[modifică] Istorie
[modifică] Primele covoare
Arta fabricării covoarelor a existat în Iran din cele mai vechi timpuri, fiind descoperite mărturii istorice care atestă acest fapt. În opinia oamenilor de ştiinţă, covorul Pazyryk din jurul anului 500 înainte de Hristos datează din perioada achaemenidă.
Această artă a suferit multiple transformări în diferitele epoci ale istoriei persane pe care le-a traversat înainte de perioada islamică care a precedat invadarea Iranului de către mongoli. După invadarea Persiei de către mongoli, arta covoarelor persane a început să se dezvolte din nou în perioada domniei dinastiilor mongole Timuridă şi Ilkhanidă.
Odată cu trecerea timpului, materialele folosite la fabricarea covoarelor, cum ar fi lâna, mătasea şi bumbacul, se degradează. Din acest motiv, arheologii nu au putut să facă descoperiri interesante ale unor vestigii mai vechi.
Dar tot ceea ce a rămas din ţeserea covoarelor din acele vremuri de demult se limitează la câteva fragmente de covoare prost conservate. Aceste fragmente nu sunt astăzi foarte utile pentru a recunoaşte caracteristicile tehnicii de ţesere a covoarelor din perioada pre-selgiucidă (secolele XI-XII) din Persia. Există, totuşi, menţiuni scrise ale existenţei covoarelor persane în Asia occidentală în cursul perioadei pre-islamice, dar este dificil de ştiut dacă aceste covoare erau cu noduri sau ţesute. Câteva fragmente de covoare provin din epoca sasanidă, descoperite la Şahr-e Cumis.
[modifică] Perioada pre-islamică
Într-o excavare realizată în anul 1949, a fost descoperit un covor excepţional de tip Pazirik în mijlocul gheţarilor din Valea Pazirik, în Munţii Altai din Siberia. Covorul se afla în mormântul unui prinţ scit descoperit de către un grup de arheologi ruşi sub îndrumarea lui Serghei Ivanovici Rudenko. Testele efectuate cu izotopul radioactiv de Carbon 14 au demonstrat faptul că acest covor fusese ţesut în secolul V înainte de Hristos. Acest covor măsoară 2,83 metri lăţime şi 2 metri lungime şi numără 36 noduri simetrice pe cm². Tehnica utilizată la acest covor indică un anumit grad de experienţă în mânuirea acestei arte. Majoritatea experţilor cred că covorul Pazirik este rezultatul unei lungi evoluţii a meşteşugului de carpetărie de cel puţin un mileniu. Conform acestei teorii, apariţia tehnicii de ţesere a covoarelor dateată de cel puţin 3.500 ani.
Covorul Pazyryk este considerat ca fiind cel mai vechi covor din lume. Câmpul său central este de culoare roşu închis şi are două margini largi, una reprezentând o căprioară şi cealaltă un cal persan.
Cu toate acestea, se crede că covorul din Pazyryk nu este un produs de origine nomadă, ci un produs al centrului de producţie de covoare achaemenide.
Mărturiile istorice demonstrează faptul că nobilimea achaemenidă a regelui persan Cyrus cel Mare de la Pasargade avea un număr mare de covoare superbe. Aceasta se întâmpla cu peste 2500 de ani în urmă.
Cele mai vechi vestigii au fost descoperite în estul regiunii Turkistan, datând din secolele III-V din era creştină, cum ar fi câteva ţesături de mână ale selgiucizilor din Asia mică care sunt expuse în moscheea Alah-a-din din Konya şi în moscheea Ashrafoghlu din Beyshehir, în Turcia. Aceste piese de artă au atras atenţia cercetătorilor la începutul secolului anterior şi sunt astăzi conservate în Muzeul artelor turceşti şi islamice din Istanbul şi în Muzeul Molana din Konya.
Prin secolul al VI-lea, covoarele persane de lână sau de mătase s-au răspândit în întreaga Persie, depăşind limitele curţii regale. Covorul de vară Bahârestân al regelui persan Khosrow I (531–579) a fost confecţionat pentru principala sală de audienţe a Palatului imperial sasanid de la Ctesiphon, din provincia sasanidă Khvârvarân (astăzi pe teritoriul statului Irak). El avea 137,16 metri lungime şi 27,43 metri lăţime şi avea reprezentată o grădină orientală. În secolul al VII-lea, odată cu ocuparea capitalei iraniene, Tuspawn, covorul Baharestan a fost furat de către arabi, tăiat în mici fragmente şi împărţit soldaţilor victorioşi ca trofeu de război.
După mărturiile istoricilor antici, faimosul Tron Tāqdis era acoperit cu 30 de covoare speciale reprezentând cele 30 zile ale lunii şi alte patru covoare reprezentând cele patru anotimpuri ale anului .
[modifică] Perioada islamică
În secolul al VIII-lea, regiunea Azerbaidjan din nord-vestul Persiei se număra printre cele mai importante centre de fabricare a covoarelor (zilu) din întregul Iran. Provincia Tabarestan, pe lângă faptul că plătea tribut, trimitea în fiecare an şi un număr de 600 covoare la curtea califilor din Bagdad. În acele vremuri, principalele obiecte exportate de către această regiune erau covoarele şi carpetele folosite pentru spunerea rugăciunilor. În plus, covoarele din Khorassan, Sistan şi Buhara, aveau o cerere mare în rândul cumpărătorilor în principal datorită motivelor şi desenelor reprezentate.
În timpul dinastiilor Seljuq (secolele XI-XIV) şi Ilkhanate (1256-1399), fabricarea de covoare a devenit o afacere într-atât de dezvoltată încât o moschee construită de către Ghazan Han la Tabriz (nord-vestul Iranului), a fost ornamentată cu covoare persane superbe. Designul covoarelor era reprezentat de miniaturi aparţinând epocii Timuride, ceea ce a dus la dezvoltarea acestei industrii în acele timpuri.
Industria fabricării covoarelor a început să fie externalizată odată cu atacarea Iranului de către armata mongolă.
[modifică] Apariţia covoarelor persane în Europa
Conform datelor oferite de către Kurt Erdmann, covoarele din Orient nu au fost importate în Europa înainte de secolul al XIII-lea . Într-adevăr, covoare presupuse a fi de origine persană apar în tablourile pictate de artiştii Giotto (1266-1337), care pare a fi primul care reprezintă artistic un astfel de covor, apoi în operele lui Jan Van Eyck (c. 1390-1441), Andrea Mantegna (1435-1506), Antoine Van Dyck (1599-1641) şi Rubens (1577-1640). Aceste covoare cumpărate de către europeni erau de prea mare valoare pentru a fi puse pe podea, aşa cum era practica folosirii lor în Orient. Termenii folosiţi de către inventariile veneţiene indică faptul că acestea erau puse pe mese (tapedi da desco, tapedi da tavola) şi drept cuvertură pe tronurile regale (tapedi da cassa); picturile europene confirmă aceste utilizări (vezi şi Portretul unui senator de L. Bassano).
[modifică] Naşterea industriei covoarelor în Persia
Numeroase covoare (între 1.500 şi 2.000) au fost conservate începând din perioada dinastiei safavide (1501-1732), dar datarea şi stabilirea provenienţei acestor covoare rămân foarte dificile. De asemenea, au fost conservate mult mai multe covoare din perioada dinastiilor Qajar (1786-1925) şi Pahlavi (1925-1979). Inscripţiile reprezintă o indicaţie preţioasă pentru a determina realizatorii, locurile de fabricaţie, comanditarii etc. În plus, odată ce a fost fabricat un covor şi rămâne într-un loc precis, el permite identificarea altor piese de artă care provin din aceeaşi epocă.
S-a acceptat, în general, în rândul specialiştilor ipoteza că în perioada dinastiei safavide s-a făcut trecerea de la covorul asigurat prin producţia artizanală de către triburile nomade la statutul de «industrie naţională» ale cărei produse au fost exportate în India, în Imperiul Otoman şi în Europa . Exportul covoarelor a fost înfloritor, în perioada safavidă, către Europa (mai ales prin colonia portugheză Goa ) şi către Imperiul Moghol (din nordul statului India), unde covoarele persane au stimulat producţia locală. Câteva covoare safavide au fost, de asemenea, transportate de către Compania olandeză a Indiilor orientale către Batavia, Ceylon, Malaysia, Cochin, precum şi către Olanda. Comenzi europene erau transmise în Persia pentru ţeserea de covoare speciale�: de exemplu, grupul «�covoarele poloneze�» au fost ţesute, fără îndoială, la Ispahan, dar unele dintre ele poartă stema Poloniei.
Pornind de la relatările călătorilor europeni aflaţi în Persia şi din alte surse textuale , se pare că existau ateliere de covoare regale la Ispahan, Kashan şi Kerman. Aceste ateliere produceau covoare pentru palatele şi moscheile şahului, dar şi pentru a fi oferite monarhilor din ţările vecine sau demnitarilor străini, unde continuau să se realizeze covoare pentru a onora comenzile nobilimii sau ale altor cetăţeni. Cei care făceau comanda furnizau atunci capital sub formă de materii prime şi plăteau salariile meşterilor în timpul cât dura fabricarea covorului dorit.
Dezvoltarea rapidă a industriei covoarelor în Persia, în epoca safavidă, pare să se datoreze gustului suveranilor pentru acest meşteşug de artizanat. Şahii persani Ismail I (1487-1524), apoi Tahmasp I (1524-1576) şi Abbas I cel Mare (1587-1629) sunt recunoscuţi pentru interesul manifestat pentru producţia de covoare. S-a presupus chiar că ultimii doi suverani citaţi s-ar fi implicat personal în producţia de covoare, mai ales prin desenarea motivelor artistice . În decursul domniei lor, producţiile de covoare persane au fost cele mai importante din întreaga epocă safavidă.
Deşi monarhii din dinastia safavidă transformaseră fabricarea covoarelor într-o industrie naţională, triburile nomade şi micile ateliere urbane au continuat să producă covoare persane, inclusiv după invazia afgană din anul 1722, care a pus capăt perioadei de domnie a dinastiei sus-amintite — deci şi sprijinului acordat în favoarea producţiei de covoare. Totuşi s-a demonstrat că Nadir Shah (1736-1747), fondatorul dinastiei afsharide şi Muhammad Karim Han (1760-1779), fondatorul dinastiei Zand, au poruncit realizarea de covoare în sudul Persiei, reînnoind astfel mecenatul regal. Acesta a devenit politică de stat odată cu instaurarea dinastiei Qajar în anul 1797, producţia de covoare reînflorind, încurajată mai ales de cererea locală. Exportul a rămas puţin răspândit până ce o conjunctură favorabilă de factori a făcut să explodeze exporturile. Într-adevăr, la începutul celei de-a doua jumătăţi a secolului al XIX-lea, epidemia de pebrină a atins viermii de mătase din Persia şi a determinat scăderea puternică a producţiei de mătase, până atunci un element important al exporturilor acestei ţări. În paralel, o cerere europeană masivă de covoare orientale, ca urmare a expoziţiei de la Viena din anul 1873, ca şi formarea unei clase de mijloc numeroasă în Marea Britanie a deschis o piaţă importantă în Persia, care căuta un produs de substituire a mătasei pentru export. Începând de la sfârşitul anilor 1870, Persia şi-a crescut exportul în Marea Britanie (două companii engleze, Messrs. Ziegler & Co. şi Hotz & Co. au înfiinţat manufacturi în Iran), în Franţa <--(era aprovizionat anual un cumpărat al Marilor Magazine de la Luvru)--> şi în Statele Unite ale Americii.
Din păcate, sfârşitul perioadei de domnie a dinastiei Qajar (1786-1925) este marcată printr-un paradox. Pe de o parte, au fost realizate covoare luxoase de mătase, de o calitate artistică comparabilă cu cele din secolul al XVII-lea. Pe de altă parte, calitatea generală a covoarelor scade prin introducerea coloranţilor de sinteză în Persia, interzisă totuşi de către guvern în anul 1877.
[modifică] Producţia contemporană
Cele două războaie mondiale reprezintă o perioadă de declin pentru covorul persan. Producţia de covoare reîncepe după anul 1948 graţie sprijinirii acestei arte de către dinastia persană Pahlavi. În anul 1949, guvernul iranian organizează o conferinţă de presă la Teheran pentru a remedia problemele de scădere a calităţii covoarelor, constatată de mai bine de 60 ani (utilizarea anilinei şi al coloranţilor pe bază de crom, scăderea de calitate a desenelor, folosirea nodului jofti). Cu ocazia acestei conferinţe, au fost luate o serie de măsuri de către guvern care au condus la o reînnoire a tehnicii de confecţionare a covoarelor persane.
Producţia covoarelor persane s-a diminuat puternic după revoluţia islamică din anul 1979 din cauză că noul regim consideră covoarele drept un «tezaur naţional» şi refuză să le exporte în Occident. Această politică a fost abandonată în anul 1984, dată fiind importanţa covoarelor ca sursă de venituri externe pentru Iran. Exporturile cunosc un nou avânt la sfârşitul anilor '80 şi al războiului dintre Iran şi Irak. Ele s-au triplat ca valoare (de la 35 milioane US$ la 110 milioane US$) şi s-au dublat ca greutate (de la 1.154 tone la 2.845 tone) în perioada martie-august 1986 — ceea ce contribuie la o scădere pe plan mondial a preţului covoarelor.
Astăzi, tehnicile tradiţionale de ţesere sunt reactualizate, chiar dacă producerea majorităţii covoarelor se realizează în mod mecanizat. Aceste covoare tradiţionale ţesute manual, cu deosebire de câtre copii şi femei, ale căror degete subţiri produc un număr mai mare de noduri pe dm2 şi suntmai calitative şi mai scumpe decât cele realizate mecanizat. Pot fi admirate numeroase piese foarte fine de covoare persane în Muzeul covorului din Iran, din capitala Teheran.
[modifică] Procesul de fabricaţie
[modifică] Războiul de ţesut şi ustensilele folosite
Există patru tipuri de războaie de ţesut: războiul de ţesut orizontal, războiul de ţesut vertical fix, războiul de ţesut vertical de tip Tabriz şi războiul de ţesut vertical cu cilindre mobile.
După această primă trecere, ţesătorul aduce în faţă rândul de fire din spate, trăgând cu mâna stângă inelele, obţinând astfel încrucişarea firelor. Înapoierea suveicii în sens invers formează un rând, după ce a fost bătut cu ajutorul unui pieptene din metal, acoperă în întregime urzeala. Ţesătorul, aşezat cu faţa la lumină, lucrează pe reversul covorului şi urmăreşte compoziţia cu ajutorul unei oglinzi; în spate se găseşte cartonul, după care el a copiat pe calc modelul care îi permite să traseze pe fiecare fir de urzeală puncte de reper, corespunzătoare liniilor principale ale compoziţiei. Acest război de ţesut permite deci confecţionarea de covoare oricât de lungi.
Ustensilele folosite la confecţionarea covoarelor sunt mai puţin numeroase şi foarte simple. Cuţitul serveşte la tăierea resturilor firelor din noduri; fabricat în întregime din metal, el este dotat uneori cu un vârf îndoit care este folosit pentru a înnoda (mai ales la Tabriz). Pieptenele este format din mai multe lame de metal ale căror extreme sunt separate pentru a forma dinţii. El serveşte pentru a îndrepta şi întinde firele de urzeală. Foarfecii, drepţi şi largi, sunt folosiţi pentru a reteza franjurile covorului şi pentru a egaliza firele de dimensiuni diferite.
[modifică] Materiile prime
Materialele necesare pentru confecţionarea unui covor persan sunt lâna, mătasea şi bumbacul. Lâna şi mătasea se folosesc mai ales pentru porţiunea catifelată a covorului, şi mai rar în urzeală şi bătătură, care, în mod normal, sunt din bumbac. Lâna de oaie este cea mai folosită, în special cea cu fibră lungă (strânsă de pe umerii şi de pe părţile laterale ale oii). Lâna de miel este, de asemenea, foarte apreciată. Lâna de bună calitate se numeşte kurk şi lâna de proastă calitate se numeşte tabachi. Lâna cea mai apreciată provine din regiunea Khorassan (din nord-estul Iranului) sau de la triburile lors şi kurde.
Bumbacul este utilizat exlusiv pentru urzeală şi bătătură. În anumite tipuri de covoare, cum ar fi cele de Qom sau de Na'in, se amestecă în catifeaua din lână un fir de mătase. În covoarele cele mai scumpe, catifeaua este din mătase. În anumite covoare mai vechi s-au folosit fire de aur, de argint sau de mătase înconjurată de un fir de metal preţios. Actualmente, urzeala şi bătătura sunt realizate întotdeauna din bumbac (cu excepţia unor covoare nomade realizate în totalitate din lână), pentru că este mai solid şi mai rezistent şi permite o mai bună întreţinere a covorului.
[modifică] Coloranţii
Paleta foarte variată de culori a covoarelor persane este responsabilă, în mare măsură, de renumele acestora.
Lâna care urmează a fi vopsită este mai întâi depusă într-o baie concentrată de sulfat dublu de aluminiu care are rolul de a fixa coloranţii pe fibrele textile. Apoi ea este pusă în vopsea într-o baie de coloranţi, şi în cele din urmă este pusă la uscat la soare.
Înainte de apariţia coloranţilor sintetici (descoperirea anilinei în anul 1856 şi apariţia coloranţilor în Persia la sfârşitul secolului al XIX-lea), vopsitorii foloseau doar coloranţi naturali, provenind din substanţe vegetale. Printre coloranţii utilizaţi menţionăm�:
Astăzi, majoritatea vopsitorilor utilizează coloranţi sintetici (cu excepţia covoarelor ţesute de către triburile nomade, care mai folosesc încă coloranţi naturali), majoritatea acestora fiind coloranţi pe bază de crom, care dispun de avantaje în raport cu anilina şi permit scăderea costurilor de producţie.
Pe anumite covoare şi în anumite locuri sau chiar în mijloc, este posibil ca vopseaua să-şi schimbe nuanţa. Această modificare a culorii este denumită abrash şi reprezintă dovada că acel covor a fost vopsit cu coloranţi vegetali.
[modifică] Urzeala şi bătătura
Urzeala este ansamblul de fire verticale întinse între cele două extremităţi ale războiului de ţesut. Franjurile covorului sunt extremităţile firelor de urzeală.
Bătătura este formată dintr-una sau din mai multe fire transversale (în general două, unul lăsat liber şi celălalt întins), dispuse între cele două linii de noduri. Bătătura serveşte la alinierea nodurilor în linii paralele şi asigură soliditatea covorului. Bătătura este presată cu ajutorul unui pieptene special (vezi imaginea de mai sus).
[modifică] Nodurile
Există două tipuri de noduri: nodul de tip ghiordes sau turkbâf şi nodul de tip senneh sau farsbâf. Nodul turkbâf este folosit în special în Turcia şi în Caucaz. Nodul farsbâf (fars semnifică «�limba persană�») se utilizează mai ales în Persia.
Unii ţesători, dorind să câştige timp (deşi calitatea covorului este diminuată), înnoadă firele de lână în două fire de urzeală. Nodurile se numesc atunci turkbâf jofti sau farsbâf jofti.
Meşterul începe întotdeauna prin a ţese un orificiu în partea de jos a covorului. Orificiul este o margine apretată făcută din mai multe fire de bătătură care împiedică covorul să se desfacă sau ca nodurile să se desprindă. Când este terminată realizarea orificiului, se poate începe realizarea nodurilor. Fiecare fir de lână este înnodat pe două fire apropiate de urzeală. Aceste fire de lână formează «�catifeaua�» covorului. Când se termină o reţea, ţesătorul trece un fir de bătătură, o dată prin faţă şi o altă dată prin spate, prin fiecare fir de urzeală. După fiecare nod realizat, ţesătorul taie firul de lână la 7 cm de nod şi îl trage în jos; aceasta determină «�sensul�» covorului. Într-adevăr, una dintre característicile covoarelor persane este că par cu totul diferite în funcţie de unghiul de privire şi de unghiul de incidenţă al luminii.
La fiecare patru sau şase reţele de noduri, meşterul efectuează o primă tăiere a catifelei. Doar când se termină realizarea nodurilor de la covor se egalizează suprafaţa catifelei. Dacă covorul este de bună calitate, se va tăia foarte din scurt. Din contra, se va tăia mai din lung dacă calitatea realizării nodurilor este inferioară.
Calitatea realizării nodurilor determină calitatea şi preţul unui covor persan. Un covor de calitate medie conţine 2.500 noduri pe decimetru pătrat, un covor de slabă calitate numai 500 noduri pe decimetru pătrat. Un covor de calitate excelentă poate conţine până la 10.000 noduri pe decimetru pătrat.
[modifică] Dimensiuni
[modifică] Diferenţa dintre covoarele anatoliene şi covoarele persane
Diferenţa dintre covoarele turceşti (sau din Anatolia) şi cele persane este în esenţă o chestiune de fabricaţie şi de tradiţie în folosirea motivelor decorative.
Un covor tradiţional persan tipic dispune de noduri asimetrice (nod persan sau senneh), în timp ce covorul tradiţional turcesc dispune de un nod dublu simetric (nod turcesc sau ghiordes). Finalmente, procesul de realizare de «�noduri simetrice�» utilizat la covorul tradiţional turcesc dă impresia că imaginea este construită din module în comparaţie cu covorul persan tradiţional cu noduri simple al căror design este mai delicat. Stilul tradiţional turcesc reduce şi numărul de noduri pe metru pătrat. Aceşti factori au contribuit la crearea unei vechi şi tradiţionale reputaţii de calitate a covoarelor persane.
Actualmente este un lucru obişnuit să vezi covoare ţesute în Turcia sau Iran folosind unul dintre cele două stiluri. Când sunt cumpărate covoare, unicul tip de identificare al tipului de nod folosit este prin plierea covorului şi observarea bazei nodului.
[modifică] Arhitectura unui covor
Cum este vorba de o operă de arhitectură, covorul se confecţionează pornind de la un plan (denumit «�carton�»), care indică compoziţia sa, dispunerea modelelor decorative şi a motivelor. Planul este desenat de către un maestru (ostad în limba persană), care nu este de meserie ţesător, ci chiar pictor. Schema unui covor reproduce adesea coperta unui manuscris; ambele arte sunt în mod intim legate dat fiind faptul că desenatorii lor sunt adesea aceiaşi pictori.
Se disting două tipuri de scheme: scheme orientate şi scheme neorientate.
[modifică] Părţile unui covor
Părţile componente ale unui covor au următoarele denumiri:
[modifică] Scheme orientate
Sunt desenate în jurul unui singur ax de simetrie şi impun un sens covorului, care poate fi privit doar dintr-o poziţie unică. Covoarele figurative adese sunt concepute în această manieră. De asemenea este cazul covoarelor de rugăciuni, care au un câmp ornamentat cu un arc sau o nişă denumită mihrab.
[modifică] Scheme neorientate
Aceste covoare pot fi privite din orice poziţie deoarece desenele sale nu sunt orientate. Decoraţia constă sau din motive continue, sau din motive asemănătoare care se repetă până la a acoperi totalitatea câmpului.
[modifică] Scheme cu motiv centrat
Acest tip de covoare este de asemenea desenat pentru a fi privit din orice poziţie, dar compoziţia sa posedă un element central dominant în jurul căruia sunt dispuse găsesc motivele secundare.
[modifică] Motive decorative
[modifică] Covoare cu decor geometric
Acestea reprezintă gustul particular al artizanului sau ale tradiţiilor unui trib.
Aceste covoare sunt decorate cu elemente lineare (linii verticale, orizontale şi oblice). Desenul este foarte simplu şi adesea format prin repetarea aceluiaşi motiv. Desenele geometrice se găsesc cel mai adesea pe covoarele nomazilor din micile sale din Anatolia şi din Caucaz. Motivele geometrice s-au transmis din generaţie în generaţie; pentru un ochi format este uşor de a recunoaşte tribul de unde provin aceste covoare.
[modifică] Covoare cu desene curbilinii sau florale
Acestea sunt rezultatul unei evoluţii care a succedat artei islamice, căreia îi aparţin.
Aceasta este epoca dinastiei safavide şi în particular a şahului Tahmasp I (1523-1576) când au fost create primele covoare cu motive florale, cu scopul de a satisface gusturile safavizilor. Diferenţa dintre covoarele nomazilor şi covoarele florale se datorează rolului «�meşterului popular�» (ostad). Acesta desenează cartonul care va fi reprodus de către ţesători. Desenele covoarelor nomade sunt transmise din generaţie în generaţie.
[modifică] Motivele
Motivele de câmp sunt desene care se repetă până ce ocupă întreaga suprafaţă a câmpului. Cele mai cunoscute sunt următoarele:
Motivele de margine sunt cele care ornamentează benzile laterale ale covorului. Cele mai cunoscute sunt următoarele:
Motivele de ornamentare sunt desene destinate să completeze decoraţiunile câmpului şi ale marginii. Întâlnim motivele următoare:
Inscripţiile şi datele apar pe marginile anumitor covoare şi sunt inscripţii diverse: versete din Coran, versuri, dedicaţii, date de fabricaţie, menţiunea locului de fabricaţie.
[modifică] Simboluri şi semnificaţie
Covorul a îndeplinit întotdeauna în Orient o funcţie dublă, practică şi simbolică, al căror sens se pierde uneori în actualitate. El constituie un spaţiu magic unde marginile reprezintă elementele terestre realizate pentru apărarea câmpului, locuit de către sfera universului şi de divinitate.
Una dintre decoraţiile cele mai comune este arborele, arborele vieţii, care reprezintă fertilitatea, continuitatea şi serveşte drept legătură între subpământesc, pământesc şi divin. Acest motiv datând din perioada pre-islamică este reprezentat adesea pe covoarele de rugăciune persane.
Norii, care într-o formă foarte stilizată se pot transforma în trefle, simbolizează comunicarea cu divinitatea şi protecţia divină.
Medalionul central reprezintă soarele, divinul, supranaturalul. La anumite covoare, colţurile reiau motivele medalionului central; aceste patru elemente au atunci semnificaţia de porţi de apropiere şi de protecţie al centrului divinităţii.
Grădina, asociată paradisului (cuvântul derivă de fapt din limba persană veche, unde pairideieza semnifică «�grădină�», «�cercado�», care a dus la termenul de pardis în limba persană) dă loc unui tip de compoziţie care apare începând din secolul al XVII-lea în Persia pentru a imita grădinile şahului, divizate în parcele rectangulare sau pătrate de către alei şi canale de irigaţii (chahar bagh).
De asemenea pot fi întâlnite şi covoare cu teme cinegetice: vânătoarea este o activitate apreciată de către şah, care cere cunoaşterea şi înţelegerea naturii. Această temă este de asemenea asociată paradisului şi activităţilor spirituale, pentru că vânătoarea se derulează adesea într-o natură care poate evoca grădinile paradisului. Covorul din Mantes, datând din cea de-a doua jumătate a secolului al XVI-lea şi conservat la Muzeul Luvru este un bun exemplu în acest sens.
[modifică] Centre tradiţionale de producţie de covoare în Iran (Persia)
Cele mai importante centre clasice de producţie din Persia erau situate la Tabriz (1500-1550), Kashan (1525-1650), Herāt (1525-1650) şi Kermán (1600-1650).
Majoritatea covoarelor originare din Tabriz au un medalion central şi sferturi de medalion în colţuri acoperind o ornamentaţie bogată vastă făcută dintr-un câmp de puncte înlănţuite, uneori punctate prin prezentarea de vânători călare, animale singure sau scene de luptă între animale. Operele din Tabriz cele mai cunoscute sunt probabil covoarele gemene din Ardabil (conservate astăzi în colecţiile din Victoria and Albert Museum din Londra şi cele din Muzeul de Artă din Los Angeles.
Kashan este cunoscut prin covoarele sale de mătase. Lucrările cele mai celebre sunt cele trei covoare de mătase reprezentând scene de vânătoare cu vânători călare şi animalele lor, care sunt adevărate opere de artă, conservate în colecţiile de la Muzeul de Arte Aplicate din Viena (sau MAK), în Muzeul de Arte Frumoase din Boston, şi în Muzeul Naţional din Stockholm. Covoarele de Kashan se află în rândul celor mai căutate. De exemplu, în anul 1969 s-a vândut în Germania un covor pentru 20.000 dolari SUA.
Covoarele din Herāt, sau cele cu un desen similar fabricate în Lahore şi Agra (India), sunt cele mai numeroase în colecţiile occidentale. Se caracterizează printr-un câmp roşu cu ornamente de viţă de vie şi arbori cu frunze de culoare verde întunecat sau cu margini albastre.
Cele şapte clase de covoare de Kermán au fost definite de către May Beattie. Ea a identificat structura sa unică şi a denumit-o «�tehnica vasului�». Tipurile de covoare din acest grup includ covoarele cu grădini (ornamentate cu grădini şi canale de apă curgătoare) şi covoare cu zăbrele ovale. Un exemplu foarte cunoscut şi perfect din acest ultim tip a fost achiziţionat de către Victoria and Albert Museum la sfaturile pictorului şi arhitectului britanic William Morris. Influenţa covoarelor persane se manifestă flagrant în desenele acestor covoare.
[modifică] Tipuri de covoare
Vânzătorii de covoare au dezvoltat o clasificare a covoarelor persane bazată pe desen, tip de fabricaţie şi tehnică de ţesere. Categoriile au fost denumite după oraşul şi regiunile asociate fiecărui tip de motive. Lista prezentată mai jos enumeră principalele tipuri de covoare persane.

Summary:
Covorul persan (în persana veche bōb , în limba persană farš فرش, însemnând "a răspândi" şi în limba arabă qāli) este un element esenţial al artei şi culturii persane, ţeserea sa devenind una dintre manifestările cele mai distincte ale culturii şi artei persane, al căror început datează din Epoca bronzului (c.500 înainte de Hristos).
Luxul care este asociat astăzi covorului persan se află în contrast cu începuturile sale modeste în rândul triburilor nomade din Persia. Covorul era atunci un element de izolare termică a cortului necesar în iernile aspre şi, din secolul al V-lea, un instrument de cult pe care musulmanul credincios îngenunchiază în cadrul celor cinci rugăciuni zilnice. Ulterior, el a devenit un mijloc de exprimare artistică, mai ales prin libertatea de alegere a culorilor vii şi a diverselor motive. Secretele fabricării sale au fost păstrate şi transmise din generaţie în generaţie. Meşterii populari utilizează insecte, plante, rădăcini, copaci şi alte materii ca surse de inspiraţie.
Începând din secolul al XVI-lea, fabricarea covoarelor s-a dezvoltat până a devenit o artă de sine stătătoare.


[modifică] Drumul spre finală
[modifică] AC Milan
După tragerea la sorţi, Milan a trebuit să joace în turul trei preliminar cu câştigătoarea Cupei Campionilor Europeni din 1991, Steaua Roşie Belgrad. Milan a câştigat în prima manşă cu scorul de 1-0, după reuşita lui Filippo Inzaghi. Manşa a doua, din Belgrad, fost câştigată, deasemena de Milan, cu scorul de 2-1, marcatorii fiind Inzaghi şi Clarence Seedorf.
După alegerea grupelor, Milan a intrat în Grupa H, alături de AEK Atena, Anderlecht şi Lille. Primul meci din grupă al italienilor a fost cel împotriva celor de AEK Atena, acasă la Milan, pe stadionul San Siro. Milan a câştigat meciul, scor 3-0, datorită golurilor înscrise de Inzaghi în minutul 17, Gourcuff în minutul 42 şi Kaká, care a înscris dintr-o lovitură de pedeapsă în minutul 76. Al doilea meci a fost împotriva echipei franceze, Lille. Rezultatul a fost unul egal, scor 0-0, scor ce menţinea Milanul pe prima poziţie din grupă, cu 4 puncte acumulate . Următoarele două meciuri ale italienilor au fost în compania clubului belgian Anderlecht. Ambele meciuri au fost câştigate de Milan, primul, după un gol înscris de Kaká în minutul 58, iar al doilea terminat cu o victorie categorică, 4-1, după un hattrick a lui Kaká şi un gol înscris în prelungiri de Alberto Gilardino. Ultimile două meciuridin grupă au însemnat şi două înfrângeri pentru Milan. În primul meci a fost învinsă de AEK Atena, scor 0-1, mulţumită unui gol înscris de Júlio César. Cu toate acestea, la sfârşitul meciului, Milan a devenit calificată în runda următoare, datorită scorului de 0-0 înregistrat în partida dintre Anderlecht şi Lille. În ultimul meci din grupă, Milan a fost învinsă cu scorul de 0-2 de Lille.
În primul meci din runda eliminatorie, Milan s-a întâlnit cu Celtic. Prima manşă, jucată în Glasgow, s-a terminat cu scorul de 0-0, cu toate că Milan a ratat o ocazie uriaşă de gol prin Alberto Gilardino al cărui şut a fost apărat de portarul Artur Boruc. A doua manşă a fost câştigată de Milan, datorită golului înscris de Kaká în prima repriză de prelungiri a meciului.
În sferturile de finală Milan a întâlnit pe Bayern München din Germania. Prima manşă s-a jucat pe San Siro şi s-a terminat la egalitate, scor 2-2. Milan a deschis scorul prin Andrea Pirlo însă Bayern a egalat în minutul 78, după ce Daniel van Buyten a înscris după centrarea lui Salihamidžić. Milan a întrat din nou în avantaj, de data aceasta prin Kaká, care a fructificat o lovitură de pedeapsă, obţinută tot de el după faultul lui Lucio. Van Buyten a egalat din nou, cu un gol înscris în prelungirile meciului. Manşa secundă, de pe Allianz Arena a fost câştigată de Milan, care a înscris în prima repriză două goluri în patru minute.
În semifinală, Milan a jucat împotriva clubului englez Manchester United FC. Prima manşă, de pe Old Trafford, a fost câştigată de către echipa gazdă, scor 3-2. În minutul 5, Cristiano Ronaldo a deschis scorul. Milan a egalat în minutul 22, după ce Kaká a şutat printre picioarele lui Heinze, mingea ajungând în poarta apărată de van der Sar. 15 minute mai târziu, Kaká a adus Milanul în avantaj printr-un şut de la marginea careului. Wayne Rooney a readus egalitatea pe tabelă în minutul 59, şi apoi a înscris şi golul victoriei după ce şutul său l-a învins pe Dida, în prelungirile meciului. În manşa a doua Milan a învins cu scorul de 3-0, (goluri: Kaká în minutul 11, Seedorf în minutul 30 şi Gilardino în minutul 78), scor ce i-a calificat pe Rossoneri în cea de a 11-a finală de Liga Campionilor .
[modifică] Liverpool F.C.
Liverpool a întâlnit pe Maccabi Haifa în turul trei preliminar. Prima manşă s-a jucat pe Anfield, Liverpool. Maccabi a deschis scorul în minutul 29, atunci când Gustavo Boccoli a înscris. Liverpool a egalat după doar patru minute datorită golului înscris de Craig Bellamy din centrarea lui Momo Sissoko. La două minute după ce a intrat pe teren, Mark González a înscris golul victoriei pentru Liverpool. În cea de-a doua manşă, Maccabi a deschis din nou scorul în minutul 22 prin atacantul Alain Masudi. La acest scor, Maccabi era echipa care mergea mai departe în competiţie datorită golului înscris în deplasare. Liverpool a egalat în minutul 54, Peter Crouch fructificând pasa perfectă a lui Jermaine Pennant. Cu scorul general de 3-2, echipa engleză şi-a asigurat calificarea în faza grupelor.
După alegerea grupelor, Liverpool a intrat în Grupa C, în compania cluburilor Bordeaux, Galatasaray şi PSV Eindhoven. Primul meci din grupă, împotriva celor de la PSV Eindhoven, s-a terminat nedecis, scor 0-0. Steven Gerrard a avut cea mai mare ocazie a meciului, mingea şutată de acesta lovind bara porţii adverse. Următorul meci, împotriva echipei turceşti Galatasaray, părea tranşată încă din minutul 15. Peter Crouch a înscris în minutul 9 din centrarea lui Fábio Aurélio, iar 6 minute mai târziu Luis Garcia a dus scorul la 2-0. Liverpool a mai marcat încă odată în minutul 52 prin acelaşi Crouch însă finalul meciului a fost unul tensionat, echipa turcă înscriind de două ori. Următoarele două meciuri au fost împotriva clubului Bordeaux din Franţa. Liverpool a învins în ambele meciuri, cu 1-0 (Crouch) şi respectiv 3-0 (Luis Garcia de două ori şi Steven Gerrard), calificându-se în runda eliminatorie. Clubul englez şi-a asigurat primul loc în grupă după victoria cu scorul de 2-0 împotriva celor de la PSV Eindhoven, golurile fiind marcate de Peter Crouch şi Steven Gerrard. În ultimul meci din grupă, jucat la Istanbul, cu Galatasaray, Liverpool a pierdut cu scorul de 3-2.
Adversarul din prima rundă eliminatorie a fost deţinătoarea trofeului, clubul spaniol FC Barcelona. Prima manşă s-a jucat pe Camp Nou. Barcelona a dschis scorul prin Deco însă scorul a fost egalat în minutul 43, atunci când Craig Bellamy a înscris un gol cu capul. În minutul 74, Liverpool închis tabela prin golul lui Riise. În ciuda faptului că Barcelona a câştigat a doua manşă cu 1-0, echipa calificată a fost Liverpool, datorită golului în plus înscris în deplasare.
În sferturile de finală, Liverpool s-a reîntâlnit cu o adversară din faza grupelor, PSV Eindhoven. Liverpool a câştigat ambele manşe, mai întâi cu scorul de 3-0 în deplasare, pe Philips Stadion, iar apoi cu scorul de 1-0 pe teren propriu, după golul lui Crouch din minutul 67.
În semifinală Liverpool s-a întâlnit cu o adversară compatrioată, Chelsea F.C.. Era a doua oară în trei ani când cele două cluburi se întâlneau în acest stagiu al competiţiei. Chelsea a câştigat primul meci cu 1-0, datorită golului înscris de Joe Cole în minutul 29. Manşa următoare s-a prelungit până la executarea loviturilor de la 11 metri, după ce Daniel Agger a egalat scorul general. După ce Boudewijn Zenden a înscris primul gol, portarul lui Liverpool, José Manuel Reina a apărat lovitura executată de Arjen Robben. Xabi Alonso, Frank Lampard şi Steven Gerrard au înscris în continuare, după care Reina a apărat şi şutul lui Geremi, lăsându-l pe Dirk Kuyt să execute lovitura decisivă.
[modifică] Runda eliminatorie
[modifică] Problemele organizatorice
Din cele 63.800 de bilete existente pentru finală, doar 9.000 au fost puse la vânzare pentru publicul general. Restul au fost împărţite între cele două echipe (17.000 fiecare) şi între membrii şi sponsorii UEFA care au primit 20.800 de bilete. Acest fapt a dus la unele probleme înainte de începerea meciului. În timp ce fanii de înghesuiau la porţile stadionului, Poliţia greacă i-a informat că stadionul e plin şi au interzis accesul unor fani care aveau bilete. Sursele UEFA au spus că peste 5000 de fani au intrat pe Stadionul Olympic fără bilete sau cu bilete false, în timp ce mii de fani cu bilete au fost refuzaţi, poliţia închizând porţile. Din cauza acestui fapt situaţia a devenit tensionată, fanii lui Liverpool încercând să intre, forţând blocada impusă de poliţiştii greci. Poliţia specială a folosit gazele lacrimogene şi bastoanele pentru a împrăştia mulţimea.
Purtătorul de cuvât al UEFA, William Gaillard a dat vina pe fanii lui Liverpool pentru aceste probleme: Fanii lui Milan nu au avut aceleaşi probleme pentru că nu s-au comportat în acelaşi fel. Un raport UEFA apărut imediat după meci i-a numit pe fanii echipei engleze cei mai răi fani din Europa, Gaillard declarând: Care alţi fani ar fura bilete de la ceilalţi suporteri sau de la copii? Cu toate acestea, preşedintele UEFA, Michel Platini a admis mai târziu că declaraţiile au fost pripite. UEFA a fost şi ea criticată pentru proasta organizare şi pentru măsurile insuficiente pe care le-a luat, cu toate că ştia numărul mare de fani care urmau să călătorească la Atena. Simon Gass, ambasadorul Regatului Unit în Grecia a spus: Cu siguranţă au fost nişte probleme după ce biletele false au fost acceptate - este un lucru pe care UEFA trebuie să îl analizeze. Între timp, acţionarul clubului Liverpool, Tom Hicks a apreciat decizia UEFA de a aloca câte 17,000 de bilete celor două echipe, drept una nebună, ştiind că numai Liverpool aducea la Atena circa 40,000 de suporteri.
[modifică] Mingea finalei
Adidas, firma care pune la dispoziţie mingile pentru toate competiţiile UEFA sau FIFA, a prezentat mingea finalei la data de 9 martie 2007, numită Adidas Finale Athens. Pe minge a fost imprimată sigla Ligii Campionilor şi culorile albastru şi alb, care reprezintă culorile steagului naţional al Greciei.
[modifică] Cronica meciului
Liverpool şi Milan i-au avut în acel sezon ca cei mai buni marcatori pe Kaká, care a fost desemnat şi golgheter cu 10 goluri înscrise, şi Peter Crouch, care a înscris şase goluri.
Milan a ales să poarte echipamentul alb-complet în finală, cu toate că după tragerea la sorţi, era considerată echipa gazdă. Au considerat că echipamentul este unul norocos (italiană maglia fortunata). Această decizie a însemnat că Liverpool putea să evolueze în echipamentele tradiţionale, cu tricouri roşii, şorturi roşii şi şosete roşii. În toate competiţiile europene câştigate de Liverpool, echipa a purtat acest set de echipament, două dintre aceste titluri fiind câştigate împotriva celor de la Milan, care jucaseră în alb complet.
Milan a început cu cea mai bătrână echipă din istoria finalelor Ligii Campionilor, cu o medie de vârstă de 31 de ani şi 34 de zile. Paolo Maldini, la 38 de ani şi 331 zile, a fost cel mai în vârstă jucător al finalei. Liverpool a introdus în echipa de start cinci jucători care au evoluat şi în finala din 2005: Xabi Alonso, Jamie Carragher, Steve Finnan, Steven Gerrard şi John Arne Riise.
[modifică] Prima repriză
Prima repriză a început tensionat, în primele minute fiind acordate un număr mare de lovituri libere cauzate de faulturi. Prima ocazie de gol a venit în minutul nouă când Jermaine Pennant l-a deposedat pe Marek Jankulovski, însă şutul trimis de acesta a fost prins de portarul milanezilor, Dida. Milan a răspuns în minutul 17 printr-o combinaţie între Pirlo şi Inzaghi, însă mingea ajunsă la Kaká în cele din urmă, a fost reţinută de Pepe Reina. În minutele următoare John Arne Riise şi Xabi Alonso nu au găsit poarta cu şuturi de la distanţă, în timp ce Massimo Oddo şi Marek Jankulovski au creat unele probleme pe flancuri. În minutul 35, Pennant l-a deposedat pe Maldini, însă pasa s-a către Kuyt a fost blocată. Spre deosebire de întâlnirea din 2005, în prima repriză s-a marcat numai un gol, înscris, împotriva cursului jocului, de către atacantul Filippo Inzaghi. Golul a venit în minutul 45, după o lovitură liberă executată de Andrea Pirlo. Mingea deviată a ajuns în poarta lui Pepe Reina, care se aruncase în direcţia opusă. Reluările au arătat că mingea l-a lovit pe Inzaghi în mână în drumul spre poartă, însă arbitrul nu a considerat că a fost necesară acordarea unei lovituri libere pentru Liverpool. Inzaghi a declarat mai târziu că, deşi devierea a fost intenţionată, el nu a vrut să lovească mingea cu mâna.
[modifică] A doua repriză
Liverpool a jucat cu atenţie imediat după pauză, cu toate că tot ei continuau să aibă posesia mingii. În minutul 62, Liverpool şi-a creat cea mai mare ocazie de gol. Căpitanul Steven Gerrard a profitat de eroarea lui Gennaro Gattuso şi a scăpat singur cu portarul milanez, însă şutul său nu a avut forţa necesară pentru a-l învinge pe brazilian. Jocul a continuat după acelaşi tipar, acţiunile fiind concentrate mai mult în jumătatea milanezilor, însă fără ocazii mari de gol din partea celor două echipe. Antrenorul celor de la Liverpool l-a scos apoi de pe teren pe Javier Mascherano şi l-a introdus pe golgheterul Peter Crouch, pentru a forţa egalarea. Până atunci, Mascherano îl marcase bine pe Kaká, iar această schimbare îi dădea posibilitatea brazilianului să aibă mai multă libertate pe teren. În minutul 82 Inzaghi a evitat offsaidul, după o pasă a lui Kaká, şi l-a învins pe Reina, ducând scorul la 2-0. Dirk Kuyt a mai dat câteva speranţe în minutul 89 când a înscris după o deviere a lui Daniel Agger, însă Milanul a rezistat până la final, câştigând finala cu 2-1.
[modifică] După meci
Trofeul a fost acordat căpitanului celor de la Milan, Paolo Maldini, în Loja Invitaţilor de Onoare. În ultimii ani devenise o obişnuinţă ca trofeul să fie acordat pe un podium construit în centrul terenului, însă Michel Platini a revenit la fosta tradiţie de a înmâna trofeul din mijlocul fanilor. A fost prima dată când trofeul a fost acordat unui căpitan împotriva căruia preşedintele UEFA a şi jucat în trecut; spre finalul carierei Michel Platini juca la Juventus Torino, iar tânărul Maldini debuta pentru Milan.

Summary:
Finala Ligii Campionilor UEFA 2007 a fost un meci de fotbal jucat pe Stadionul Olimpic din Atena, Grecia la data de 23 mai 2007, pentru a decide câştigătoarea Ligii Campionilor din sezonul 2006/2007. Clubul englez Liverpool a înfruntat clubul italian AC Milan, într-o repetare a finalei din anul 2005. AC Milan a câştigat meciul (scor 2-1), cu două goluri înscrise de jucătorul meciului, Filippo Inzaghi.
Liverpool şi AC Milan şi-au început campania încă din a treia rundă de calificare, ambele avansând în faza grupelor, pe care le-au şi câştigat. Ambele cluburi au învins, în drumul lor către finală, foste campioane ale Europei. AC Milan a învins pe Celtic F.C. (campioană în anul 1967), Bayern München (de patru ori campioană) şi pe Manchester United (campioană în 1999), iar Liverpool a trecut de deţinătoare trofeului, FC Barcelona şi de campioana din 1988, PSV Eindhoven.
Înainte de meci au fost probleme cu organizarea din cauza numărului mare de suporteri care au intrat pe stadion fără bilet. După meci, un purtător de cuvânt al UEFA a acuzat clubul Liverpool că are cei mai răi suporteri din Europa, o afirmaţie negată mai târziu de către preşedintele UEFA, Michel Platini.


[modifică] Istorie
[modifică] De la geneză la primul titlu de campioană
În 1882 Hotspur Football Club a fost creat de un grup de tineri de la o şcoală locală de gramatică şi de Clubul de Cricket Hotspur. Se crede că numele de Hotspur este asociat cu Sir Henry Percy (Sir Harry Hotspur) care a trăit în acastă locaţie în secolul al XIV-lea. Mai târziu clubul şi-a schimbat denumirea în Tottenham Hotspur pentru a se diferenţia de alt club: London Hotspur.
La început Hotspur juca în echipamente de culoare albastră. Apoi culorile au variat de la albastru deschis cu alb, la tricouri de culoare roşie cu şorturi albastre, la ciocolatiu şi auriu. În sezonul 1899-1900 culorile echipamentului s-au definitivat la tricouri albe şi şorturi albastre/bleu, ca un tribut plătit clubului Preston North End, cel mai puternic club de fotbal al momentului în campionatul englez.
În 1888 Tottenham şi-a mutat meciurile de acasă din câmpia River Lee în Parcul Northumberland, unde clubul a putut taxa spectatorii. Clubul a devenit profesionist chiar înainte de ziua de Crăciun din anul 1895, iar în anul 1896 a fost primit în Southern League (Liga de Sud) atrăgând circa 15,000 de spectatori la fiecare meci disputat acasă. În 1898, Charles Roberts devine preşedinte, ocupând această funcţie până în anul 1943.
În 1899 Spurs a făcut ultima schimbare de stadion, mutându-se într-o fostă grădină a unei pieţe din High Road, Cartierul Tottenham. În timp, stadionul a adoptat numele unui târg local, White Hart Lane. Mutarea s-a dovedit de succes pentru că în 1900 Tottenham câştigă Shoutern League (Liga de Sud), iar anul următor triumfând şi în FA Cup (Cupa Angliei) devenind prima echipă din afara primei ligi care câştigă această competiţie.
Tottenham a fost admisă în Second Division of the Football League (Liga a doua) pentru sezonul 1908-1909, reuşind promovarea în First Division (Prima Ligă) ocupând locul 2. Rezultatele clubului între anul 1910 şi Primul Război Mondial sunt slabe, în sezonul 1914-1915 când competiţia a fost suspendată, Tottehnham fiind la subsolul clasamentului.
În anul 1919, Arsenal Londra – care ocupase doar locul 5 în a doua ligă – a fost admisă în prima ligă în locul lui Spurs. În sezonul 1919-1920 Tottenham câştigă liga a doua engleză şi anul viitor, pe 13 aprilie, 1921, Spurs câştigă pentru a doua oară FA Cup (Cupa Angliei), învingând în finală pe Wolves cu scorul de 1-0.
În 1949 Arthur Rowe a devenit manager, acesta dezvoltând stilul tactic de joc push and run (lit: apasă şi fugi). Acest stil însemna să pasezi mingea repede unui coechipier fugind apoi pe lângă fundaşul de marcaj pentru a primi pasa returnată (practic un '1-2' clasic cu a doua pasă lungă). În 1951 Tottenham câştigă First Division Championship (Prima Ligă) devenind prima echipă care a câştigat a doua şi prima ligă în sezoane succesive. Printre cei mai importanţi jucători au fost Alf Ramsey, Ronnie Burgess, Ted Ditchburn, Len Duquemin, Sonny Walters sau Bill Nicholson.
[modifică] Deceniile 1960 şi 1970
Bill Nicholsen s-a angajat la Tottenham Hotspur în 1936 ca ucenic. În următorii 68 de ani a servit clubul în toate sectoarele, de la om de serviciu la preşedinte. La primul său meci ca manager, la 11 octombrie 1958, Tottenham a învins pe Everton cu 10-4. A fost scorul record în acel moment pentru club şi un semn al lucrurilor ce aveau să urmeze. Nicholsen a condus echipa Tottenham către succese majore în 3 ani la rând la începutul anilor '60: "dubla" din 1960, FA Cup (Cupa Angliei) şi o semi-finală a Cupei Europei în 1962 şi Cupa Cupelor în 1963. Jucătorii importanţi ai acestei perioade au fost: Danny Blanchflower, John White, Dave Mackay, Cliff Jones şi Jimmy Greaves.
După 1964, echipa a început să se dezintegreze din cauza vârstei, a accidentărilor şi a transferurilor. Nicholson a reconstruit o a doua echipă de succes cu "importuri" ca Alan Gilzean, Mike England, Alan Mullery, Terry Venables, Joe Kinnear şi Cyril Knowles. În 1967 au bătut pe Chelsea în finala FA Cup şi au terminat campionatul pe poziţia a treia.
Nicholson a câştigat şi Cupa Ligii (1971 şi 1973) şi Cupa UEFA în 1972, înainte să demisioneze la startul sezonului 1974-1975, din cauza începutului dezastruos de sezon şi pentru că s-a simţit dezgustat faţa de manifestările huliganice ale suporterilor din Rotterdam la finala Cupei UEFA.
Nicholson a câştigat 8 trofee majore în cei 16 ani de activitate, această perioadă fiind fără îndoială cea mai glorioasă din istoria clubului.
Tottenham a retrogradat din prima ligă la sfârşitul sezonului 1976-1977, după 27 de ani de performanţă de top. Acest lucru a fost urmat imediat de vânzarea internaţionalului nord-irlandez Pat Jennings rivalilor de la Arsenal Londra, o mutare care i-a şocat pe fani şi care s-a dovedit a fi o eroare. Jennings a mai jucat 8 ani la cel mai înalt nivel pentru Arsenal Londra, în timp ce lui Spurs i-a luat până în 1981 să găsească un portar de clasă, în persoana lui Ray Clemence de la Liverpool.
Înlocuitorul lui Nicholson, Danny Burkinshaw a promovat chiar în primul sezon ca manager. În vara anului 1978 Burkinshaw a şocat lumea fotbalistică aducând la Tottenham două "vedete" ale cupei mondiale, argentinienii Osvald Ardiles şi Ricardo Villa, asemenea transferuri fiind nemaivăzute la acea dată în fotbalul britanic.
[modifică] Deceniul 1980
Abia în 1981 Burkinshaw a fost răsplatit cu un trofeu, FA Cup (Cupa Angliei) învingând pe Manchester City cu 3-2 într-o rejucare, meci în care Ricardo Villa a înscris un gol memorabil.
Tottenham şi-a păstrat trofeul şi în anul următor, învingând tot într-o rejucare pe QPR. În acel sezon echipa s-a bătut pe patru planuri, însă la finalul sezonului a trebuit să se mulţumească cu poziţia a patra în campionat, primul loc fiind ocupat de Liverpool. În Cupa Ligii a ajuns în finală fiind egalată în ultimele 3 minute de acelaşi Liverpool şi fiind înfrântă în prelungiri. În Cupa Cupelor Europene Tottenham a pierdut în faţa Barcelonei la un singur gol (1-1 pe White Hart Lane şi 0-1 în Spania).
În 1982 clubul a fost cumpărat de latifundiarul Irving Scholar. Provocarea majoră pentru Scholar a fost să refacă stabilitatea financiară a clubului, deoarece construcţia Tribunei Vestice (West Stand) adusese clubul aproape de faliment.
În sezonul 1985-1986, David Pleat de la Luton Town a fost numit manager. Jucând cu 5 oameni la mijloc (Hoddle, Ardiles, Hodge, Paul Allen, Waddle), care îi furnizau mingi prolificului atacant Clive Allen, Tottenham s-a luptat pe toate fronturile. Însă Spurs a fost învinsă într-o rejucare în semi-finala Cupei Ligii cu Arsenal Londra după două egaluri în cele două manşe. În FA Cup (Cupa Angliei), deşi Tottenham era clar favorită în faţa celor de la Coventry – care juca prima finală din palmaresul său – a suferit o înfrângere cu 3-2.
Terry Venables a fost succesorul lui Pleat care a clasat echipa pe poziţia a treia în sezonul 1989-1990 şi a câştigat FA Cup în 1991. Noua echipă includea jucători importanţi care au avut prestaţii excelente pentru echipa naţională a Angliei, care a ajuns în semi-finala Campionatului Mondial din 1990: Gary Lineker şi Paul Gascoigne.
[modifică] Deceniul 1990 / „Era” Premier League
În 1990, o eroare făcută pe piaţa imobiliară l-a lăsat pe Irving Scholar aproape falimentar, acesta fiind nevoit să vândă clubul. Venables şi-a unit forţele cu omul de afaceri Alan Sugar şi au cumpărat Tottenham Hotspur PLC (Public Limited Company) plătind şi datoriile clubului care ajungeau la 20 milioane de lire sterline, o partea din aceşti bani provenind din vânzarea vedetei Paul Gascoigne.
După ce a câştigat promovarea cu WBA, fosta stea Ossie Ardiles devine managerul clubului în 1993. Ardiles a transferat trei jucători scumpi: atacantul german Jürgen Klinsmann şi duo-ul românesc Gheorghe Popescu şi Ilie Dumitrescu formând astfel "Celebrul Cinci": Teddy Sheringham şi Klinsmann în faţă, Nick Barmby imediat în spate, Darren Anderton pe dreapta şi Ilie Dumitrescu pe stânga. Până la urmă aceste transferuri nu au adus performanţele dorite la Tottenham, Ardiles fiind concediat în 1994.
Ardiles a fost înlocuit cu fostul manager de la QPR, Gerry Francis. Tottenham a urcat pe poziţia a şaptea în campionat ajungând în semi-finalele FA Cup, unde au fost învinşi cu 4-1 de Everton.
Sezonul 1996-1997 a găsit-o pe Tottenham pe poziţia a zecea. Atacantul Teddy Sheringham a fost vândut la Manchester United din cauza neînţelegerilor contractuale. În noiembrie 1997, cu echipa în pericol de retrogadare, Francis a fost concediat. Christian Gross a fost numit ca manager, acesta readucându-l la echipă pe Jürgen Klinsmann, care s-a dovedit un jucător cheie în salvarea de la retrogadare.
George Graham a fost angajat să conducă echipa înainte de sezonul 1998-1999. În ciuda criticilor vehemente venite din partea fanilor, în primul sezon ca manager acesta a obţinut o poziţie sigură în clasament şi a câştigat Cupa Ligii împotriva lui Leicester City pe Wembley.
Glenn Hoddle a preluat echipa în aprilie 2001, care se afla pe locul 13 în Premier League. Primul său meci a fost o înfrângere într-o semi-finală împotriva rivalei Arsenal Londra. O altă umilinţă a fost atunci când căpitanul Sol Campbell a semnat cu Arsenal Londra pe baza "regulei Bosman" (la expirarea contractului, fără nicio primă de transfer). Cu fonduri limitate, Hoddle şi-a îndreptat atenţia spre jucători cu experienţă ca Teddy Sheringham, Gus Poyet sau Christian Ziege.
În mai 2004, Tottenham l-a numit pe antrenorul Franţei, Jacques Santini ca manager principal, cu Martin Jol în postul de asistent-manager şi Frank Arnesen ca director sportiv. Santini şi-a dat demisia într-un mod bizar doar după 13 meciuri şi a fost schimbat cu Martin Jol.
Sezonul 2005-2006 s-a dovedit unul foarte bun pentru Tottenham. Echipa a stat 6 luni pe locul 4 în clasament, pe care l-au pierdut în ultima etapă în favoarea rivalilor de la Arsenal Londra, după o înfrâgere suferită în meciul cu West Ham United. Meciul a fost controversat, 10 jucători de la Tottenham având probleme misterioase cu stomacul, la timpul respectiv presupunându-se că a fost vorba de o intoxicaţie alimentară.
[modifică] Sezonul 2006-2007
Pentru sezonul 2006-2007, Tottenham şi-a schimbat echipamentele de la Kappa la Puma. Echipamentului de acasă i s-au scos culorile albastre de pe umeri (s-a revenit la tradiţionalul "Lillywhites"), iar celui din deplasare i s-a înlocuit bleul cu albastru închis.
În campionat, forma echipei a fost ciudată, o performanţă fiind victoria cu Chelsea Londra – prima victorie din 1990 şi prima dată pe White Hart Lane din 1987.
În FA Cup, Spurs a bătut pe Cardiff City în runda a treia şi pe Southend United în runda a patra. În runda a cincea a învins pe Fulham cu 4-0 în deplasare. Spurs a făcut 3-3 (după ce a condus cu 3-1) cu Chelsea în sferturi pe Stamford Bridge, fiind învinsă la rejucare pe White Harte Lane cu 1-2.
În Cupa Ligii, Tottenham a învins pe MK Dons, Port Vale şi Southend calificându-se în semifinale contra lui Arsenal Londra. Prima manşă s-a încheiat 2-2, în retur Spurs pierzând cu 1-3 după 90 de minute şi prelungiri.
În Cupa UEFA Tottenham a bătut în prima rundă pe Slavia Praga şi a câştigat toate meciurile din grupă. Datorită suspendării echipei Feyenoord, Tottenham s-a calificat direct în 16-cimi, învingând în ambele manşe pe Braga. A fost eliminată de deţinătoarea trofeului, Sevilla FC scoruri 1-2, 2-2.
[modifică] Istoria stadioanelor
[modifică] Tottenham Marshes
Tottenham a jucat primele sale meciuri pe Tottenham Marshes, pe teren public şi a rămas aici pentru 6 ani. Aici, Tottenham a jucat pentru prima dată un meci cu rivalii de la Arsenal Londra (cunoscuţi atunci sub numele de Woolwich Arsenal), în care Spurs câştigau cu 2-1, însă meciul a fost oprit din cauza luminii slabe, oaspeţii ajungând prea târziu. Existau ocazional lupte care izbucneau pentru a se afla cine va folosi cele mai bune terenuri. Spectatorii se înmulţeau şi o nouă locaţie era necesară.
[modifică] Northumberland Park
În 1898 clubul s-a mutat de la Tottenham Marshes la Northumberland Park şi a început să taxeze intrarea. A rămas aici numai un an pentru că în aprilie 1899, 14,000 de fani au venit să vadă pe Spurs jucând împotriva rivalei Woolwich Arsenal. Stadionul nu mai putea face faţă la asemenea număr de spectatori astfel Tottenham s-a mutat pe stadionul curent.
[modifică] White Hart Lane
[modifică] Patronaj
Miliardarul Joseph Lewis deţine 29,8% din acţiunile clubului prin compania sa de investiţii ENIC Sports Ltd. ENIC deţine deasemenea procente importante din acţiunile cluburilor SK Slavia Praga şi AEK Atena. Daniel Levy este Preşedinte Executiv, având un rol important în managementul clubului. Sir Alan Sugar deţine 13% din acţiuni prin Amshold Limited, iar Stelios Haji-Ioannou are 9% prin Hodram Inc.
[modifică] Rivali
Cea mai mare rivală a lui Tottenham este cu vecina din nordul Londrei, Arsenal. Celălalt mare rival este concitadina Chelsea. Alte derbiuri sunt împotriva echipelor Fulham, West Ham United şi Charlton Athletic.
[modifică] Palmares
[modifică] Statistici şi recorduri
[modifică] Lotul actual
[modifică] Istoria managerilor
[modifică] Tottenham sub Martin Jol
Meciuri*
* include meciul când era manager provizoriu după resemnarea lui Santini.

Summary:
Tottenham Hotspur este un club profesionist de fotbal din Londra, care activează în prima ligă engleză, Premier League. Clubul este cunoscut şi sub numele simple ca Tottenham sau Spurs în timp ce numele atribuit de fani echipei este Lilywhites, nume provenit de la echipamentele tradiţionale albe. Tottenham îşi dispută meciurile de acasă pe stadionul White Hart Lane aflat în suburbia Tottenham din nordul Londrei.
Tottenham este prima echipă din secolul XX care reuşeşte să câştige, în sezonul 1960-1961, atât titlul de campioană, cât şi FA Cup (Cupa Angliei). De asemenea Tottenham este prima echipă engleză care a câştigat un trofeu european: Cupa Cupelor Europene, în 1963.
Clubul are o lungă rivalitate cu vecinii de la Arsenal Londra, meciul dintre aceste două echipe fiind cunoscut ca „Derby-ul Nordului Londrei”.
Deviza clubului este „Audere est facere” (în latină: „A îndrăzni înseamnă a face”), iar emblema reprezintă un cocoş luptător pe o minge.


[modifică] Biografie
[modifică] Anii copilăriei. Primele activităţi muzicale (1986 — 2007)
Elena Alexandra Apostoleanu s-a născut la 16 octombrie 1986 în oraşul Mangalia. Cântăreaţa îşi aminteşte că dragostea pentru muzică i-a fost insuflată de către familia sa, care a susţinut-o în permanenţă. În copilărie, bunicul său o alinta „Inna”, iar ulterior ea a hotărât ca acesta să fie pseudonimul său, fiind un nume „simplu şi uşor de reţinut”. În adolescenţă ea a ascultat o gamă variată de genuri muzicale, stilul său favorit fiind cel electro-dance; totuşi Inna asculta şi muzica unor interprete precum Christina Aguilera sau Beyoncé Knowles.
Cântăreaţa îşi aminteşte că putea cânta şi fredona diverse cântece încă de la o vârstă fragedă, muzica fiind marea sa pasiune. La vârsta de opt ani Inna a început să urmeze cursuri de canto, Traian Broască fiind profesorul său, alături de care a studiat îndelung. Ulterior, Inna a avut câteva proiecte muzicale minore, care nu s-au bucurat de succesul scontat.
Deşi copilăria şi-a petrecut-o în oraşul Neptun, interpreta a urmat cursurile liceului economic din Mangalia. După susţinerea şi promovarea examenului de bacalaureat, Inna şi-a început activitatea universitară în Constanţa, unde a absolvit Facultatea de Ştiinţe Politice. Odată cu dobândirea succesului, publicaţia românească Uups.ro a acuzat-o pe Inna că încearcă să îşi ascundă trecutul, copilăria ei fiind în viziunea reporterilor cu totul alta decât cea oficială. Toate acuzaţiile acestora au fost însă negate de către interpretă.
La finele anului 2007, în încercarea de a se afirma pe plan muzical, Inna i-a întâlnit prin intermediul unui prieten comun pe membrii proiectului Play & Win. Beneficiind de sprijinul acestui grup de producători, Inna a început înregistrările pentru albumul său de debut.
[modifică] Era «Hot» (2008 — prezent)
[modifică] Debutul şi primele succese
După câteva luni de înregistrări cu echipa Play & Win, discul single de debut al Innei, a avut premiera la 12 august 2008 în emisiunea Request 629 de la postul radio Vibe FM. Intitulat „Hot”, cântecul a început să fie promovat sub reprezentarea casei de înregistrări Roton. La scurt timp, piesa a beneficiat de un videoclip, lansat în premieră pe pagina web radio21.ro în noiembrie 2008. La finele anului 2008, „Hot” ocupa prima poziţie în clasamentul românesc al difuzărilor radio realizat de Nielsen Media Research. Concomitent, piesa a obţinut locul cinci în ierarhia compilată de APC-stats, surclasând şlagăre ale unor interpreţi precum Rihanna, Morandi sau Blaxy Girls. Fiind nemulţumită de prima variantă a videoclipului, Inna a hotărât de comun acord cu Roton să filmeze o nouă versiune pentru „Hot”. Într-un interviu acordat site-ului românesc agenda.ro, Inna a declarat: „După ce a apărut pe YouTube [primul videoclip], comentariile n-au fost cele pe care le aşteptam. Aşa că am decis să refilmăm.” Noua versiune a avut premiera pe 19 decembrie 2008 şi a început să fie difuzată la scurt timp de cele mai importante posturi de televiziune din România.
În noiembrie 2008, Inna organiza o preselecţie pentru a-şi alege dansatori şi instrumentişti care să o însoţească pe parcursul turneului său de promovare. În timp ce pe diferite pagini web apăreau înregistrări ale Innei, precum piesa „Left Right” sau o preluare a colindului „O, ce veste minunată!”, interpreta pregătea două recitaluri mult aşteptate de public în cluburile bucureştene Turabo şi Bellagio. La începutul anului 2009, piesa „Hot” se afla pe poziţii fruntaşe în clasamentele radio din ţări precum Polonia, Rusia, Turcia, Ungaria şi Bulgaria. În aceeaşi perioadă, piesele „Fever” şi „On and On”, ambele produse de grupul Play & Win, erau făcute publice pe site-ul oficial al interpretei.
Cel de-al doilea disc single al Innei urma să fie lansat la data de 2 februarie 2009, dar din motive confidenţiale, promovarea sa a fost amânată de câteva ori. Cântecul, intitulat „Love”, a avut premiera la 16 februarie 2009 în emisiunea Muzica Ta de la Radio 21. Trei luni mai târziu, la începutul lui mai 2009, videoclipul adiacent a fost difuzat pentru prima oară pe pagina web a postului radio. Piesa s-a bucurat de succes în România, ocupând treapta cu numărul patru în ierarhia realizată de Nielsen Media Research. În primăvara anului 2009, în timp ce Inna susţinea diverse concerte în România, pagina sa web publica variantele remixate ale hitului „Love”, dar şi o nouă piesă, intitulată „Don’t let the music die”.
În aprilie 2009, „Hot” a fost nominalizat la categoria „Cea mai bună piesă internaţională” în cadrul ceremoniei Premiilor Eska. Ulterior, Inna a urcat pe scena festivalului Ema Eska şi a interpretat piesa „Hot”, printre cântăreţii prezenţi la eveniment numărându-se Anastacia, Lady GaGa, Rihanna sau Sugababes.
[modifică] Contractul cu Ultra Records şi consolidarea carierei
În primăvara anului 2009, Inna susţinea concerte de promovare atât în România, cât şi în diferite regiuni din Bulgaria, Polonia şi Serbia. De asemenea, clasamentele de specialitate din Rusia confirmau succesul interpretei la nivel european, primul său single, „Hot”, fiind pe prima poziţie în topul Nrj HOT 30. Pe 15 aprilie 2009, Inna a semnat un contract de management cu una dintre cele mai importante case de înregistrări din Statele Unite, Ultra Records. Prin semnarea acestui acord, compania se angaja să promoveze materialele discografice ale cântăreţei în S.U.A., Regatul Unit şi Canada.
Pe 12 mai, organizatorii premiilor Romanian Music Awards au nominalizat-o pe Inna la patru categorii principale: „Cel mai bun dance”, „Cel mai bun debut”, „Cel mai bun show” şi premiul special „Border Breaker”. Toate cele patru trofee au fost adjudecate de către interpretă odată cu decernarea premiilor, ce a avut loc pe 6 iunie în Craiova. În aceeaşi perioadă, Inna devenea celebră în Islanda, ţară în care a susţinut şi un concert.
La finele lunii mai, Inna organiza o nouă preselecţie pentru dansatori, cântecul „On and On” era remixat şi publicat pe pagina sa web, iar detalii referitoare la primul său album, Hot erau făcute publice personal în emisiunea de ştiri Observator de la Antena 1. La scurt timp interpreta era în căutarea unor muzicieni dispuşi să o însoţească în viitoarele sale concerte. Succesul dobândit de interpretă în Turcia a fost onorat prin intermediul unui mini-turneu, organizat la începutul lunii iulie în şase oraşe din peninsula Anatolia.
În primăvara anului 2009, Inna a colaborat cu interpretul Bogdan Croitoru pentru înregistrarea celui de-al treilea disc single din cariera sa, intitulat „Déjà Vu”. Cei doi au stabilit să promoveze cântecul folosind pseudonime noi, Inna scriindu-şi numele invers, Anni, iar Croitoru preluând numele Bob Taylor. Ulterior, după ce piesa obţinea succes în România, cei doi au confirmat faptul că ei sunt persoanele care interpretează compoziţia muzicală „Déjà Vu”. Referitor la această campanie de promovare, Inna a declarat pe pagina sa web: „Consider că o piesă bună poate să fie promovată şi ascultată fără a se şti de cine este compusă sau cine o interpretează.” Videoclipul filmat pentru acest disc single nu o prezintă pe Inna, ea preferând să nu participe la filmări. Piesa „Déjà Vu” a devenit un succes în România, câştigând poziţia cu numărul şapte în ierarhia realizată de Nielsen. De asemenea, cântecul s-a bucurat de succes moderat în ierarhia Bulgaria Singles Top 40, ocupând locul douăzeci şi nouă.
[modifică] Activitatea recentă
La finele lunii iunie 2009, Inna a primit două nominalizări la premiile Romanian Top Hits Awards, categoriile fiind „Top 1 Romania” şi „Girls – The Best Hit”, ambele pentru piesa „Love”. Deşi nu a câştigat niciunul dintre cele două trofee, interpreta a primit un premiu special din partea juriului. În iunie 2009, în timp ce Inna susţinea concerte în Turcia, sau Rusia, popularitatea sa şi a cântecului „Hot” creştea simţitor în Spania. Piesa a câştigat prima poziţie în clasamentele de specialitate din această ţară şi a primit discul de platină, fiind comercializată în peste 40.000 de exemplare. Concomitent, pe internet a apărut o piesă ce urma să fie inclusă pe viitorul său album, intitulată „Nights And Days” (o colaborare cu Play & Win) dar şi înregistrări dinainte de lansarea sa, precum „Oare”, „Goodbye” şi „Sorry”.
Cel de-al patrulea disc single al Innei, intitulat „Amazing”, a avut premiera la data de 5 august 2009 pe site-ul revistei Bravo. Lansarea piesei a stârnit o controversă de proporţii în momentul în care interpreta Anca Badiu îi acuza pe membrii Play & Win că i-au furat piesa şi i-au dat-o Innei. Badiu, având un contract de management cu Media Pro Music, a plătit 1,500 de euro în avans grupului Play & Win pentru a-i compune o nouă piesă. La doar câteva zile după ce interpreta a primit şi înregistrat cântecul „Amazing”, Inna anunţa lansarea sa oficială pe disc single. Producătorii piesei, membrii Play & Win, au declarat ulterior: „Am semnat contractul cu Media Pro Music, însă la un moment dat ne-am dat seama că piesa în interpretarea Ancăi nu putea fi un hit, astfel că am ales-o pe Inna”. Videoclipul adiacent piesei a fost filmat în ultima parte a lunii august în Portugalia, regizor fiind Tom Boxer.
La data de 8 august, Inna a urcat pe scena celui mai vechi festival de muzică din Polonia, Sopot. La finalul televotingului, şlagărul interpretei, „Hot”, s-a clasat pe poziţia secundă în clasamentul final al concursului, câştigătoare fiind piesa „Ayo Technology” de Katerine Avgoustakis. În aceeaşi zi, pe 8 august, albumul de debut al Innei, intitulat Hot, a început să fie comercializat în Polonia. Discul conţine toate cele patru discuri lansate în avans, dar şi cântece publicate anterior pe pagina sa web.
La data de 10 august, Inna a susţinut un recital pe scena Festivalului Callatis, cântecele interpretate de ea fiind „Hot”, „Déjà Vu”, dar şi imnul oficial al festivalului. În aceeaşi perioadă, primul său disc single, „Hot”, câştiga prima poziţie în clasamentul Ukraine Top 40.
La începutul lunii septembrie, în timp ce piesa „Amazing” debuta în clasamentul Romanian Top 100 pe poziţia cu numărul şaizeci şi opt, Inna obţinea un trofeu la premiile MTV Europe Music Awards, la categoria „Cel mai bun interpret român”. Înregistrarea „Amazing” s-a bucurat de difuzări masive din partea posturilor de radio şi televiziune, lucru ce a avut drept rezultat o poziţionare pe locul întâi în ierarhia naţională din România.
În luna noiembrie, în timp ce şlagărul „Déjà Vu” câştiga poziţii înalte în clasamentele de specialitate din Olanda , piesa „Hot” era inclusă pe compilaţia casei de înregistrări Ultra Records din S.U.A.. La începutul lunii decembrie a început comercializarea celui de-al cincilea disc single al interpretei, intitulat „I Need You For Christmas”, care a beneficiat şi de un videoclip filmat în regia lui Tom Boxer.
La finele anului 2009 Inna a fost numită „Femeia anului 2009” la categoria „Tinere talente în muzică”, în cadrul celei de-a şasea ediţii a „Galei femeilor de succes”, celelalte nominalizate fiind Paula Seling, Andra, Cream, Amadeus, Paula Seling, Anda Adam , formaţia Blaxy Girls, Elena Gheorghe şi Andreea Bănică. La începutul anului 2010 piesa „Hot” câştiga prima poziţie în clasamentul Hot Dance Airplay din S.U.A., Inna devenind prima cântăreaţă româncă care reuşeşte o astfel de performanţă.
Cel de-al şaselea disc single al Innei, intitulat „10 minutes”, a avut premiera la data de 25 ianuarie 2010, pe site-ul postului Radio 21, dar şi pe pagina web a interpretei. Cântecul, reprezentând o colaborare cu formaţia Play & Win, surprinde o schimbare a stilului muzical abordat de Inna, el fiind diferit de creaţiile anterioare, realizat pentru a fi mai apropiat muzicii promovate în S.U.A.. Videoclipul adiacent piesei va fi filmat în prima parte a anului 2010, premiera fiind în primăvară. În curând Inna îşi va lansa albumul Hot şi în România.
[modifică] Simţul artistic
[modifică] Imaginea publică
Deşi este considerată „cel mai bun produs muzical de export al României”, Inna este o prezenţă discretă, apariţiile sale publice sau televizate fiind limitate. Odată cu obţinerea succesului, ţinutele Innei au fost criticate de presa mondenă, iar interpreta a răspuns acuzaţiilor astfel: „Un om în viaţa lui ştie să facă unele lucruri mai bine decât altele. Eu ştiu să cânt mult mai bine decât să mă îmbrac. Ştiu să cânt şi ştiu să mă şi îmbrac de acuma, pentru că am o stilistă timişoreancă. Aveam şi atunci când s-a scris că nu mă îmbrac bine o stilistă, care nu şi-a făcut datoria.” De asemenea, creatoarea de modă Alina Latan a creat o colecţie vestimentară compusă din unsprezece piese, având-o ca sursă de inspiraţie pe Inna.
Imaginea publică a interpretei a avut de suferit în momentul în care a acordat un interviu în limba engleză unui reporter din Ungaria. Numeroase site-uri din România au criticat aspru limbajul cântăreţei, folosind titluri precum „Inna se consideră artistă de talie internaţională, dar habar nu are să se exprime în limba engleză” sau „Engleza Innei a avut un accident!”. Conform propriilor spuse, Inna era „o vedetă internaţională, obosită şi plictisitoare”.
[modifică] Stilul muzical
În adolescenţă, în încercarea de a se afirma pe plan muzical, Inna a cântat într-o formaţie de muzică pop-rock, care însă nu s-a bucurat de succesul scontat. Primele sale înregistrări sunt balade sau piese lente precum „Goodbye”, „Oare” şi „Sorry”, cântece nelansate până la momentul debutului său. Ulterior, după ce interpreta i-a întâlnit pe membrii grupului Play & Win, stilul său muzical s-a schimbat radical, iar liniile melodice ritmate domină înregistrările sale actuale. Într-un interviu acordat site-ului Divercitycafe.ro, interpreta declara: „Genul muzical în care se înscrie piesa mea („Hot” – n.n.) este house cu influenţe dance, încercăm (ea şi echipa Play & Win – n.n.) să adoptăm un stil comercial.”
Într-un interviu acordat cotidianului românesc Adevărul, muzicianul de origine spaniolă Federico Albert, a declarat: „Din punct de vedere muzical această melodie („Hot” – n.n.) este doar una în plus printre toate cele disco care au apărut în ultimul timp. Are ritm, este o melodie pe care poţi să o asculţi într-o discotecă sau la o petrecere, însă se aud foarte puţine instrumente muzicale. Computerul îşi spune încă o dată cuvântul în această lume a muzicii.”
Fiind întrebată dacă este o adeptă a cântatului „live”, Inna a menţionat că „Din motive technice nu se poate cânta 100�% live în majoritatea cluburilor din ţară. Cu siguranţă, dacă voi avea ocazia să cânt live, o voi face cu cea mai mare plăcere.” Recitalul său de la gala Romanian Music Awards a fost criticat aspru de numeroase publicaţii autohtone. Cu toate acestea, Inna a câştigat la toate cele patru categorii pentru care a fost nominalizată.

Summary:
Inna (n. Elena Alexandra Apostoleanu pe 16 octombrie 1986 în Mangalia, România) este o cântăreaţă de muzică dance şi house din România. A început să colaboreze cu echipa de producători Play & Win în 2008, an în care a fost lansat şi primul său disc single, „Hot”, piesă ce a ajuns pe primul loc în clasamentele radio din România, Bulgaria, Polonia, Rusia, Ungaria, Turcia şi Grecia.
De pe albumul său de debut, Hot (2009), Inna a lansat alte trei discuri single,„Love”, „Déjà Vu” şi „Amazing”, toate acestea câştigând poziţii fruntaşe în clasamentele de specialitate din Europa. Pe 15 aprilie 2009, cântăreaţa a semnat un contract de management cu una dintre cele mai importante case de înregistrări din America, Ultra Records. Prin semnarea acestui acord, compania se angaja să promoveze materialele discografice ale cântăreţei în S.U.A., Regatul Unit şi Canada. Ulterior, interpreta a câştigat patru trofee la gala premiilor Romanian Music Awards 2009.
În aprilie 2009, şlagărul Innei, „Hot”, a fost nominalizat la categoria „Cea mai bună melodie internaţională” în cadrul ceremoniei Premiilor Eska. În toamna anului 2009, Inna obţinea un trofeu la premiile MTV Europe Music Awards, la categoria „Cel mai bun interpret român”.


[modifică] Descoperire
După extracţia poloniului şi al radiului, în reziduurile de pechblendă se observa un material activ, care putea fi îndepărtat cu ajutorul pământurilor rare. Colaboratorul soţilor Curie, André-Louis Debierne, a descoperit că materialul activ consta în toriu şi cantităţi minuscule a unei noi substanţe radioactive. Acest preparat era de 100.000 de ori mai activ ca uraniul, ceea ce-l făcuse să creadă că descoperise un nou element radioactiv. Acesta a observat că structura lui era similară titanului (1899). sau toriului (1900). Deşi nu a reuşit separarea lui din toriu, Debierne l-a numit actiniu. Acest lucru a fost complicat de tentativa lui de enunţare a unei teorii de radioactivitate, conform căreia aceasta este prezentă datorită actiniului.
În 1902, Friedrich Otto Giesel publică un raport despre o substanţă activă, obţinută din pechblendă. Acesta arătase că substanţa era caracterizată de o emisie de scurtă durată. Datorită intensităţii probelor ce le emitea, el a denumit substanţa substanţă emanantă şi mai târziu emaniu. El considera că emisia din substanţa sa era foarte diferită de cea a radiului. El a găsit următoarele diferenţe: Emisia se transforma (aproximativ) într-o radiaţie...Noile raze o să le numesc pe scurt Raze-E. Deoarece emaniul nu a fost separat de toriu, Giesel concluzionează că substanţa descoperită de el nu putea fi identică cu actiniul. Ulterior, Debierne afirmă că proprietăţile sale chimice aveau o emisie similară cu cea a emaniului. După multe controverse s-a ajuns la un acord în privinţa denumirii substanţei ca actiniu.
Opinia lui Ernest Rutherford despre actiniul lui Debierne şi emaniul lui Giesel, exprimată în 1903, concluziona: Niciuna din aceste substanţe nu a fost studiată la fel de detaliat ca şi uraniul, toriul sau radiul, fiind nevoie de mai multe date comparative pentru natura radiaţiilor şi emisiilor, înainte ca orice concluzie să fie stabilită.
După aproape trei decenii de la descoperirea lui Debierne, Kohlrausch a menţionat despre actiniu, în lucrarea sa Radioactivitatea, că determinarea directă a unei greutăţi atomice nu poate fi încă făcută deoarece greutatea disponibilă nu era suficientă.
Istoria acestei descoperiri a rămas discutabilă, iar publicaţii din 1971, au arătat că cererile lui André-Louis Debierne din 1904 erau în contradicţie cu cele din publicaţiile anilor 1899 şi 1900. şi mai târziu, în anul 2000
Termenul de actiniu provine din cuvântul grecesc ακτίς, ακτίνoς, însemnând rază sau fascicul.
[modifică] Structura atomică
Structura atomului de Actiniu este determinat de numărul nucleonilor din nucleul atomic, astfel pentru izotopul său natural, 227Ac, el are 89 de protoni şi 138 neutroni. Numărul neutronilor poate varia de la 117 până la 147 în funcţie de izotop. Raza atomică medie este de 1,88Å, volumul molar al actiniului chimic pur în condiţii fizice normale este de 22,54cm3/mol.
Învelişul electronic este format din 89 electroni care ocupă succesiv orbitalii păturilor cu începere de la pătura (stratul) K şi terminând cu pătura Q. O particularitate a modului de completare a orbitalilor este aceea că se completează mai întâi subpătura interioară 5f, aceeastă cracteristică fiind proprie tuturor elementelor din seria actinidelor şi este cauza proprietăţilor chimice asemănătoare pe care le au aceste elemente. Numărul maxim de electroni care se pot afla în stare f este, potrivit principiului excluziunii al lui Pauli, egal cu 2(2l+1)=2(2·3+1)=14 (unde pentru numărul cuantic cinetic s-a luat valoarea l=3), de aceea trebuie să fie 14 actinide cu proprietăţi analoage actiniului. În notaţie spectroscopică, configuraţia electronică pentru starea fundamentală al atomului neutru de actiniu este prezentat mai jos, figura alăturată prezintă într-o manieră simplificată ocuparea nivelelor energetice de către cei 89 electroni legaţi
Electronii de pe stratul Q, care completează orbitalul 7s, respectiv unicul electron din substratul d al păturii P reprezintă electronii de valenţă ai actiniului. Necompletarea substratului d interior al păturii P este o consecinţă a diferenţei energetice a orbitalilor din straturile superioare în acord cu legile mecanicii cuantice. Substratul d incomplet este o caracteristică comună tuturor elementelor din seria actinidelor. Structura proprie a învelişului electronic al atomului Ac determină în mare parte proprietăţile fizico-chimice ale speciei atomice. Asemănarea din punct de vedere al arajării electronilor în păturile electronice cu a elementelor din seria lantanidelor explică în mare parte similitudinile fizice ale celor 28 de elemente din cele două serii numite generic pământuri rare. Electronii 6d1 şi 7s2 aranjaţi în structura caracteristică actiniului sunt responsabili de majoritatea proprietăţilor chimice ale speciei atomice.
[modifică] Răspândire pe Pământ
Actiniul este găsit în cantităţi mici în minereurile de uraniu, însă de obicei este fabricat, în cantităţi de ordinul miligramelor, prin iradierea izotopului 226Ra cu neutroni moderaţi (termalizaţi sau încetiniţi) într-un reactor nuclear, reacţia nucleară având loc după schema :
Actiniul metalic a fost preparat prin reducerea fluorurii de actiniu cu vapori de litiu la temperaturi de 1100-1300�°C.
Actiniul în natură este găsit doar ca urme ale izotopului său natural 227Ac, care este un emiţător de radiaţii alfa şi beta cu un timp de înjumătăţire de 21,773 ani, prezent în minereurile de uraniu. O tonă de uraniu conţine în medie o zecime de gram de actiniu. Izotopul 227Ac este un membru de tranzit în seria dezintegrării actinidelor, care începe cu izotopul originar 235U (sau 239Pu), terminându-se cu izotopul stabil de plumb, 207Pb. Un alt izotop (225Ac) este un tranzitor prezent în seria neptuniului, care începe cu 237Np (sau 233U) şi se încheie cu elementul, aproape stabil, bismut (209Bi).
[modifică] Proprietăţi fizice
Actiniul este un element radioactiv metalic, de culoare argintie. Datorită radioactivităţii sale intense, acesta emite radiaţii percepute ca o lumină albastră.
Actiniul metalic este obţinut prin reducerea AcF3 cu vapori de litiu. Structura sa cristalină are celulă elementară cubică cu feţe centrate şi este asemănător cu lantanul ca rază ionică, culoare, etc. Densitatea actiniului este de 10,07 g·cm-3, fiind al 71-lea element ca densitate.
Punctul de topire al actiniului este de 1050°C (sau in celelalte scări de temperatură 1922°F, respectiv 1323�K). Punctul de fierbere al acestui metal este de 3300�°C (sau 3471�K, respectiv 5788°F).
[modifică] Difuzia emisiilor actiniului
Datorită timpului de înjumătăţire a emisiilor actiniului şi al toriului, în general nu este posibilă determinarea constantei de difuzie prin metodele folosite pentru emisiile radiului. Totuşi, valoarea lui D poate fi măsurată prin următorul procedeu care permite obţinerea unor rezultate optime.
O placă C acoperită cu hidroxid de toriu este plasată orizontal lângă baza unui cilindru de alamă P. Emisia toriului difuzează ascendent în cilindru. O stare de echilibru este atinsă atunci când rata creşterii numărului atomilor din emisie raportat la unitatea de volum al difuziei ascendente este egalată de rata scăderii datorită transformării emisiei.
Dacă N este numărul de atomi ai emisiei raportat la unitatea de volum, presupusă a fi uniformă, de-a lungul secţiunii transversale, la o distanţă x faţă de toriu, avem relaţia:
unde: λ este constanta emisiei radioactive
Difuzia emisiilor actiniului în aer au fost măsurate de Debierne, Russ şi Bruhat. . Montajul experimental folosit de către Debierne măsura emisia provenită din preparatul actinic prin două plăci paralele, aşezate vertical şi apropiate. Pentru a asigura o temperatură constantă în interiorul cilindrului, aparatul era imersat într-o baie de apă, aceasta având rol de termostat.
Russ examinase difuzia emisiei actinice cu aerul, hidrogenul , dioxidul de carbon şi dioxidul de sulf, găsind valori relative în acord cu legea lui Graham.
[modifică] Fosforescenţă
Proprietatea emisiei actiniului a fost ilustrată de Giesel printr-un experiment uimitor. Un preparat actinic foarte activ, ataşat de o coală subţire de hârtie, este plasat pe un ecran fosforescent de sulfurat de zinc. Într-o cameră întunecoasă, preparatul activ eliberează pe o anumită distanţă emisii fosforescente, marcate de scintilaţiile caracteristice. Direcţionarea unui curent de aer asupra ecranului face ca fosforescenţa să fie deplasată în direcţia curentului, devenind mai slabă. O mare parte a fosforescenţei observate iniţial era datorată emisiei actiniului care difuzase prin coala subţire plasată peste suprafaţa ecranului. Oprirea curentului de aer are ca efect reapariţia fosforescenţei intense a ecranului.
[modifică] Proprietăţi chimice
Actiniul are un caracter chimic similar lantanului. Datorită acestei similitudini, separarea actiniului de lantan şi celelalte elemente din categoria pământurilor rare, care sunt prezente şi în minereurile de uraniu, este dificilă. Extracţia prin solvenţi şi cromatografia schimbului electronic au fost metodele folosite la separare. Actiniul formează fluoruri, hidroxizi, oxalaţi şi fosfaţi insolubili în apă. .
[modifică] Compuşii chimici ai actiniului
Doar un număr limitat de compuşi ai actiniului sunt cunoscuţi, cum ar fi: AcF3, AcCl3, AcBr3, AcOF, AcOCl, AcOBr, Ac2S3, Ac2O3 şi AcPO4. Toţi compuşii menţionaţi sunt similari cu cei ai lantanului, arătând că, în general, compuşii actiniului prezintă starea de oxidare +3.
[modifică] Hidruri
Actiniul reacţionează cu hidrogenul la temperatura de 200�°C, formând hidruri non-stoechiometrice, casante, de culoare închisă, care sunt bune conducătoare de electricitate. AcH2 poate să reacţioneze cu hidrogenul pentru a forma AcH3, având ca rezultat pierderea conductivităţii electrice. AcH3 este o substanţă neagră în care atomii de hidrogen ocupă noduri ale unui sistem tetraedric sau octogonal într-un aranjament cubic sau hexagonal de Ac3+.
[modifică] Halogenuri
AcF3 folosit la obţinerea actiniului se prepară la 700�°C prin acţiunea HF asupra Ac2O3 sau prin precipitarea în soluţie cu o fluorură. Trifluorura de actiniu este o substanţă stabilă la încălzire, iar procesul de pirohidroliză are loc doar la temperaturi de 1000�°C, în prezenţa amoniacului şi a vaporilor de apă, având loc trecerea în AcOF. Totodată trifluorura este o sursă de neutroni pe baza reacţiei 19F()22Na, la o cantitate de 1 Ci actiniu corespunzând 1,21*106n/s.
AcCl3 se prepară din Ac(OH)3 cu CCl4 la 950�°C, când se obţine un produs cu simetrie hexagonală similar cu a UCl3, în care actiniul este înconjurat de 9 atomi de clor. Produsul obţinut este higroscopic şi prin hidroliză parţială trece în AcOCl. AcBr3 se prepară la 750�°C din Ac2O3 şi AlBr3. Tribromura este higroscopică şi cu solubilitate mare în apă. AcI3 este preparat la temperatura de 550�°C din reacţia Ac2O3 şi NH4I. Este o substanţă cu solubilitate mare în apă.
Dintre oxihalogenuri se amintesc AcOF, AcOCl, AcOBr.
[modifică] Alţi compuşi
Se cunoaşte oxidul Ac2O3, care este obţinut prin descompunerea oxalatului Ac2(OX)3. Totodată, este obţinut şi ca rezultat al reactivităţii mari cu aerul, iar oxidul format protejează metalul de oxidarea completă. Oxidul prezintă o structură cu simetrie hexagonală.
Sulfura de actiniu se prepară în urma reacţiei dintre oxidul de actiniu cu acidul sulfhidric şi sulfura de carbon, la temperatura de 1100�°C.
Oxalatul de actiniu, Ac2(OX)3*H2O, este preparat din soluţie de Ac3+ în H-COOH la 90�°C, introducând dimetiloxalat care va produce ionul oxalat necesar prin procesul de hidroliză.
Compuşii respectivi sunt obţinuţi conform reacţiilor:
[modifică] Actinidele
Actinidele reprezintă seria chimică, constituită din 15 elemente chimice, care începe cu actiniul (Z=89) şi se termină cu lawrenciul (Z=103). Primele 4 actinide sunt întâlnite în natură (actiniul, toriul, protactiniul şi uraniul), fiind uşor detectabile în sol. Neptuniul şi restul actinidelor sunt considerate a fi sintetizabile pe cale artificială, datorită concentraţiei foarte mici ale acestora în scoarţa Pământului.
Actiniul este primul element din seria actinidelor, denumind gruparea după numele său, la fel ca lantanul, ce denumeşte seria lantanidelor. Grupul de elemente este mult mai complex decât cel al lantanidelor. Abia în anul 1945, tabelul lui Mendeleev a fost modificat de Glenn T. Seaborg, prin propunerea introducerii actinidelor în sistemul periodic al elementelor. Seria actinidelor este constituită din următoarele metale:
La actinide se manifestă fenomenul de paramagnetism.
[modifică] Izotopii
În mod normal, actiniul prezintă un singur izotop natural radioactiv, 227Ac şi niciun izotop stabil. 36 de radioizotopi au fost sintetizaţi artificial, cei mai stabili fiind 227Ac cu un timp de înjumătăţire de T1/2=21,772 ani, 225Ac cu T1/2=10 zile şi 226Ac, care se dezintegrează cu T1/2=29,37 ore. Toţi ceilalţi izotopi radioactivi au timpi de înjumătăţire mai mici de 10 ore, iar majoritatea acestora au timpi de înjumătăţire mai mici de un minut. Izotopul actiniului care există pentru cel mai scurt timp este 217Ac, care se transformă prin dezintegrare alfa şi captură de electroni. Are un timp de înjumătăţire de 69 nanosecunde. Actiniul are şi 2 izomeri nucleari.
227Ac chimic pur intră în stare de echilibru cu produşii săi rezultaţi din procesul de dezintegrare la sfârşitul a 185 de zile, iar apoi se descompune în perioada de 21,773 ani. Izotopii actiniului sunt cuprinşi în intervalul de mase atomice de la 206 unităţi atomice de masă (206Ac) la 236 u.a.m.
Izotopii actiniului sunt prezentaţi în tabelul de mai jos:
[modifică] Utilizări
Este de aproximativ 150 de ori mai radioactiv ca radiul, făcându-l valoros ca sursă energetică datorită neutronilor. În combinaţie cu beriliul, este utilizat în generarea neutronilor pentru activarea analizelor minereurilor sau aliajelor. Altfel, acesta nu are nici o aplicaţie industrială semnificativă.
225Ac este utilizat în medicină pentru a produce 213Bi într-un generator reutilizabil sau poate fi folosit individual ca un agent pentru radio-imonoterapia pentru Targeted Alpha Therapy (TAT, Terapia Alfa Orientata). 225Ac a fost produs artificial pentru prima oară de Institutul pentru Elementele Transuraniene (Institute for Transuranium Elements-ITU) în Germania, folosindu-se un ciclotron şi de către doctorul Graeme Melville la Spitalul Saint George în Sydney, folosind un accelerator liniar de particule în 2000.
[modifică] Aspecte de securitate şi sănătate
227Ac este extrem de radioactiv, iar potenţialul de radiaţie induce efecte nocive asupra sănătăţii. 227Ac este chiar mai periculos decât plutoniul. Este extrem de toxic, ingerarea sa având o acţiune toxicologică mult mai pronunţată decât în cazul acidului cianhidric. Actiniul ajuns în organism se depozitează în straturile superficiale ale oaselor, având o acţiune distrugătoare asupra lor prin emisiile radioactive ale acestuia.
Efectele actiniului asupra organismului datorate radiaţilor emise de acesta sunt apariţia cancerului , distrugerea sistemului imunitar, leucemia, pierderile de sarcină, apariţia malformaţilor şi afectarea fertilităţii.

Summary:
Actiniul este un element chimic radioactiv, notat cu simbolul Ac, descoperit în anul 1899 de către chimistul André-Louis Debierne. Numărul atomic are valoarea 89, iar masa atomică este de 227,0278 uam. A fost primul element radioactiv care a fost izolat, deşi poloniul, radiul şi radonul erau observate înainte, însă neizolate până în anul 1902. Este întâlnit sub forma a 36 de izotopi, cei mai stabili fiind 225Ac, 226Ac şi 227Ac. A dat denumirea seriei actinidelor, un grup de 15 elemente asemănătoare între actiniu şi lawrenciu în tabelul periodic.
Actiniul este un metal foarte rar, fiind prezent în scoarţa Pământului ca urme reziduale în minereurile de uraniu, cantităţile de actiniu din minereu fiind de ordinul miligramelor la o tonă de minereu brut. Răspândirea actiniului în scoarţa terestră este de 5�·�10-14�%.
Datorită intensităţii radioactivităţii sale, are puţine domenii de utilizare, precum radio-imunoterapia sau folosirea neutronilor emişi ca sursă energetică. În tehnologia chimică sau metalurgia clasică nu se cunosc aplicaţii industriale ale actiniului.