talet, men framträdde senare som en av de mest framgångsrika ekonomierna i Europa. Arbetslöshetsnivån sjönk till slut, men detta skedde efter en tid av ökad arbetslöshet och långtgående arbetsmarknadsreformer (strukturreformer). Bland reformerna fanns lagar som försvagade fackföreningarna, avreglering av finansmarknader, vilket spelade en roll i att återföra London till en ledande position som europeiskt finanscentrum, samt ökad konkurrens i telekommunikationer och andra offentliga nyttigheter.
De som kritiserar denna uppfattning anser att graden av Storbritanniens ekonomiska problem under 1970-talet var överdrivna, och till stor del orsakade av faktorer utanför statsmaktens kontroll, såsom höga oljepriser på grund av den s.k. oljekrisen, vilket ledde till hög inflation och som skadade ekonomierna i nästan alla betydande industriländer. Den ekonomiska nedgången ska därför inte ha berott på ökad reglering och fackföreningarnas makt, som thatcherister hävdar. Det framförs också att Thatchers regeringstid sammanföll med en allmän förbättring av världsekonomin, även om Storbritannien gick om många andra OECD-länder i BNP under denna tid. Ekonomin gynnades också av skatteintäkter från Nordsjöoljan, som kan hävdas vara den verkliga anledningen till den förbättrade ekonomiska miljön under 1980-talet, snarare än Margaret Thatchers politik.
Uppfattningarna om Margaret Thatcher hos den brittiska allmänheten är blandade. En tydlig illustration av meningsskillnaderna kan hittas i nyligen genomförda opinionsmätningar: Thatcher hamnar på plats nummer 16 i listan över de "hundra främsta britterna" ("100 Greatest Britons") 2002, vilket var den högsta placeringen för någon levande person. Hon hamnade också på nummer 3 i listan över de "hundra sämsta britterna" ("100 Worst Britons") 2003. Denna lista omfattande bara levande personer. Hon förlorade med knapp marginal förstaplatsen, som togs av premiärminister Tony Blair. Labourledaren Blair har outtalat och uttalat erkänt hennes betydelse genom att fortsätta tillämpa mycket av hennes ekonomiska politik.
I stora delar av Skottland, Wales, Nordirland och stads- och gruvområdena i norra England är hon fortfarande avskydd. Många minns svårigheterna under gruvarbetarstrejken och den traditionella tunga industrins tillbakagång, trots den påföljande uppgången i tjänstesektorn.
De negativa uppfattningarna om Thatcher i gruv- och industrisamhällena avspeglades i valet 1987, som de konservativa vann stort genom att ta många mandat i södra England och jordbruksområden i norra England, medan de fick få mandat i övriga delar av landet. Genom den gemensamma jordbrukspolitiken var brittiskt jordbruk (och är fortfarande) kraftigt subventionerat, medan andra svaga delar av ekonomin inte fick liknande stöd. Denna geografiska obalans i stödet för Thatcher ledde till utbredda känslor av främlingskap i Skottland, Wales och engelska regioner, och bidrog till framväxten av rörelser för självstyre i de områdena.
Uppfattningarna om Thatcher i andra länder följer i stort sett samma politiska uppdelningar. Inom den ekonomiska och politiska högern minns man ofta Thatcher med viss tillgivenhet som någon som vågade konfrontera mäktiga fackföreningar och avlägsna skadliga restriktioner för ekonomin. Inom vänstern är hon fortfarande avskydd som politikern som skar ned finansieringen av den offentliga sektorn vilket de anser bara gynnade de rika.
Bland irländska nationalister är hon i allmänhet ihågkommen som en omedgörlig person som undvek förhandlingar med Provisoriska IRA. Hon har anklagats för att genom detta ha förlängt och förvärrat konflikten i Nordirland, trots att hennes regering såg till att öka republiken Irlands inblandning i Nordirland genom Anglo-Irish Agreement.
Många både till vänster och höger är överens om att Thatcher hade en omvälvande effekt på det brittiska politiska spektrumet och att hennes regeringsperiod förde de större politiska partierna åt höger. "Nya Labour" och "blairismen" har införlivat mycket av de ekonomiska, sociala och politiska uppfattningar ur "thatcherismen", på samma sätt som under en tidigare period det konservativa partiet från 1950-talet till Edward Heaths dagar accepterade många av de grundläggande tankarna om välfärdsstaten som införts av Labourregeringar. Den nedmontering av delar av välfärdsstaten som skedde under Thatcher har till stor del kvarstått. Hennes program för privatisering av statliga företag har heller inte återställts, utan senare regeringar har fortsatt i samma anda.
Thatchers påverkan på fackföreningsrörelsen i Storbritannien har blivit bestående. Fackanslutningstalet sjönk under Thatcher och har inte återhämtat sig. Den lagstiftning som infördes för att begränsa strejkernas effekt har bestått, och Labourpartiet har lösgjort sina band till fackföreningsrörelsen.
Thatchers arv har fortsatt att starkt påverka det konservativa partiet. Flera påföljande ledare, först John Major och sedan William Hague, Iain Duncan Smith och Michael Howard, har kämpat mot verkliga eller synbara grupperingar i partiet för att avgöra vilka delar av hennes arv som ska behållas eller förkastas.

Summary:
Margaret Hilda Thatcher, Baroness Thatcher (sedan 1992), LG, OM, PC, FRS, född Roberts 13 oktober 1925 i Grantham, Lincolnshire, är en brittisk politiker som var partiledare för det konservativa partiet 1975-1990 och Storbritanniens premiärminister 1979–1990.
Thatcher är den person som suttit längst som brittisk premiärminister sedan Gladstone, och den med den längsta sammanhängande tiden på posten sedan Lord Liverpool i början av 1800-talet. Hon är också den enda kvinnan som har varit premiärminister och ledare för ett stort politiskt parti i Storbritannien. Thatcher anses allmänt som en av de viktigaste brittiska politikerna under det senare 1900-talet. Hon har tenderat att väcka både starkt stöd och starkt motstånd.
Thatchers anhängare hävdar att hennes ekonomiska politik ledde till ett ekonomiskt uppsving för Storbritannien, som länge varit i ekonomisk kris. Hennes motståndare var ofta kritiska till vad man uppfattade som sociala nedskärningar. Enligt vissa gynnade hennes politik i slutändan främst de välmående grupperna i samhället, medan mer utsatta människors situation försämrades.
Thatchers politik har stundtals benämnts som thatcherism.
Thatcher var gift med Sir Denis Thatcher, från 13 december 1951 till dennes bortgång, 26 juni 2003.


[redigera] Kyrkobyggnaden
Den första kyrkan i Hakarp var en medeltida timmerkyrka som revs för att ge plats åt den nutida stenkyrkan 1694.
[redigera] Den gamla kyrkan
Det exakta byggnadsåret för Hakarps kyrka är inte känt, inte heller varför kyrkan placerades där den gjorde. Man tror dock att kyrkan är samtida med kristnandet av området och grundandet av Linköpings stift, dit kyrkan först hörde. Linköpings stift grundades i mitten av 1100-talet. Under den första tiden efter kristnandet i området förrättades förmodligen gudstjänsterna utomhus med ett enkelt träkors som symbol, då Hakarp var för glesbebott för att ha råd med en egen kyrka. Ville man gå till en kyrka kunde man gå till Sanda kyrka som låg nere vid Vätterstranden vilket lär ha varit en av Södra vätterbygdens tidigaste kyrkor. Invånarna i Hakarp ville emellertid ha en kyrka och man timrade upp en träkyrka mitt i Hakarp, eller Hakatorp som det då hette. Det var både dyrt och tungt att bygga en egen kyrka och man tror att en församling därför bildades i samband med bygget. Man hade inte råd med en egen kyrkoherde utan man var ett annex till Skärstad. Klockaren förrättade de gudstjänster som firades i kyrkan, vilket var fallet till in på 1500-talet. Den äldsta befintliga uppgiften om Hakarps kyrka är från Gustav Vasas klockuppbörd 1530.
När man byggde den nya stenkyrkan stod den gamla träkyrkan kvar innanför de murade väggarna och man kan därför på ett ungefär uppskatta den gamla kyrkans storlek. Man använde mer än 120 sträckmeter virke från den gamla kyrkan till den nya kyrkans tak. Man tror att den gamla kyrkan var runt 10-15 meter lång och 6-7 meter bred. 6 meter av längden upptogs av en korbyggnad som var något smalare. Landytan uppskattas ha varit runt 60 km² och med 20-30 gårdar i församlingen vid den tiden bör alla ha fått plats i kyrkan. Kyrkan låg med koret åt öster och andra sidan åt väster. Den var uppförd av liggande timmer med synliga knutskallar. Uppskattningsvis hade kyrkan fem fönster och två dörrar. Huvudingången låg i den södra långväggens västra del och trappstenen utanför dörren bar inskriptionen MARIA. En hel del av virket från den gamla kyrkan ligger på den nuvarande kyrkans vind och är dekorerade med motiv från den bibliska historien. Konterfejarens namn är inte känt, men man ser likheter i bilderna på virket i Grännas, Säbys, Askeryds, Marbäcks och Ölmstads kyrkor. Man har daterat målningarna till slutet av 1400-talet. Konstnären kan ha varit lärjunge till Amund men var inte lika skicklig som honom vilket framgår om man jämför foton från bilder gjorda av Amund i Gränna kyrka från innan kyrkan brann ner i slutet av 1800-talet. Vissa detaljer i bilderna från Hakarps kyrka liknar målningarna i Södra Råda kyrka.
1556 ändrades kyrkans förutsättningar när Sanda socken upplöstes och ett antal av socknens gårdar överfördes till Hakarps församling som därigenom ökade i folkmängd. Församlingen fick då råd med en egen kyrkoherde. Anledningen till att Sanda socken upplöstes var att landhöjningen som pågått sedan inlandsisens avsmältning fick kyrkan att riskera att översvämmas. Socknens invånare ansåg sig inte ha råd att bygga en ny kyrka. Inkorporeringen gjorde att Hakarp kunde bilda ett eget pastorat 1558. Den första kyrkoherden blev Haqvinius Laurenti (Håkan Larsson).
[redigera] Inventarier
Den gamla kyrkan hade en dopfunt som dateras till runt 1150. Då man tror att dopfunten sedan den tillverkades stått i den gamla kyrkan tror man att den gamla kyrkan byggdes på 1150-talet. På dopfunten, som är gjord av sandsten, är en biskop avbildad med en kräkla. [not 1] Det fanns även ett krucifix som är bevarat från den gamla kyrkan och som idag står i den nuvarande kyrkan. Krucifixet anses härstamma från slutet av 1100-talet. Det är dock osäkert om man med hjälp av inventarierna kan åldersdatera den gamla kyrkan, eftersom Sanda kyrkas inventarier skall ha delats upp mellan närliggande kyrkor, vilket betyder att krucifixet kan ha kommit till Hakarp först runt 1500-talets mitt. [not 2] Under golvet i den gamla kyrkan fanns ett antal gravar övertäckta med släta hällar av kalksten med inskriptioner om vilka som ligger begravda. [not 3] Kvar från den gamla kyrkan finns även ett altarskåp med figurer som glänste i guld och silver. På dörrarna till altarskåpet är Sankt Erik och Sankt Olof avbildade. En nattvardskalk, brudkrona och ljuskrona anses också vara kvar sedan den gamla kyrkan.
[redigera] Behov av renovering
I slutet av 1600-talet började en reparation av kyrkan bli nödvändig. År 1675 skrev prästen Nicolaus Ingemari en vädjan om bidrag. Församlingen var liten, resurserna små och tjuvar hade stulit undansatta pengar. I en annan vädjan från 1690 stod det "att kyrkotaket är alldeles förruttet och odugligt".
Den 29 maj 1691 beviljades en kollekt för byggandet av en stenkyrka i Hakarp. I Huskvarna anlades emellertid ett bruk vilket ledde till folkökning och en kyrka planerades att byggas. Konungen godkände förslaget om bruket och kyrkan och Hakarpsborna blev oroade att de inte skulle kunna underhålla sin gamla kyrka, och inte heller ha råd med en kyrkoherde. Oron visade sig dock vara obefogad. Kollekten upptogs i kyrkorna i Växjö stift på annandag påsk 1694 och den nya kyrkan kunde börja byggas.
[redigera] Den nya kyrkan
När kyrkan skulle byggas hade precis två år av missväxt passerat och församlingen hade inte råd att reparera sin kyrka eller bygga en ny. Problemet löstes när ägaren till Hakarps säteri, generaltullinspektör Nils Arvidsson Hägerflycht, åtog sig att bekosta den nya kyrkans byggnation. Hägerflycht var vid den tiden ägare till nästan halva Hakarp och en mycket rik man. Hägerflycht blev adlad 1675. Han tog sitt efternamn när han tillsammans med Karl XI med en lodbössa sköt ner en häger. Som de flesta andra adelsmän försökte man få sin familj begraven i en familjegrav inne i kyrkan. Då Hägerflycht började bli gammal är det troligt att löften om gravplats i kyrkan bidrog till att han bekostade kyrkbygget. Man vet inte säkert hur lång tid kyrkan tog att bygga men det gick väldigt fort. Den 13 maj 1693 hade man inte börjat bygga kyrkan och 11 månader senare var väggarna klara och taket lagt. Att taket var lagt till påsk 1694 vet man av ett brev som den dåvarande kyrkoherden, Lars Lilliander, skrev. Den nya kyrkan var inte helt klar och pengarna som kom in via den påbjudna stiftskollekten användes till de sista detaljerna. Den 2 december 1694 invigdes Hakarps nuvarande kyrka av biskopen. Medan man byggde den nya kyrkan stod den gamla ännu kvar innanför murarna på den nya. Under byggnationstiden användes den gamla kyrkan som gudstjänstlokal. När den nya var klar slogs väggarna på den gamla in och bars ut genom porten.
Man vet inte vem som var arkitekt för kyrkan men en möjlighet är att det var Erik Dahlbergh. Arbetsledare för byggnaden var Johan Olsson Ståhle. Hägerflycht bekostade bygget med 6�000 daler kopparmynt samt 1�700 daler för orgel och andra inventarier. Han skänkte ett område till bostad för klockaren och bidrog med 114 daler till förflyttningen av prästgården. Hägerflycht och hans familj begravdes under altaret i kyrkan och till vänster om altaret sattes en minnestavla upp som än är kvar. Hans son, Arvid Hägerflycht, fick patronatsrätt vilket innebar att han fick tillsätta präst i pastoratet, något som följde med äganderätten till Hakarps säteri fram till mitten av 1800-talet. Altartavlan och predikstolen kom till kyrkan först fem år efter invigningen, 1699. Kyrkan är försedd med en lanternin.
[redigera] Restaurering av den nya kyrkan
Ett antal saker såsom takmålningar vars färger flagnade, sprickor i stöttepelare, från muren fallande murbruk och så vidare gjorde att en renovering och restaurering under slutet av 1900-talet blev nödvändig. På grund av kyrkans kulturhistoriska värde behövde vissa försiktighetsåtgärder tas. Man anställde arkitekten Per Rudenstam och konservatorn Sven Wahlgren. Konservatorns arbete omfattade takmålningarna framförallt samt en allmän översyn på övriga inventarier. Ett förslag till renovering gavs av arkitekten till kyrkorådet den 24 juni 1969, vilket godkändes av alla berörda parter med enbart vissa små ändringar av Landsantikvarien och domkapitlet. Ett slutgiltigt förslag drevs igenom den 5 maj 1970. Arbetet kunde emellertid inte sättas igång förrän 1 september samma år på grund av att noggranna förberedelser krävdes. Arbetet beräknades vara klart vid midsommar 1971. Vid restaureringen av murbruket uppdagades att kyrkan tidigare varit tonad i rosa, vilket landsantikvarier med flera önskade. Kyrkorådet ville behålla den vita färgen och en kompromiss gjordes att färgen är vit med väldigt lätt rosa toning.
Då värmesystemet var en del av anledningen till att kyrkan var tvungen att restaureras valde man med omsorg ut det nya värmesystemet. Till slut valde man ett värmesystem konstruerat av dansken Horwath som användes i en del kyrkor. Det är konstruerat så att värmen inte stannar under taket och torkar sönder målningarna. Den 5 september 1971 öppnades kyrkan igen. Biskop Olof Sundby återinvigde kyrkan samt höll ett installationstal.
[redigera] Arkeologiska utgrävningar
När golvet bröts upp för att läggas nytt upptäckte man plankor som tillhörde den gamla kyrkan. Plankorna kunde inte användas till golvet men togs tillvara. Man blottlade även en gravkammare som innehöll två kistor och som liknade gravkammaren där Hägerflycht begravdes. På grund av de upptäckta föremålen krävdes en oförutsedd arkeologisk utgrävning vilket försenade arbetet till att istället för midsommar vara klart i början av september. Av den arkeologiska utgrävningen framkom delar av något man tror var en kista, sju gravvalv innehållande gravstenar varav en del idag kan beskådas utanför kyrkan. Ett antal skelettdelar upptäcktes. Järn, spikar, mynt, mässingskedjor, glasögon, böcker, psalmböcker med mera upptäcktes också under utgrävningen.
Påträffade mynt:

[redigera] Utseende
Hakarps kyrka är en typisk korskyrka i ljusrosa och med väggar av sten. Korsmitten bär upp ett torn som, i likhet med takkonstruktionen i övrigt, är av trävirke. Kyrkan har två fönster i varje korsarm. Koret är i den östra delen som i många andra kyrkor. Kyrkans längd är 21 meter och bredden 20 meter. Murarna är runt sex meter höga. Tornet har en förgylld kyrktupp på toppen av en spira.
Läktaren är uppdelad i tre delar. Den norra var avsedd för fabriksarbetare och den södra för drängar och ungdomar. Den mittersta läktaren är avsedd för orgeln. Vid mitten av 1700-talet fanns även en läktare över den södra utgången och en ovanför orgelläktaren. Båda dessa togs dock bort 1858. I början hängde kyrkklockorna i kyrktornet men det var för tungt och taket påfrestades när man ringde i klockorna.[not 4] År 1747 byggdes därför en fristående klockstapel där de båda medeltida klockorna och en ny klocka hängdes upp. År 1991 infördes elektrisk ringning.
I början av 1800-talet upptäckte man röta i bjälkarna som bär upp kyrktornet,och man var tvungen att sätta upp stöttepelare. För att få stabilt underlag för pelarna var man tvungen att fylla de gravar som fanns i den norra korsarmens östra del. Stoftet efter de avlidna begravdes i kyrkogårdens nordöstra hörn.
År 1858 målades altartavlan, predikstolen, taklister, tavelramar och kyrkbänkar över med vit färg, såsom trenden var i Sverige. Vissa detaljer på predikstolen och altartavlan blev förgyllda med guld. Till kyrkans 200-årsjubileum 1894 rentvättades dock kyrkan från det vita.
[redigera] Kyrkomålningar
År 1729 bekostade församlingen en konstnärlig utsmyckning av kyrkan. Gränna kyrka hade försetts med takmålningar tio år tidigare av Edvard Orm (f. 1670) och man bestämde sig för att anlita samma konterfejare. Hans målningar har inte bara ett dekorativt syfte utan skulle även för en icke läskunnig illustrera bibelns berättelser.
Norra korsarmens takmålning föreställer paradiset med Adam och Eva sittande under kunskapens träd. Längst till höger ser man hur de blir utdrivna ur lustgården.
En takmålning föreställande försoningen är placerad rakt ovanför altaret där Fadern, Sonen och den Helige Ande är omgivna av änglar som bär redskap som användes vid korsfästelsen och nedtagningen från korset. Texten på ett papper som en mörk figur ger till Jesus lyder Wärldens synder.
Ovanför orgelläktaren är två kyrkor avbildade; den ena Hakarps nuvarande kyrka och den andra förmodligen den gamla kyrkan . Det är dessutom tre kors på en kulle avbildade varifrån kropparna är borttagna. Flera gestalter reser sig upp ur gravarna på Hakarps kyrkogård, för att symbolisera uppståndelsen.
I södra delen av kyrkan har Orm avbildat helvetet. En kyrklig konstkännare ska ha sagt att det är den förskräckligaste bild av helvetet i hela Sverige. Det påstås även att konstnären har avbildat ett par smeder ifrån Huskvarna som han var osams med.
I mitten av kyrkan i spegelvalvet har Orm avbildat Kristus i en 2,5 meter i diameter stor cirkel. Målningen föreställer den yttersta domen. Taklisterna och annat i trä runtomkring är prytt med bibelspråk och liknande.
På läktaren har Orm avbildat ett antal för kristendomen viktiga personer såsom de 12 lärjungarna, evangelisterna, Johannes Döparen och så vidare. Flera av dem är avbildade tillsammans med symboler för de sätt på vilka de dog som martyrer. För sitt målningsarbete i Hakarps kyrka erhöll Edvard Orm 400 daler silvermynt, men vid en proteststämma behjärtade församlingen en förhöjning med ytterligare 60 daler silvermynt – på grund av Orms ”usla och släta tillstånd”.
[redigera] Inventarier
Altartavlan var en gåva från Nils Hägerflycht. Den inköptes för 360 daler silvermynt från Eksjö stads kyrka. Längst ner står texten "Kommer Ty Allting Är Nu Redo" och ovanför det avbildas de fyra evangelisterna. De omges och åtskiljs av byster som antagligen är porträtt av personer som bidrog till tavlans tillkomst under 1600-talet. Ovanför det syns reliefbilder med motiv från den bibliska historien; Syndafallet, Isaks offrande, herdarnas tillbedjan, Jesu dop, frestelse och hans kamp i Getsemane, påsklammsmåltiden och nattvardens instiftande. Ovanför det finns tre bilder omgivna av fyra pelare som avbildar korsfästelsen, nedtagningen från korset och gravläggningen. Längst upp på tavlan ser man Jesu uppståndelse.
Även predikstolen köptes in från Eksjö och bekostades av Hägerflycht. Både predikstolen och altartavlan är från 1636. De fyra evangelisterna som sitter bakom pulpeter och skriver är avbildade på predikstolens sidor. Nära sakristian hänger en målning i olja. Tavlan fanns redan när Anders Ståhl blev kyrkoherde 1712. Ursprunget är okänt men den är antagligen målad av en holländare eller fransman. Vid renoveringen av kyrkan 1894 försågs tavlan med en text.
Kyrkans dopängel hänger drygt två meter över golvnivån. Vid dop sänker man den. I ena handen håller ängeln en dopskål gjord av silver. Dopskålen är en gåva från KJ Gustafssons dödsbo. Dopängeln skänktes till kyrkan 1759 av P. Bremer. Den hamnade därefter hos Norra Smålands Fornminnesförenings museum innan den gavs tillbaka till Hakarps kyrka i samband med 250-årsjubileumet 1944. Det finns ett antal gamla ljuskronor.
[redigera] Orglar
Man vet inte om den gamla träkyrkan hade ett orgelverk eller inte. Hägerflycht såg dock till att den nuvarande kyrkan fick en femstämmig orgel i början av 1700-talet till en kostnad av 500 daler silvermynt. År 1775 diskuterade man huruvida man skulle bygga om orgelverket. Andra åtgärder på kyrkan hade emellertid kostat så mycket pengar att man av ekonomiska skäl sköt upp ombyggnationen. År 1783 togs frågan upp igen. Beslutet blev att man skulle renovera det gamla positivet. Man tillkallade den kände orgelbyggaren Per Schiörlin från Linköping för att undersöka orgeln. Hans uttalande var att orgelns pipor, bälg, klaver och regeringar var så slitna, förfallna och förmultnade att det inte gick att reparera och således tecknades med Schiörlin ett kontrakt på ett bygge av ett nytt orgelverk våren 1783. Orgeln renoverades omfattande igen år 1864 av Erik Nordström. År 1905 byggdes en ny, niostämmig orgel av Åkerman och Lund till en kostnad av 4 800 kr. Delar av den gamla orgeln såldes till Båraryds kyrka i Gislaveds församling, varpå den flyttades runt innan den revs våren 1982.
År 1948 renoverades och utökades orgeln från Åkerman och Lund med sju stämmor av Olof Hammarberg till en kostnad av 12.300 kr. Då orgeln på grund av pneumatisk traktur hade kort livslängd var man tvungen att redan 1975 bygga en ny orgel. Detta var dock inte lätt då Riksantikvarieämbetet hade synpunkter på utformningen och disponeringen av orgelverket. Till slut fick församlingen dock börja bygga och orgeln stod klar till pingsten 1982. Orgelläktaren är dock den ursprungliga från 1784 och likaså piporna som sitter i fasaden. Orgelns traktur är idag mekanisk och har därför mycket lång hållbarhet. Orgeln har 19 stämmor.
Disposition:
 [not 5]
[redigera] Kyrkliga textilier
Hakarps kyrkas äldsta skrud, en rödbrun sidenbrokad sådan med invävda blommor, är från 1741 alternativt 1734 och återbördades till kyrkan 1952 efter att ha varit på Norra Smålands Fornminnesförening. Den svarta skruden av sammet med silverbroderier, härstammar från 1800-talet. Alla andra är gjorda på 1900-talet.
[redigera] Listor
[redigera] Lista över kyrkoherdar i Hakarp

[redigera] Lista över komministrar i Hakarp

Summary:
Koordinater: 57°47′46″N 14°18′37″O / 57.79611, 14.31028
Hakarps kyrka är en kyrkobyggnad i Hakarps församling, Vista kontrakt i Växjö stift.
Kyrkan ligger i Hakarps kyrkby och är en rosa korskyrka och sevärdhetskyrka som byggdes 1694. Innan dess fanns en träkyrka, som tros härstamma från 1100- eller 1200-talet. Träkyrkan revs på 1690-talet, samtidigt som den nya byggdes. I den nya kyrkan finns bland annat ett krucifix som tros ha tillhört kyrkan sedan den första byggdes.
När den nya kyrkan skulle byggas 1694 hade en kollekt beviljats att gå till församlingen, och kollekten togs upp under påsken. Dock räckte inte pengarna från kollekten till nybyggnationen, och generaltullinspektör Nils Arvidsson Hägerflycht bekostade då den nya kyrkan. Hägerflycht anställde Johan Olsson Ståhle som arbetsledare och en möjlig arkitekt var Erik Dahlbergh. Hägerflycht bekostade den nya kyrkan med 6�000 daler kopparmynt samt 1�700 daler kopparmynt för orgeln och andra inventarier.
Likt trenden var i övriga Sverige under slutet av 1800-talet målades i stort sett alla kyrkans inventarier över med vit färg, något som emellertid togs bort vid kyrkans 200-årsjubileum 1894.