[modifica] Etimologia i nomenclatura
A les Illes Balears i a parts de la Catalunya Nord el gos rep el nom de ca, que prové directament del mot llatí canis, que al seu torn prové de la forma protoindoeuropea *kwon-. Una de les variacions d'aquesta forma indoeuropea és cuon, que a través del grec antic κύων ha portat a termes de la llengua catalana com ara "cinisme" o "cinocefàlia". L'arrel llatina es reflecteix en altres llengües romàniques: chien, cane, can, câine, cão, etc. D'altra banda, el terme més estès als Països Catalans per referir-se a aquest animal, gos, té un origen expressiu a partir de l'expressió "gus" o "kus", utilitzada antigament per cridar o dirigir-se als gossos. És atestat per primer cop l'any 1342. A l'Alguer s'usa la paraula cutxo.
Existeixen diverses formes per referir-se a un grup d'animals. Són comuns els substantius col·lectius: bandada (ocells), porcada (porcs) o banc (peixos). En el cas dels gossos, el terme correcte en català per referir-se a un grup d'ells, especialment quan cacen junts, és "gossada". Per referir-se a una cria de gos, el terme correcte és "cadell", un terme que posteriorment s'ha estès per denominar les cries d'altres mamífers carnívors com el lleó, l'ós o el llop.
Els gossos els avantpassats dels quals es troben registrats formalment són denominats com a gats amb pedigrí. En termes estrictes, un pura sang és aquell que té avantpassats de la mateixa raça, mentre que en el cas d'un gos de pedigrí és essencial l'existència d'un registre genealògic dels seus avantpassats. Aquests registres genealògics han estat criticats per grups en defensa dels animals que argumenten que promou una discriminació en contra dels gossos mestissos; i per veterinaris, que afirmen que les associacions canines només tenen en compte la puresa de la raça del gos sense valorar-ne la salut.
[modifica] Taxonomia
El gos fou descrit com a Canis familiaris i Canis familiaris domesticus per Carl von Linné a la seva obra Systema Naturae del 1758. Linné utilitzà dos noms diferents perquè creia que els gossos salvatges (Canis familiaris) eren diferents dels gossos domèstics (Canis familiaris domesticus). Tanmateix, el 1993, la Smithsonian Institution i l'American Society of Mammalogists feren una revisió taxonòmica dels gossos, reclassificant-los com una subespècie del llop gris (Canis lupus).
Els gossos donen el seu nom a la família dels cànids, que inclou també els llops, les guineus, els coiots, els xacals, els gossos salvatges africans i els dingos. Es creu que aquests últims podrien formar part de la mateixa subespècie que els gossos domèstics, però provisionalment se'ls classifica dins la subespècie Canis lupus dingo.
A un nivell taxonòmic més alt, també donen nom al subordre dels caniformes. Igual que els gossos, els animals que formen aquest grup comparteixen una sèrie de característiques: manquen d'urpes retràctils, tenen més dents que els feliformes (cosa que els permet processar l'aliment vegetal molt millor que els gats, per exemple), un musell llarg, carnisseres menys especialitzades que les dels fèlids, una dieta mitjanament omnívora i oportunística, i una bul·la auditiva unicameral o parcialment dividida, composta d'un únic os.
[modifica] Sinònims
Aquests són noms científics invàlids, d'interès únicament històric:
aegyptius (Linnaeus, 1758), alco (C. E. H. Smith, 1839), americanus (Gmelin, 1792), anglicus (Gmelin, 1792), antarcticus (Gmelin, 1792), aprinus (Gmelin, 1792), aquaticus (Linnaeus, 1758), aquatilis (Gmelin, 1792), avicularis (Gmelin, 1792), borealis (C. E. H. Smith, 1839), brevipilis (Gmelin, 1792), cursorius (Gmelin, 1792), domesticus (Linnaeus, 1758), extrarius (Gmelin, 1792), ferus (C. E. H. Smith, 1839), fricator (Gmelin, 1792), fricatrix (Linnaeus, 1758), fuillus (Gmelin, 1792), gallicus (Gmelin, 1792), glaucus (C. E. H. Smith, 1839), graius (Linnaeus, 1758), grajus (Gmelin, 1792), hagenbecki (Krumbiegel, 1950), haitensis (C. E. H. Smith, 1839), hibernicus (Gmelin, 1792), hirsutus (Gmelin, 1792), hybridus (Gmelin, 1792), islandicus (Gmelin, 1792), italicus (Gmelin, 1792), laniarius (Gmelin, 1792), leoninus (Gmelin, 1792), leporarius (C. E. H. Smith, 1839), major (Gmelin, 1792),mastinus (Linnaeus, 1758), melitacus (Gmelin, 1792), melitaeus (Linnaeus, 1758), minor (Gmelin, 1792), molossus (Gmelin, 1792), mustelinus (Linnaeus, 1758), obesus (Gmelin, 1792), orientalis (Gmelin, 1792), pacificus (C. E. H. Smith, 1839), plancus (Gmelin, 1792), pomeranus (Gmelin, 1792), sagaces (C. E. H. Smith, 1839), sanguinarius (C. E. H. Smith, 1839), sagax (Linnaeus, 1758), scoticus (Gmelin, 1792), sibiricus (Gmelin, 1792), suillus ( C. E. H. Smith, 1839), terraenovae (C. E. H. Smith, 1839), terrarius (C. E. H. Smith, 1839), turcicus (Gmelin, 1792), urcani (C. E. H. Smith, 1839), variegatus (Gmelin, 1792), venaticus Gmelin, 1792), vertegus (Gmelin, 1792)
[modifica] Domesticació
Basant-se en les anàlisis d'ADN, els llops avantpassats dels gossos moderns se separaren de la resta de llops fa uns cent mil anys, i els gossos foren domesticats d'aquests llops grisos fa uns quinze mil anys. Aquesta data significaria que els gossos foren la primera espècie en ser domesticada pels humans. Les proves apunten a què els gossos foren domesticats per primer cop a l'est d'Àsia, possiblement a la Xina, i algunes de les cultures que arribaren a Nord-amèrica s'endugueren gossos des d'Àsia.
La relació entre els humans i els gossos es remunta al passat llunyà. Les proves arqueològiques i genètiques coincideixen en indicar que la domesticació tingué lloc a finals del Paleolític superior, a prop del límit Plistocè/Holocè, fa entre 17.000 i 14.000�anys. Ni la morfologia d'ossos fòssils, ni les anàlisis genètiques de les poblacions de gossos i llops antigues i actuals, han estat capaces fins ara de determinar amb certesa si tots els gossos són el producte d'una única domesticació, o si foren domesticats de manera independent en més d'un lloc. Els gossos domèstics podrien haver-se aparellat amb poblacions locals de llops salvatges en diverses ocasions (un procés que en genètica es coneix com a introgressió). Els gossos podrien haver estat domesticats per mitjà de diversos processos; podrien tenir l'origen en la cria de cadells de llop des de petits, fàcilment socialitzables i que, després d'algunes generacions de reproduir-se entre ells, haurien donat peu a la varietat domèstica. Alternativament, els gossos podrien ser els descendents de llops menys propensos a fugir dels humans; aquesta tendència socialitzadora s'hauria anat amplificant al llarg de les generacions fins arribar a un estat de domesticació completa.
Els ossos de gos més antics coneguts, dos cranis de Rússia i una mandíbula d'Alemanya, daten d'entre fa 13.000 i 17.000�anys. El seu avantpassat més probable és el gran llop holàrtic septentrional, Canis lupus lupus. Restes de gossos més petits de dipòsits en coves del Mesolític (Natufià) al Pròxim Orient, que daten de fa uns 12.000�anys, han estat interpretats com a descendents d'un llop del sud-oest d'Àsia més gràcil, Canis lupus arabs. L'art rupestre i restes d'esquelets indiquen que, fa uns 14.000�anys, els gossos s'estenien des del nord d'Àfrica, a través d'Euràsia, i fins a Nord-amèrica. Les restes de gossos enterrats al cementiri mesolític de Sværdborg (Dinamarca) suggereixen que a l'antiga Europa els gossos eren companys estimats.
[modifica] Morfologia
L'enorme varietat de morfologies en les diferents races de gos fa difícil determinar la mida i el pes mitjans dels gossos. Amb una alçada d'entre 71 i 90�cm , el lloper irlandès és la raça més alta de gos (tot i que alguns exemplars de gran danès superen aquesta mida, arribant fins a 107�cm ). La raça més petita de gos és el chihuahua, amb una mida de 15-25�cm a la creu. Amb un pes mitjà d'entre 1,5 i 3 quilograms (i que en alguns casos, pot no superar els 500 g), els chihuahues també són els gossos més lleugers; els mastins anglesos i els santbernats són els gossos més pesants, amb un pes que pot arribar a més de 140�kg.
La longevitat dels gossos varia d'una raça a l'altra, però en general les races més petites viuen més temps que les més grans. Els gossos més petits sovint viuen fins a l'edat de quinze o setze anys, mentre que els gossos més grans poden tenir una esperança de vida de només la meitat. Entremig s'hi troben totes les races intermèdies. El gos més vell del qual es té constància, un gos ramader australià anomenat Bluey, morí l'any 1939 a l'edat de vint-i-nou anys. L'esterilització de l'animal pot prolongar o escurçar-ne la vida, reduint el risc de contraure malalties com ara piomètria en les femelles o càncer testicular en els mascles. També redueix el risc d'accidents i ferides, car els gossos no esterilitzats es barallen i s'escapen més. D'altra banda, la castració dels mascles afavoreix l'aparició de càncer de pròstata, una malaltia que pot escurçar dràsticament la vida de l'animal.
[modifica] Diferències respecte a altres cànids
En comparació amb llops de mida equivalent, els gossos tendeixen a tenir el crani un 20% més petit i el cervell un 10% més petit, a més de tenir les dents relativament més petites que altres espècies de cànids. Els gossos requereixen menys calories per viure que els llops. La seva dieta de sobres dels humans féu que els seus cervells grans i els músculs mandibulars utilitzats en la caça deixessin de ser necessaris. Alguns experts pensen que les orelles flàccides dels gossos són el resultat de l'atròfia dels músculs mandibulars. La pell dels gossos domèstics tendeix a ser més gruixuda que la dels llops, i algunes tribus esquimals prefereixen la seva pell per vestir-se, a causa de la seva resistència al desgast en un clima inhòspit. A diferència dels llops, però igual que els coiots, els gossos domèstics tenen glàndules sudorípares als coixinets de les potes. Les potes d'un gos són aproximadament la meitat de les d'un llop, i la seva cua tendeix a corbar-se cap amunt, un altre tret que no s'observa en els llops.
[modifica] Aparell locomotor
Com la majoria de mamífers predadors, el gos té músculs potents, un sistema cardiovascular que permet una alta velocitat i una gran resistència, i dents per caçar, aguantar i estripar les preses.
L'esquelet ancestral dels gossos els permet córrer i saltar. Les seves potes s'han desenvolupat per impulsar-los ràpidament cap endavant, saltant quan cal, per tal de caçar i atrapar les preses. Per tant, tenen peus petits i apretats, i caminen sobre els dits (digitígrads). Les seves potes posteriors són bastant rígides i sòlides, mentre que les anteriors són laxes i flexibles, estant unides al tronc únicament per músculs.
Tot i que la cria selectiva ha canviat l'aparença de moltes races, tots els gossos conserven els elements bàsics dels seus avantpassats. Els gossos tenen omòplats desconnectats (manquen de clavícula) que permeten fer gambades més llargues. Tenen urpes vestigials a les potes anteriors i a vegades a les posteriors. En alguns casos, se'ls treuen aquestes urpes per tal d'evitar que el gos se les arranqui sense voler durant la persecució d'una presa, però aquesta pràctica és il·legal en alguns països.
[modifica] Pelatge
Igual que els llops, els gossos tenen un pelatge, una capa de pèls que els cobreix el cos. El pelatge d'un gos pot ser un "pelatge doble", compost d'una capa inferior suau i una capa superior basta. A diferència dels llops, els gossos poden tenir un "pelatge únic", mancat de capa inferior. Els gossos amb un pelatge doble, com els llops, estan adaptats per sobreviure en temperatures fredes, i tendeixen a provenir de climes més freds.
Els gossos solen presentar vestigis de contraombreig, un patró de camuflatge natural comú. La base general del contraombreig és que un animal il·luminat des de dalt apareix més clar a la meitat superior i més fosc a la meitat inferior, on normalment té el seu propi color. Aquest és un patró que els predadors poden aprendre a reconèixer. Un animal contraombrejat té una coloració fosca a la superfície superior i una coloració fosca a la inferior. Això redueix la visibilitat general de l'animal. Un vestigi d'aquest patró és que moltes races tenen una banda, una ratlla o una estrella de pelatge blanc al pit o a la part inferior.
[modifica] Cua
Hi ha moltes formes diferents de cua de gos: recta, recta cap amunt, forma de falç, rinxolada o en tirabuixó. En algunes races, la cua és tallada tradicionalment per evitar ferides, especialment en els gossos de caça. En algunes races, alguns cadells neixen amb una cua curta o sense cua. Això passa més sovint en certes races, especialment en aquelles a les quals sovint es talla la cua, i que per tant no tenen estàndard de raça quant a la cua.
[modifica] Reproducció
En els gossos domèstics, la maduresa sexual (pubertat) comença a produir-se a l'edat d'entre sis i dotze mesos tant en els mascles com en les femelles, tot i que en algunes races de gran mida pot retardar-se fins l'edat de dos anys. L'adolescència de la majoria dels gossos dura entre els dotze i els quinze mesos d'edat, a partir dels quals ja són més adults que cadells. Com en el cas d'altres espècies domesticades, la domesticació ha afavorit una major libido i un cicle de reproducció més primerenc i freqüent en els gossos que en els seus avantpassats salvatges. Els gossos romanen reproductivament actius fins a edats avançades.
La majoria de gosses tenen el seu primer zel a l'edat d'entre sis i dotze mesos, tot i que algunes races grans no el tenen fins a l'edat de dos anys. Les femelles entren en zel dos cops per any, durant el qual el seu cos es prepara per la gestació, i al pic del qual entren en estre, el període durant el qual estan mentalment i física receptives a la copulació. Com que els òvuls sobreviuen i poden ser fertilitzats durant una setmana després de l'ovulació, és possible que una femella s'aparelli amb més d'un mascle.
Les gosses donen a llum 56-72 dies després de ser fertilitzades, amb una mitjana de 63 dies, tot i que la durada de la gestació pot variar. Una ventrada mitjana consisteix en uns sis cadells, tot i que aquest nombre pot variar molt segons la raça de gos. Els gossos toy donen a llum entre un i quatre cadells per ventrada, mentre que les races més grans poden donar una mitjana de dotze cadells per ventrada.
Algunes races han adquirit trets per la cria selectiva que interfereixen amb la reproducció. Els mascles de buldog francès, per exemple, són incapaços de muntar la femella. En la gran majoria de casos, les femelles d'aquesta raça han de ser inseminades artificialment per tal que es reprodueixin.
[modifica] Castració i esterilització
L'esterilització és un procés quirúrgic, que consisteix normalment en l'extirpació dels testicles en els mascles i dels ovaris i úter en les femelles, i que es fa per tal d'eliminar la capacitat de reproduir-se i reduir el desig sexual dels gossos. A causa de la sobrepoblació de gossos en alguns països, les associacions de control dels animals aconsellen esterilitzar els gossos que no es pensi fer servir per criar, de manera que no tinguin cadells no desitjats que s'hagin de matar.
L'esterilització té altres beneficis a part d'eliminar la capacitat de procrear. Redueix els problemes causat per la hipersexualitat, especialment en els mascles. Les femelles esterilitzades tenen menys probabilitats de desenvolupar certs tipus de càncer, que afecten les glàndules mamàries, els ovaris i altres òrgans reproductors.
L'esterilització també pot tenir efectes mèdics no desitjats. Augmenta el risc d'incontinència urinària en les femelles i de càncer de pròstata en els mascles, així com d'osteosarcoma, hemangiosarcoma, ruptura del lligament creuat, obesitat i diabetis mellitus en ambdós gèneres. Els canvis hormonals que implica l'esterilització tenen una alta probabilitat de canviar en certa mesura la personalitat i el metabolisme de l'animal. Estudis recents demostren que els gossos esterilitzats en general són més agressius envers els humans i altres gossos, i més porucs i sensibles al tacte que els gossos que no han estat esterilitzats, tot i que els efectes varien d'un gos a l'altre.
L'esterilització d'animals molt joves pot causar més problemes de salut més endavant en la vida per ambdós gèneres. Una esterilització massa primerenca empitjora la incontinència en les femelles. Tant en els mascles com en les femelles, l'esterilització causa canvis hormonals durant el desenvolupament. Això inhibeix els senyals naturals necessaris per un correcte desenvolupament dels ossos, fent que els animals siguin més grans i corrin un major risc de displàsia de maluc, osteoporos i altres trastorns d'articulacions. Tanmateix, altres estudis han demostrat que una castració primerenca dels mascles no s'associa a cap gran risc en comparació amb la castració a l'edat més tradicional de sis mesos. Aquests descobriments suggereixen que, tot i que els mascles poden ser castrats fins i tot abans dels sis mesos, per les femelles s'hauria d'esperar cap als sis mesos.
[modifica] Sentits
El sentits de l'olfacte i l'oïda del gos són superiors als de l'ésser humà en molts aspectes. Algunes de les seves habilitats sensorials han estat utilitzades pels humans, com per exemple l'olfacte en els gossos de caça, gossos cercadors d'explosius o gossos cercadors de drogues.
[modifica] Vista
El sistema visual dels gossos s'ha desenvolupat per ajudar-los en la caça. Tot i que és difícil de mesurar, l'agudesa visual dels caniches ha estat estimada com a equivalent a una puntuació en el test de Snellen de 20/75. Tanmateix, la discriminació visual és molt superior quan es tracta d'objectes en moviment. S'ha demostrat que els gossos són capaços de distingir el seu amo d'altres persones a distàncies de més d'un quilòmetre i mig. Com a caçadors crepusculars, els gossos depenen de la seva visió en condicions de poca il·luminació. Per ajudar-los a veure-hi en l'obscuritat, els gossos tenen pupil·les molt grans, una major densitat de bastonets a la fòvea, una major velocitat de parpelleig, i un tapetum lucidum refractiu. El tapetum és una superfície refractiva situada rere la retina que reflecteix la llum per donar als fotoreceptors una segona oportunitat de captar els fotons. Tot i que aquestes adaptacions serveixen per millorar la visió en l'obscuritat, també redueixen l'agudesa visual dels gossos.
Com la majoria de mamífers, els gossos són dicromats i tenen una visió en color equivalent al daltonisme vermell-verd en els humans. Les diferents races de gos tenen diferents formes i mides dels ulls, i també tenen una configuració diferent de la retina. Els gossos amb el musell llarg tenen una "ratlla visual" que s'estén per l'ample de la retina i que els dóna un camp molt ample de visió excel·lent, mentre que els gossos amb el musell curt tenen una area centralis – una regió central amb fins a tres vegades la densitat de terminacions nervioses de la "ratlla visual" – que els forneix una vista detallada, molt més similar a la dels humans.
Algunes races, particularment els llebrers, tenen un camp de visió de fins a 270�°, tot i que les races de cap ample amb el musell curt tenen un camp de visió molt més estret, tan baix com 180�°, similar al dels éssers humans. Algunes races també presenten una tendència genètica a la miopia. Tot i que la majoria de races són memmetròpiques, s'ha descobert que un de cada dos rottweilers són miops.
[modifica] Oïda
El camp d'audibilitat dels gossos és aproximadament de 40�Hz a 60,000�Hz. Els gossos detecten sons tan greus com 16-20 Hz (en comparació amb 20-70 Hz en els humans) i també per sobre de 45 kHz (en comparació amb 13-20 kHz en els humans), i a més tenen un grau de mobilitat de les orelles que els permet determinar ràpidament l'origen exacte d'un so. Divuit o més músculs poden inclinar, rotar, alçar o baixar les orelles d'un gos. A més, un gos pot detectar l'origen d'un so molt més ràpid que un humà, i sentir sons a una distància fins a quatre vegades més gran que els humans. Els gossos amb una forma de l'orella més natural, com les orelles de cànids salvatges com la guineu, solen sentir-hi millor que els gossos amb les orelles més flexibles típiques de moltes races domèstiques.
[modifica] Olfacte
Mentre que el cervell humà és dominat per una gran escorça visual, el cervell caní és dominat principalment per una escorça olfactiva El bulb olfactiu dels gossos, en proporció a la mida total del cervell, és unes quaranta vegades més gran que el dels humans. Segons la raça, els gossos tenen entre 125 i 220 milions de cèl·lules olfactives esteses sobre una àrea de la mida d'un mocador de butxaca (en comparació amb 5 milions de cèl·lules esteses sobre l'àrea d'un segell en els humans). Els bloodhounds en són l'excepció, amb aproximadament 300 milions de receptors olfactius. Els gossos poden distingir olors a concentracions gairebé 100 milions de vegades inferiors a les que poden distingir els humans.
[modifica] Gust
Entre els sentits del gos, el del gust és el que menys s'ha investigat, i sovint se l'ha relacionat amb l'olfacte. Els gossos poden distingir els sabors bàsics de manera semblant als humans, tot i que gairebé no distingeixen el salat. Tanmateix, els gustos preferits poden diferir molt d'un gos a l'altre, car sembla que els gossos no trien el menjar segons el tipus de gust, sinó segons la seva intensitat (gust fort/gust suau). Els primers mesos de la vida d'un gos són bastant importants en aquest sentit; els cadells que s'acostumen a provar molts gustos diferents quan són joves també desenvoluparan un gust per la varietat quan siguin adults. Igual que els humans i que molts altres animals, els gossos tenen la capacitat d'associar determinats gustos amb els problemes de salut. Si un aliment el fa emmalaltir o fa que es trobi malament, el gos tendirà a evitar el gust d'aquest aliment en el futur. Això forma part d'un mecanisme de defensa instintiu, que protegeix els animals d'enverinar-se per la ingestió freqüent de substàncies tòxiques.
[modifica] Tacte
Els gossos utilitzen el sentit del tacte per comunicar-se entre ells i amb altres espècies. Si es fa apropiadament, tocar un gos pot servir per estimular-lo o relaxar-lo. Es tracta del primer sentit que es desenvolupa en els cadells nounats, i les gosses comencen a llepar i acaronar les seves cries poc després del naixement. Alguns estudis han suggerit fins i tot que els gossos poden detectar moviments en l'abdomen de la mare fins i tot abans de néixer, i que les gosses que són acaronades durant la gestació donen a llum cries més dòcils. Els gossos tenen sensors tàctils arreu del cos, però els coixinets, la columna vertebral i la regió de la cua són algunes de les zones més sensibles.
Les vibrisses dels gossos presenten mecanoreceptors que els serveixen per adquirir informació tàctil del seu ambient, però aquesta funció no és tan important com ho és en els gats. Entre altres coses, serveixen per sentir el flux de l'aire. A més del musell, on reben el nom de "bigotis", els gossos tenen vibrisses a sobre dels ulls i a sota la mandíbula.
[modifica] Comportament i intel·ligència
Tot i que els gossos han estat l'objecte d'una gran quantitat de psicologia conductista, no neixen amb una tabula rasa psicològica, sinó que el seu comportament ve determinat per factors tant genètics com ambientals. Els gossos domèstics presenten una sèrie de comportaments i predisposicions heretats dels llops. El llop gris és un animal social que ha desenvolupat mitjans de comunicació i una estructura social sofisticats. El gos domèstic ha heretat algunes d'aquestes predisposicions, però moltes de les característiques més destacades del comportament caní han estat influïdes principalment per la cria selectiva per part dels humans. Així doncs, algunes d'aquestes característiques, com ara la cognició social altament desenvolupada dels gossos, sovint només existeixen en formes primitives en els llops grisos.
[modifica] Intel·ligència
La intel·ligència és un terme ombrel·la que comprèn les facultats implicades en una gran varietat de tasques mentals, com ara l'aprenentage, la resolució de problemes i la comunicació. El gos domèstic té una predisposició a exhibir una intel·ligència social inhabitual al món animal. El gossos, com els humans, poden aprendre de diverses maneres diferents. A més del simple aprenentatge per reforç, els gossos també poden aprendre per observació.
Per exemple, els entrenadors de gossos de treball com ara gossos d'atura o de trineu han sabut des de fa molt temps que els cadells aprenen comportaments ràpidament seguint l'exemple de gossos experimentats. Molts d'aquests comportament són al·lelomimètics perquè depenen d'una predisposició genètica a aprendre i imitar els comportaments d'altres gossos. Aquesta forma d'intel·ligència no és específica a les tasques per les quals s'han criat els gossos, sinó que es poden generalitzar a mants problemes abstractes. Adler i Alder ho demostraren donant a cadells de dachshund la tasca d'aprendre a tibar un carro tibant d'un tros de llaç enganxat, per tal d'obtenir una recompensa situada dins del carro. Els cadells que observaven un gos experimentat aconseguir la recompensa d'aquesta manera aprenien la tasca quinze vegades més ràpidament que els que havien de resoldre el problema per si sols. A més d'aprendre de l'exemple d'altres gossos, s'ha demostrat que els gossos també aprenen imitant comportaments humans. En un altre estudi, es mostrava una caixa a cadells, i se'ls ensenyava que quan l'entrenador baixava una palanca, una pilota sortia rodant de la caixa. Aleshores, l'entrenador permetia al cadell jugar amb la pilota, convertint-la en una recompensa intrínseca. Aleshores, es permetia als cadells interactuar amb la caixa. Aproximadament un 75% dels cadells baixaven la palanca, i més de la meitat aconseguien alliberar la pilota. Això contrasta amb només un 6% d'èxit en un grup de control que no observà l'humà activar la palanca. A més, la capacitat dels gossos d'aprendre de l'exemple ha estat demostrada ser tan eficient com el condicionament operant. McKinley i Young han demostrat que els gossos presenten una precisió i un temps d'aprenentatge equivalent a l'hora d'aprendre a identificar un objecte per condicionament operant que quan se'ls ensenya per exemple humà. En aquest estudi, es descobrí que passar-se un objecte entre els experimentadors, i després fer servir el seu nom en una frase, servia per ensenyar a un gos observador el nom de cada objecte, permetent-li recuperar l'article corresponent.
Estudis han demostrat que l'aprenentatge de la imitació d'altres gossos o humans no es limita al condicionament clàssic, sinó que els gossos demostren una cognició social sofisticada, associant pistes comportamentals amb significats abstractes. Un d'aquests tipus de cognició que implica la comprensió que els altres també són entitats conscients, sovint denominat teoria de la ment, és un camp on destaquen els gossos. Investigacions han demostrat que els gossos són capaços d'interpretar indicadors socials subtils, i semblen adonar-se'n quan l'atenció d'un humà o un gos es concentra en ells. Per exemple, els investigadors dissenyaren una tasca en què s'amagava una recompensa a sota una d'entre dues galledes. L'experimentador intentava comunicar-se amb el gos per indicar-li la situació de la recompensa per mitjà d'una gran varietat de senyals: picar la galleda, assenyalant-la amb el dit, fent un moviment de cap o simplement amb un moviment dels ulls. Els resultats demostraren que els gossos eren millors que els ximpanzés, els llops i fins i tot infants humans en aquesta tasca, fins i tot quan l'experimentador només indicava la situació de la recompensa amb els ulls. És més, fins i tot cadells joves amb poca exposició als humans se'n sortien prou bé. Aquests resultats demostren que la cognició social dels gossos pot sobrepassar fins i tot la dels homínids, i que aquesta capacitat és una adquisició genètica recent que distingeix el gos del seu avantpassat, el llop. Estudis també han investigat si els gossos que juguen en parelles canvien el seu comportament segons l'estat d'atenció de la seva parella. Aquests estudis demostren que els gossos només envien senyals de joc quan la parella està atenta. Si la parella es distreu, els gossos adopten un comportament de captació d'atenció abans d'enviar una senyal de joc. Stanley Coren, un expert de la psicologia canina, ha argumentat que els gossos demostren una teoria de la ment sofisticada quan recorren a l'engany. A causa de la dificultat per causar comportaments enganyosos al laboratori, Coren recolza aquesta posició amb una sèrie d'anècdotes, incloent-hi un exemple en què un gos amagà una recompensa robada seient-hi a sobre fins que el propietari legítim de la recompensa abandonà l'habitació. Tot i que això podria haver estat casualitat, Coren suggereix que el lladre entenia que el propietari de la recompensa seria incapaç de trobar-li si estava oculta. En conjunt, les dades empíriques i les proves anecdòtiques indiquen que els gossos tenen com a mínim una forma limitada de teoria de la ment.
[modifica] Desenvolupament
Com els infants humans, els gossos passen per diverses etapes de desenvolupament cognitiu. Per exemple, els gossos, com els humans, no neixen amb comprensió de la permanència dels objectes, la comprensió que els objectes que no estan sent percebuts activament continuen existint. En ambdues espècies, la comprensió de la permanència dels objectes es produeix quan l'infant aprèn la coordinació de reaccions circulars secundàries, com ho descriu Jean Piaget; és a dir, quan els infants aprenen a interactuar intencionalment amb els objectes que l'envolten. En els gossos, això passa a les vuit setmanes d'edat (en els humans, als divuit mesos).
[modifica] Alimentació
[modifica] Nutrició
Malgrat que descendeixen dels llops, els gossos domèstics són classificats com a omnívors. Que pertanyi a l'ordre dels carnívors no vol dir necessàriament que la dieta d'un gos hagi d'estar limitada a carn; a diferència dels carnívors obligats, com ara els fèlids (que tenen un intestí prim més curt), els gossos ni depenen de les proteïnes específiques de la carn ni necessiten un alt nivell de proteïna per satisfer les seves necessitats nutricionals. Els gossos poden digerir sense problemes una gran varietat d'aliments, incloent-hi verdures i cereals; de fet, aquests aliments formen una part significativa de la seva dieta. Els cànids salvatges sovint mengen plantes i fruits.
La dieta d'un gos hauria de consistir en una proporció equilibrada de proteïnes, carbohidrats, greixos i aigua. Un gos de mida mitjana necessita unes 65 calories per quilogram de pes al dia, mentre que les races més grans poden necessitar-ne només 20 i les més petites 40. Els cadells tenen unes necessitats nutricionals més elevades que les dels adults; necessiten el doble de proteïnes i un 50% més de calories. Els gossos poden sobreviure molt de temps sense menjar, i poden perdre fins a un 40% del seu pes corporal sense morir-se. En canvi, la pèrdua del 15% de l'aigua corporal podria resultar fatal. Una dieta únicament carnívora pot no ser adequada pels gossos, car manca de components vitals d'una dieta saludable.
Els gossos domèstics poden viure saludablement amb una dieta vegetariana raonable i dissenyada amb cura, especialment si inclou ous i productes lactis, tot i que algunes fonts suggereixen que un gos amb una dieta estrictament vegetariana sense L-carnitina pot desenvolupar miocardiopatia dilatada. Tanmateix, molts fruits secs, llavors, mongetes, verdures, fruites i cereals integrals també són una font d'L-carnitina. En estat salvatge, els gossos poden sobreviure amb una dieta vegetariana quan no poden trobar preses animals. L'observació de condicions extremament dures com ara la Iditarod Trail Sled Dog Race, així com estudis científics de condicions similars, han demostrat que dietes carnívores amb un alt contingut proteic (aproximadament el 40%) ajuden a evitar danys als teixits musculars en els gossos i alguns altres mamífers. Aquesta proporció de proteïnes correspon al percentatge de proteïnes de la dieta dels gossos salvatges quan les preses són abundants; sembla que nivells encara més alts de proteïna no produeixen cap benefici.
[modifica] Enverinament i substàncies perilloses
Alguns aliments dels humans són perillosos pels gossos, incloent-hi la xocolata (enverinament amb teobromina), les cebes, el raïm i les panses, alguns tipus de xiclets, determinats edulcorants i les nous de macadàmia.
La xocolata pot contenir grans quantitats de greixos i estimulants semblants a la cafeïna, com ara metilxantines que, ingerides en quantitats importants, poden produir efectes nocius en gossos que van des de vòmits i diarrea fins a pantejos, una set i una micció excessives, hiperactivitat, un ritme cardíac anormal, tremolors, espasmes i fins i tot la mort en els casos més greus. Generalment, com més fosca és la xocolata, més gran és el potencial de problemes clínics per enverinament amb metilxantines. Només 570�grams de xocolata amb llet (o només 60�grams de xocolata amarga) poden causar problemes greus a un gos de 4,5�kg. La xocolata blanca pot no tenir el mateix potencial que la fosca de causar un enverinament amb metilxantina, però l'alt contingut en greixos de les xocolates més clares pot provocar vòmits i diarrea, així com el possible desenvolupament d'una pancreatitis, una inflamació del pàncrees que pot ser mortal.
El perill que representen el raïm i les panses fou descobert a voltants del 2000, i ha estat fet públic lentament des d'aleshores. No se'n coneix la causa, i petites quantitats d'aquests fruits causen una insuficiència renal aguda. Les groselles també podrien ser perilloses. El xilitol, un substitut de sucre que es troba en gran varietat de galetes sense sucre o dietètiques, caramels i xiclets, s'ha revelat ser altament tòxic, i fins i tot fatal, pels gossos. Les nous de macadàmia poden ser tòxiques pels gossos a una dosi tan baixa com una nou per quilogram de pes.
Les begudes alcohòliques representen un perill similar pels gossos que pels humans però, a causa del seu menor pes corporal i la manca de tolerància de l'alcohol, els gossos pateixen efectes tòxics amb dosis molt més baixes. Les senyals d'intoxicació amb alcohol en els animals de companyia inclouen vòmits, una anadura insegura, depressió, desorientació, i/o hipotèrmia. Les dosis altes poden causar arítmies cardíaques, espasmes, tremolors o fins i tot la mort. Plantes com ara Caladium, Philodendron o la dieffenbàquia causen irritacions de gola que cremen la gola quan baixen i quan pugen. El llúpol és especialment perillós i fins i tot en quantitats petites pot provocar hipertèrmia maligna. L'amaril·lis, el narcís, l'heura, l'iris i les tulipes (especialment els bulbs) causen irritació gàstrica i a vegades una excitació del sistema nerviós central seguida per un coma i, en els casos més greus, la mort. La ingestió de digitals, muguets, ranunculàcies i baladres pot posar la vida en perill perquè afecten el sistema cardiovascular. Els teixos són molt perillosos perquè afecten el sistema nerviós. Si un gos n'ingereix, cal buscar ajut veterinari immediatament.
Molts productes de neteja com ara l'amoníac, el lleixiu, els desinfectants, els desembussadors de tubs, els sabons, els detergents, les boles de naftalina i els llumins, són perillosos pels gossos, igual que productes cosmètics com els desodorants, els tints de cabell, l'esmalt i netejador d'ungles, la loció de permanent, i la crema solar. Els gossos són atrets per alguns verins, com ara anticongelant, verí de cargols i llimacs, insecticides i rodenticides. L'anticongelant és perillós pels gossos, encara que només sigui un bassal o un residu a mig netejar, a causa del seu gust dolç. Si a un gos li cau anticongelant al pelatge, se'l treurà llepant-se'l.
Els medicaments pels humans poden resultar tòxics pels gossos, com ara el paracetamol. La intoxicació amb zinc, principalment deguda a la ingestió de monedes fetes amb aquest metall, és sovint fatal en els gossos, a qui causa anèmia hemolítica.
A vegades, els gossos es mengen els seus propis excrements, els d'altres gossos o fins i tot els d'altres espècies, com gats, cérvols, vaques o cavalls. Això rep el nom de coprofàgia. Alguns gossos en prefereixen un cert tipus. No se'n coneix la causa, tot i que s'ha suggerit l'avorriment, la gana i necessitats nutricionals. Sovint es mengen excrements de gat, possiblement a causa de l'alt contingut proteic del menjar per gats. Això els pot causar toxoplasmosi.
[modifica] Salut
Els gossos són susceptibles a diverses malalties, trastorns i verins, alguns dels quals afecten els humans de la mateixa manera, i d'altres que són únics als gossos. Com tots els mamífers, els gossos són susceptibles a la hipertèrmia quan hi ha nivells elevats d'humiditat i/o de temperatura.
[modifica] Trastorns i malalties
Algunes races de gos també són propenses a determinats trastorns genètics, com ara la displàsia de maluc, luxacions rotulars, paladar leporí, ceguesa o sordesa. Els gossos també són susceptibles als mateixos trastorns que els humans, incloent-hi la diabetis, l'epilèpsia, el càncer i l'artritis. La torsió gàstrica i la meteorització són un problema seriós en algunes races de pit ample.
Les malalties infeccioses habitualment associades amb els gossos inclouen la ràbia (hidrofòbia), el parvovirus caní i el brom. Les malalties heretables dels gossos poden incloure un gran varietat, des de la displàsia de maluc i les luxacions rotulars medials fins a l'epilèpsia i l'estenosi pulmonar. Els gossos poden contraure gairebé totes les malalties que afecten els humans (tret d'aquelles que són específiques a l'espècie), com l'hipotiroïdisme, el càncer, malalties dentals, malalties cardíaques, etc. Per protegir-los de moltes malalties comunes, sovint els gossos són vacunats.
Dos trastorns mèdics greus que afecten els gossos són la piomètria, que afecta femelles no esterilitzades de totes menes i edats, i la meteorització, que afecta les races més grans i els gossos de pit ample. Ambdós són trastorn aguts, que poden matar ràpidament. Els amos de gossos susceptibles haurien de conèixer aquests trastorns com a part de la seva cura dels animals.
Alguns paràsits externs comuns són les puces, paparres i àcars. Els paràsits interns inclouen els cucs ancilòstoms, cestodes, nematodes i dirofilaris.
[modifica] Predadors
Tot i que els gossos salvatges, com els llops, són predadors alfa, poden morir en combats territorials amb animals salvatges. A més a les zones en què els gossos són simpàtrics amb altres predadors grans, els gossos poden ser una font d'aliment important per cànids o fèlids grans. A Croàcia són morts més gossos que ovelles, mentre que sembla que a Rússia els llops limiten les poblacions de gossos ferals. A Wisconsin es paga una major compensació per la pèrdua de gossos que de bestiar. Hi ha hagut casos en què un parell de llops maten gossos, seguint un mètode en què un d'ells atrau el gos cap a vegetació densa, on l'altre llop prepara una emboscada. En alguns casos, els llops han mostrat una manca anormal de por dels humans i els edificis a l'hora d'atacar gossos, fins al punt que se'ls ha de foragitar o matar. Els coiots també ataquen gossos. Es coneixen casos de feres que maten gossos. Se sap que els lleopards tenen una predilecció pels gossos, i han matat i s'han menjat fins i tot gossos grans i ferotges. A diferència dels lleopards que viuen a la mateixa regió, els tigres de l'Índia rarament ataquen gossos, tot i que a Manxúria, la Indoxina, Indonèsia i Malàisia, es diu que els tigres maten gossos amb el mateix vigor que els lleopards. Finalment, les hienes ratllades són grans predadors de gossos als pobles del Turkmenistan, l'Índia i el Caucas.
[modifica] Races
Hi ha nombroses races de gos; les organitzacions cinològiques en reconeixen més de 800. Molts gossos, especialment fora dels Estats Units i d'Europa occidental, no pertanyen a cap raça reconeguda. Uns quants tipus de gos bàsics han evolucionat gradualment durant la relació del gos domèstic amb els humans al llarg dels últims 10.000�anys o més però totes les races modernes tenen un origen relativament modern. Moltes d'elles són el resultat d'un procés deliberat de selecció artificial. A causa d'això, algunes races estan altament especialitzades, i hi ha una diversitat morfològica extraordinària entre races diferents. Malgrat aquestes diferències, els gossos són capaços de distingir els altres gossos d'altres tipus d'animal.
La definició del que és una raça de gos és tema d'una certa polèmica. Depenent de la mida de la població fundadora original, les races amb un patrimoni gènic reduït poden tenir problemes de consanguinitat, concretament a causa de l'efecte fundador. Els criadors de gossos prenen cada cop més consciència de la importància de la genètica de poblacions i de mantenir patrimonis gènics diversos. Les proves de salut i noves proves d'ADN poden contribuir a evitar problemes, oferint un substitut de la selecció natural. Sense selecció, els patrimonis gènics consanguinis o tancats poden augmentar el risc de greus problemes de salut o de comportament. Algunes organitzacions defineixen una raça menys estrictament, de manera que un exemplar pot ser considerat d'una raça sempre que el 75% de la seva ascendència sigui d'aquesta raça. Aquestes consideracions afecten tant els animals de companyia com els gossos que participen en exposicions canines. Fins i tot gossos amb pedigrí que han estat premiats pateixen de defectes genètics esguerradores a causa de l'efecte fundador o la consanguinitat. Aquests problemes no es limiten als gossos de pedigrí i poden afectar exemplars creuats. Es pot predir en certa mesura el comportament i l'aparença d'un gos d'una raça determinada, mentre que els creuaments presenten un ventall més ample d'aparença i comportament innovadors.
Els gossos mesclats són aquells que no pertanyen a cap raça determinada, sinó que tenen ascendència de diferents races. Tant els gossos de pedigrí com els mesclats són aptes com a companys, animals de companyia, gossos de càrrega o competidors en esports cinòfils. A vegades es creuen gossos de diferents races deliberadament, per crear races mesclades com ara el Cockapoo, una mescla de cocker spaniel i caniche en miniatura. Aquests creuaments deliberats poden presentar un cert grau de vigor híbrid i altres característiques desitjables, però poden o no poden heretar característiques desitjables dels seus pares, com ara el temperament o un determinat color o pelatge. Si no es fan proves genètiques als pares, els creuaments poden acabar heretant defectes genètics presents en les dues races parents.
Una raça és un grup d'animals que té un conjunt de característiques heretades que els distingeixen d'altres animals de la mateixa espècie. El creuament deliberat de dues o més races també és una manera de crear noves races, però només és una raça quan els descendents presenten de manera fiable aquest conjunt de característiques i qualitats.
[modifica] Interacció amb els humans
Els gossos domèstics han heretat una jerarquia social i uns comportaments socials complexos del seu avantpassat, el llop. Són animals que viuen en grup, amb un conjunt complex de comportaments que determinen la posició de cada gos a la jerarquia social. Els gossos presenten diverses postures i altres mitjans de comunicació no verbal que revelen el seu estat mental. Aquestes formes sofisticades de cognició social i comunicació poden explicar la seva ensinistrabilitat, el seu gust pel joc, i la seva capacitat d'integrar-se en llars i situacions socials humanes. Aquests atributs han contribuït a fer que els gossos creïn una relació única amb els humans tot i ser predadors alfa potencialment perillosos.
Tot i que els experts no estan gaire d'acord sobre els detalls de la domesticació del gos, hi ha consens que la interacció amb els humans jugà un rol significatiu en la formació de la subespècie. Poc després de la domesticació, els gossos esdevingueren omnipresents a les poblacions humanes, i s'estengueren pel món. Els emigrants de Sibèria probablement travessaren l'estret de Bering en companyia de gossos, i alguns experts suggereixen que l'ús de gossos de trineu podria haver estat vital per l'èxit de les onades migratòries que arribaren a Nord-amèrica fa uns 12.000�anys. Els gossos foren una part essencial de la vida de la població atabascana de Nord-amèrica. En molts grups, el gos era l'únic animal domesticat. Els gossos foren utilitzats de nou pels emigrants atabascans fa 1.400�anys, quan els cans carregaren gran part de les provisions en les migracions de les tribus apatxes i navahos. L'ús dels gossos com a animals de càrrega en aquestes cultures sovint continuà després de la introducció del cavall a Nord-amèrica.
[modifica] Gossos de treball
Tot i que la majoria de gossos són mantinguts com a animals de companyia, existeix un gran nombre de maneres en què els gossos poden ajudar els humans. En alguns casos es poden aprofitar les seves habilitats innates, mentre que en altres cal ensinistrar-los.
Els gossos d'assistència ajuden les persones amb discapacitats en tasques del dia a dia. En són exemples els gossos de mobilitat pels minusvàlids, els gossos pigall pels deficients visuals, i els gossos d'escolta pels deficients auditius. Els gossos de teràpia representen una altra manera d'ajudar els malalts; visiten persones que no es poden moure amb llibertat, com per exemple la gent gran que viu en residències geriàtriques o els malalts ingressats en hospitals, i els ofereixen diversió i entreteniment. També es fan cursos d'ensinistrament de gossos per presoners, com a teràpia de rehabilitació.
Els gossos de rescat ajuden gent que es troba en situacions difícils, com ara les persones que estan a l'aigua després d'un naufragi. Els gossos de cerca, en canvi, busquen persones desaparegudes, perdudes a terres salvatges, escapades de centres geriàtics, cobertes per allaus de neu, enterrades a sota d'edificis que s'han ensorrat, etc.
Els gossos d'atura encara són molt útils pels pastors i ramaders d'arreu del món per dirigir els ramats; es fan servir diferents races per cada tasca i per vigilar els ramats. Alguns gossos d'atura també protegeixen oques salvatges en parcs o cabres utilitzades pel control de males herbes. Els gossos d'atura bons es poden adaptar per controlar qualsevol tipus d'animal domèstic, o molts tipus d'animals salvatges. En canvi, els gossos de caça ajuden els caçadors a trobar, rastrejar i recuperar la caça, o a eliminar feristeles. És menys freqüent que un gos, o un grup de gossos, lluitin contra una presa, com ara un ós o un porc senglar.
Els gossos de trineu, que avui en dia es fan servir principalment en esdeveniments esportius, encara poden ajudar a transportar persones i queviures per terreny nevat i difícil.
Els gossos artístics, com ara els gossos de circ o els actors canins, estan ensinistrats per fer actes que no són útils intrínsecament, però que entretenen el públic o contribueixen a les actuacions artístiques dels humans.
Els gossos de guàrdia ajuden a protegir la propietat pública o privada, o bé residint-hi o bé durant patrulles, amb cossos militars o amb empreses de seguretat. Els gossos policia són habitualment ensinistrats per rastrejar o immobilitzar possibles criminals quan ajuden els policies a fer detencions o a investigar l'escena d'un crim. Alguns fins i tot estan entrenats per cossos antiterroristes. Els gossos de detecció, en canvi, poden ajudar a detectar substàncies il·legals, bombes, productes químics i moltes altres substàncies. Finalment, els gossos de guerra són utilitzats per les forces armades en moltes de les situacions en què es fan servir gossos civils, però en un context militar. A més, tasques militars especialitzades com ara la detecció de mines o l'estesa de cables han estat assignades a gossos.
[modifica] A la cultura
[modifica] Cultura tradicional
Els gossos són percebuts de manera molt diferent segons l'àmbit cultural de què es tracti.
A Europa, els gossos han estat considerat tradicionalment com a companys lleials dels humans, i molt preuats com a gossos de guàrdia, d'atura o de caça. És un dels motius pels quals els gossos s'han establert com uns dels animals de companyia més populars. En el judaisme i el cristianisme (construït sobre el judaisme), el gos no és especialment considerat. Sovint es parla d'ell amb menyspreu o com a exemple de criatura inferior i menyspreable, o com a símbol de pecat (per exemple, Proverbis 26:11: "Com gos que retorna al seu vòmit..."; 2n Samuel 3:8: "Que potser sóc un home de Judà, un cap de gos?"; Mateu 7:6: "No doneu als gossos les coses santes").
En l'islam, les opinions estan molt més diferenciades. Hi ha tres postures doctrinals sobre la puresa del gos:
L'última opció és la que és representada més sovint. Tanmateix, tota regla té una excepció: les preses aportades pels gossos de caça i els llebrers són considerades pures, encara que els gossos les hagin dut amb la boca.
El gos és mencionat en tres ocasions a l'Alcorà:
A la Xina, el gos és vist d'una manera bastant pragmàtica. No és ni honrat ni menyspreat, i en algunes províncies del sud del país serveix d'aliment. En la simbologia, representa l'oest, la tardor i a vegades la riquesa. També juga un cert paper en els exorcismes; segons la creença popular, els dimonis mullats amb sang de gos es veuen obligats a revelar la seva forma vertadera.
[modifica] Cultura contemporània
Més recentment, alguns gossos s'han guanyat un lloc a la mentalitat popular per causes diferents, esdevenint cèlebres. Per exemple, la cursa del sèrum cap a Nome del 1925, en què un equip de vint persones i uns 150 múixers transportaren un carregament d'antitoxina de la diftèria 1.085 quilòmetres a través d'Alaska en ple hivern. El gos Balto, líder del grup que féu l'últim relleu fins a Nome, no era considerat un gos de trineu especialment valuós, però fou capaç de salvar el seu equip d'una mort segura al riu Topkok. També fou capaç de seguir el camí fins i tot en condicions de visibilitat gairebé nul·la en què el seu múixer Gunnar Kaasen reconegué que a penes podia veure la seva mà davant dels seus ulls. Durant una tempesta de neu, Kaasen i el seu equip no aconseguiren trobar-se amb l'últim relleu, i hagueren de transportar la medicina el doble de distància, una fita que finalment els duria a la fama.
Un altre cas és el d'Hachikō, un gos de raça Akita. El 1924 fou traslladat a Tòquio pel seu amo, Eisaburō Ueno, un professor del departament d'agricultura de la Universitat de Tòquio. El gos el saludava cada dia des de la porta principal i l'acomiadava al final del dia a la propera estació de Shibuya. Fins i tot després de la mort de Ueno al maig del 1925, Hachikō tornava cada dia a l'estació a esperar-lo, i ho féu durant els deu anys fins a la seva pròpia mort. La devoció que Hachikō sentia cap al seu amo mort va commoure els que l'envoltaven, que l'anomenaren "el gos fidel". A l'abril del 1934, una estàtua de bronze fou erigida en honor seu a l'estació de Shibuya.
La gossa més cèlebre de totes és probablement Laika, una gossa petanera que el 3 de novembre del 1957 es convertí en el primer animal en ser llançat a l'espai, a bord de la nau Sputnik II. Tant els EUA (que utilitzaren ximpanzés) com l'URSS volien estudiar els efectes de l'espai sobre els éssers vius, i després de diversos mesos d'entrenaments, Laika fou enviada a l'espai. La nau no estava preparada per tornar Laika a la Terra sana i estàlvia, de manera que la seva mort estava prevista des del principi. Morí poques hores després de l'enlairament a causa d'hipertèrmia, causada per un malfuncionament del sistema de refrigeració de la nau. El viatge de Laika la convertí en un dels gossos més cèlebres del món.
[modifica] Història i mitologia
No es coneix amb certesa quina fou la primera cultura en domesticar els gats. Les proves arqueològiques situen la primera domesticació coneguda potencialment a l'any 30000 aC a Bèlgica, però amb més certesa al 7000 aC. En canvi, les proves genètiques semblen indicar un origen de l'Àsia oriental pels gossos. En tot cas, sembla evident que els gossos ja havien estat domesticats a l'època de les primeres civilitzacions. La deessa Bau, deïtat de la curació, era venerada a la mitologia sumèria, on se la representava amb un cap de gos. El seu nom és onomatopeic i significa "lladruc". Tot i que la representació més habitual del déu egipci Anubis era amb el cap d'un xacal, a vegades se'l representava amb el cap d'un gos, i la ciutat que era el centre del seu culte s'anomenava Cinòpolis, o "ciutat dels gossos".
A la mitologia grega hi apareixen diversos gossos llegendaris. Un d'ells és Lèlaps, un gos que de caça que mai no fallava a l'hora d'atrapar la seva presa. Després de passar per mans d'Europa i Minos, el gos arribà a Procris. El marit de Procris decidí utilitzar Lèlaps per caçar la guineu teumèsia, una guineu que mai no podia ser atrapada. Perplex davant aquesta paradoxa, Zeus convertí el parell d'animals en pedra.
Un altre ca cèlebre de la mitologia grega era Cèrber, un gos de tres caps que custodiava les portes de l'Hades. Aquest ferotge gos només fou vençut dues vegades, una vegada gràcies a la música d'Orfeu (que baixà a l'infern a buscar Eurídice), i l'altra quan l'heroi Hèracles el derrotà sense ajut de cap arma (com a part de les seves dotze tasques). Finalment, a l'Odissea Homer relata l'arribada d'Odisseu a Ítaca, on la deessa Atena li canvia màgicament l'aspecte per tal que no sigui reconegut. Malgrat les arts d'Atena, el gos d'Ulisses, Argos és capaç de reconèixer-lo després de vint anys, però mor de l'emoció.
És un dels dotze animals del cicle de dotze anys del zodíac xinès. Segons el zodíac, les persones nascudes a l'any del gos tenen una especial aversió per la feblesa. S'esforcen per expulsar la feblesa o les persones febles de la seva vida. Les persones de l'any del gos també solen tenir les qualitats associades amb aquest animal, com la lleialtat o la intel·ligència.
En el folklore de les illes Britàniques hi ha gossos negres, espectres canins sovint associats amb el Diable i que són considerats un presagi de mort. Són més grans que els gossos normals i sovint tenen uns grans ulls lluents. Solen aparèixer durant tempestes elèctriques, i tendeixen a encantar carreteres antigues, creuaments de camins o llocs on s'han executat persones. Tot i que la majoria d'ells són malèvols (i alguns fins i tot ataquen les persones), alguns pocs són benèvols.
[modifica] Gossos cèlebres de ficció
Els gossos han aparegut en múltiples representacions artístiques tant al cinema com a la televisió, així com a la literatura, la música, l'escultura, la pintura, etc. El seu encant ha travessat les barreres culturals i s'han convertit en un símbol de lleialtat, fidelitat i intel·ligència, però en alguns casos també d'agressivitat.
Al cine i la televisió, apareixen sovint en pel·lícules destinades a un públic infantil com ara Beethoven o 101 Dàlmates, que tingueren un gran èxit. En altres pel·lícules i sèries, es destaquen les seves habilitats com a rastrejadors, presentant-los com a detectius o com a policies. La sèrie austríaca Rex, per exemple, segueix les aventures d'un pastor alemany (Rex) que treballa amb la policia de Viena.
Disney popularitzà els gossos Pluto i Goofy, ambdós com a part de l'univers de Mickey Mouse. També destaquen altres pel·lícules de Disney com La dama i el rodamón (1955), 101 Dàlmates (1961), The Fox and the Hound (1981), i Bolt, així com Gromit de la producció britànica Wallace i Gromit. Les sèries Dartacan i els tres mosqueters, Scooby Doo també presenten gossos com a personatges principals, i és bastant cèlebre el gos d'Els Simpsons, anomenat Santa's Little Helper. Mentrestant, a la sèrie de televisió britànica Doctor Who hi han aparegut diversos models de K-9, un gos robot capaç de parlar que acompanya el Doctor en diverses aventures.
La dècada del 1950 fou l'auge de dues sèries de televisió protagonitzades per gossos molt cèlebres; Lassie, que seguia les aventures d'un collie en una granja de l'oest mitjà dels Estats Units, i Rin Tin Tin, un gos que, juntament amb el seu company humà, ajudava els soldats a mantenir l'ordre al vell oest. Els còmics també han donat molts gossos de ficció, entre els quals es poden destacar Snoopy, l'excèntric beagle de la tira còmica Peanuts; Odie, el ximplet gos groc que fa la vida impossible al gat Garfield; Milú, el fox terrier que acompanya Tintín en totes les seves aventures, i que té una afecció pel whisky; o Idèfix, un petit gosset amb un lligam molt estret amb el seu amo Obèlix (Astèrix el gal).
En els videojocs, els gossos també són un personatge recorrent. Uns dels que tenen més protagonisme (tot i que el joc passà desaparcebut) són els del joc de PSOne Tail Concerto de Bandai, amb un marcat estil d'anime japonès i on els protagonistes eren animals. Els personatges bons eren els gossos, mentre que els gats eren els dolents, tot i que realment no ho eren tant. Els jocs de la videoconsola Nintendo DS Nintendogs (amb 20.300.000 milions de còpies venudes al setembre del 2008) i Dogz són dos simuladors de gossos que han assolit un gran èxit, i els seus creadors han llançat diversos tipus de productes relacionats, com ara joguines i cartes col·leccionables.
L'èxit del programa de televisió Dog Whisperer (televisat a Espanya amb el nom El encantador de perros), en què César Millán, un ensinistrador de gossos, ajuda la gent a educar i entrenar els seus cans, permeté que fos llançat el videojoc My Dog Coach: Understand your Dog with Cesar Millan, també per la Nintendo DS. El gos Poochie també és un personatge de la saga de videojocs de Yoshi. Als videojocs de Pokémon i la sèrie d'anime homònima apareixen Pokémon semblants a gossos, els més coneguts dels quals són Growlithe i Arcanine; a la sèrie Digimon, alguns tipus de Digimon són gossos, com ara Gaomon.
El padrí de Harry Potter, Sirius Black, té un paper secundari però important a la saga de llibres, pel·lícules i videojocs de Harry Potter. Harry és seguit per un gos negre a Harry Potter i el pres d'Azkaban, però al final s'acaba revelant que el gos és en realitat Sirius, que és un animag (un mag capaç de transformar-se en animal). Altres exemples d'aparicions de gossos en literatura són la novel·la Ullal blanc de Jack London, el gos espectral d'El gos dels Baskerville d'Arthur Conan Doyle, el gos Argos (que pertany a Odisseu) de l'Odissea d'Homer, el gos Cujo imaginat per Stephen King, o Huan, el gos de Valinor que apareix al Silmaríl·lion (Tolkien).
En l'àmbit musical apareixen mencions a gossos, com ara en moltes cançons com ara Feed Jake de Pirates of the Mississippi, Dog Eat Dog d'AC/DC, Martha My Dear d'Els Beatles, etc.

Summary:
El gos, ca, cus o cutxo (Canis lupus familiaris) és un mamífer domèstic de la família dels cànids. Les proves arqueològiques demostren que el gos ha estat en convivència propera amb els humans des de fa com a mínim 9.000�anys, però possiblement des de fa 14.000�anys. Les proves fòssils demostren que els avantpassats dels gossos moderns ja estaven associats amb els humans fa 100.000�anys.
N'hi ha aproximadament 800 races (més que qualsevol altre animal ) que varien significativament en dimensions, fisonomia i temperament, i que presenten una gran varietat de colors i de tipus de pèl diferents. Tenen una gran relació amb els humans, servint d'animals de companyia, d'animals de guàrdia, de gossos pigall o de gossos pastors, per exemple.
Amb un nombre estimat de 400 milions de gossos en llars d'arreu del món, és un dels animals de companyia més populars, probablement només superat pels gats. Es creu que el llop gris, del qual és considerat una subespècie, n'és l'avantpassat més immediat. Les investigacions més recents indiquen que el gos fou domesticat per primera vegada a l'est d'Àsia, possiblement a la Xina; tanmateix, és incert si tots els gossos domèstics provenen d'un mateix grup o si el procés de domesticació es repetí diversos cops.


[modifica] Biografia
[modifica] Infantesa a Cadis
Falla va nàixer en el si d'una família benestant dedicada al negoci de consignataris de naus, que llavors vivien els últims anys del seu esplendor econòmic, previs a l'enfonsament de les últimes restes de l'imperi colonial espanyol, que els arrossegaria a la decadència. Son pare, José María de Falla Franco, era d'origen valencià, mentre que sa mare, María del Carmen Matheu Asturias, era catalana. Dels tres germans del matrimoni només tres van atènyer l'edat adulta: Manuel, Germán i Maria del Carmen. Serà la seua germana, també soltera com el compositor, la fidel companya de Falla en els seus últims anys de vida.
Falla naix a Cadis, l'últim racó de l'Europa occidental, davant de les costes africanes. No obstant això, la família Falla va tenir un bon contacte amb la tradició musical Europea, en primer lloc a través del conreu familiar de la música, interpretant els obligats repertoris operístics i de música de saló; i, en segon lloc, l'accés any rere any a l'obra de Haydn Les set últimes paraules de Crist en la Creu, encarregada per una confraria de Cadis al compositor austríac l'any 1785 i que es representava a la Catedral cada Setmana Santa.
Va rebre les primeres lliçons musicals de la seva mare, una excel·lent pianista que no va dubtar a posar-lo en mans dels millors professors de Cadis: Alejandro Odero i Enrique Broca, comptant també amb el suport i l'alè del melòman gadità Salvador de Viniegra. De la seua adolescència són les primeres obres de cambra en les que s'aprecia una notable instrumentació i la influència de Wagner i Gounod. Als 15 anys ja mostra alguns trets de la seua personalitat; somniador, sensible i amb una feble salut.
[modifica] Els anys d'estudi
Tot i que Falla ja havia fet alguns viatges a Sevilla i Madrid amb la seua família, el que li havia proporcionat el contacte amb representacions musicals, és l'any 1898 quan la família al complet, a causa de problemes econòmics, es trasllada a viure a Madrid. Als 20 anys era un pianista prometedor, que ja havia compost diferents peces per tal de proveir-se d'un repertori propi, atès que en aquella època no es concebia un pianista que no interpretara obres oroginals. De complexió dèbil, va ser rebutjat per al servei militar, i tardanament va matricular-se al Conservatori en matrícula lliure, perquè resultava massa major per alternar amb els alumnes comuns. L'excel·lent pianista José Tragó, professor del Conservatori, va adonar-se de les excel·lents capacitats del gadità i va ser un important suport per al jove pianista que, a banda, començava a mostrar interès per la composició.
El panorama musical madrileny no deixava massa lloc per la creació fora del camp habitual de la sarsuela, i Manuel de Falla, com tots els seus col·legues, va dedicar-s'hi, produint les seues primeres obres; entre 1899 i 1905 va compondre cinc sarsueles. A El corneta de órdenes, van seguir-li La cruz de Malta, Limosna de Amor i La casa de Tócame Roque, però cap d'elles es va arribar a estrenar. Les dues primeres les va compondre en col·laboració amb Amadeu Vives. Posteriorment Falla repudiaria aquestes dues obres, i també la tercera; no obstant, va expressar sempre una estima especial per la quarta d'elles, i anys més tard en va reutilitzar una part per al ballet El sombrero de tres picos. Totes aquestes obres, juntament amb les peces per a piano anteriors i alguna cançó andalusa, formen el que, en una frase del poeta Gerardo Diego ben escaient i que ha esdevingut cèlebre, s'ha denominat el «Premanuel de Antifalla». La cinquena sarsuela, Los amores de la Inés, si que va ser estrenada, però sense massa èxit.
Arran de la lectura d'unes partitures de l'òpera Els Pirineus de Felip Pedrell, Falla decideix contactar amb el mestre català per rebre'n classes de composició. Pedrell era professor d'Història de la música al Conservatori de Madrid. Falla va estudiar amb ell durant dos anys, de 1902 a 1904, moment en què Pedrell va tornar a Barcelona. Pedrell va inculcar-li la pulcritud i la perfecció formal, i li va fer conèixer els tresors del nacionalisme rus, especialment la música del Grup dels Cinc. Tanmateix, la principal influència de Pedrell consistirà en transmetre al jove compositor el coneixement del llegat musical espanyol, tant l'històric com el folklòric, com a base d'una creació musical original i autòctona. Falla es declararia tota la vida deixeble de Pedrell tot i no seguir al peu de la lletra el consell d'aquell. En efecte, Pedrell defensava la idea de la cita explícita i directa del material musical, mentre que Falla l'utilitza com a base però amb una elaborada recreació del material, que esdevé completament original. Falla utilitza la font folklòrica, però l'estilitza i la transforma fins que aquesta esdevé un material utilitzable per la música culta i adaptable a les necessitats orgàniques de l'obra concreta. En aquest sentit, Falla es trobarà completament inserit en els darrers corrents de la música nacionalista i de les avantguardes, representats per figures com Béla Bartok o Ígor Stravinski. El mateix Falla va afirmar, confrontant l'estètica de Claude Debussy i de Pedrell:
Falla pren partit per la visió essencialista de Debussy més que per la textual de Pedrell. Tot i això considera la posició de Debussy dins l'evolució natural de les teories de Pedrell, i per tant no hi veu cap «traïció» al mestre català. Al final de la seua vida, dedicarà a tots dos mestres el seu corresponent homenatge musical en la Suite Homenajes. La influència de Felip Pedrell seria decisiva en la conformació de la seva estètica: va ser ell qui li va obrir les portes al coneixement de la música autòctona espanyola que tanta importància hauria de tenir a la producció madura de Falla.
Els anys d'estudi a la capital van culminar amb la composició de l'òpera La vida breve, guanyadora del primer premi d'un concurs convocat per l'Real Acadèmia de Belles Arts de San Fernando.
[modifica] La vida breve
L'any 1904, l'Acadèmia de Belles Arts de Madrid va convocar un concurs per la composició d'una òpera espanyola. L'estrena de l'obra guanyadora no estava assegurada però, en les bases, l'Acadèmia prometia que havia «de procurar que les obres premiades siguen executades públicament, amb la deguda brillantor en un teatre de Madrid». Gairebé simultàniament la companyia madrilenya de pianos Orztiz y Gussó va convocar un premi de composició pianística, el premi del qual consistia en un excel·lent piano de cua. Falla decideix presentar-se als dos concursos, el que li provocarà no poc estrès i preocupacions, arribant a ambdues proves amb presses i dificultats. En el concurs d'interpretació va haver d'enfrontar-se al jove pianista català Frank Marshall, digne representant de l'escola de Granados. Malgrat la bona impressió que va deixar Falla, va perdre davant Marshall. Al concurs d'òpera va presentar una obra sobre un feble llibret de Carlos Fernández-Shaw, habitual llibretista de sarsuela: La vida breve. A causa de les presses, l'obra es va presentar amb nombrosos errors de còpia, en part també a causa de la col·laboració de l'inexpert germà del compositor, Germán, en les tasques de copisteria. Tot i així, l'obra va guanyar el premi.
S'ha considerat aquesta obra com la que va obrir la porta de la celebritat a Falla. L'obtenció del premi revela l'originalitat de la peça, que tot i emprar una concepció pròxima al que era habitual en la sarsuela— s'ha dit que en aquesta obra Falla té un deute clar amb el Gerónimo Giménez de La tempranica— destaca pel seu ús original de l'element musical popular i per una ambició estètica més enllà del que era corrent en la música espanyola de l'època. F. Sopeña i T. Marco, no obstant, han remarcat que, més enllà de les influències de la sarsuela, La vida breve és una obra de cabdal importància, un vertader drama líric, magistralment orquestrat i a la que no són alienes les influències veristes, tan a la moda en l'època, i wagnerianes.
Malauradament, el que en principi semblava un primer èxit es va tornar en una de les decepcions més grans de Falla. La subreptíciament promesa estrena a Madrid, després de diversos titubejos i un bon grapat de renovades promeses incomplides, no es va produir. L'obra hauria d'esperar nou anys per ser estrenada, primer a Niça i després a París
[modifica] París
Falla va arribar a París l'any 1907, encoratjat per una promesa d'una gira de concerts que un empresari de tercera fila li havia fet a Espanya. L'arribada no va estar exempta de problemes econòmics, perquè la gira promesa no va arribar a produir-se, i finalment va ser substituïda per una gira com a pianista acompanyant d'una petita troupe. A París va entrar en relació amb Claude Debussy, Maurice Ravel, Paul Dukas i Isaac Albéniz. Aquest últim, que s'havia guanyat una certa reputació i gaudia de merescuda fama en els cercles musicals parisencs, va fer gestions per aconseguir que la Corona Espanyola concedira una beca al jove músic, el que li va garantir l'estabilitat econòmica a partir de l'any 1908. Falla va tenir la sort de posar-se a treballar sota el mestratge de Dukas, en efecte aquest compositor era alhora un excel·lent mestre, dominava la tècnica de l'orquestració i no es trobava en l'òrbita de l'anquilosada i acadèmica Schola Cantorum de París, dirigida per Vincent d'Indy. A través de Ricard Viñes va conèixer Maurice Ravel qui junt amb Dukas, i Debussy van aconsellar-lo sobre les modificacions a introduir en la partitura de La vida breve, per facilitar la seua estrena francesa. Amb aquest objectiu li va ser encarregada a Paul Milliet la traducció al francès del llibret castellà.
L'any 1909 s'estrenen les Cuatro piezas españolas per piano, per Ricard Viñes. Es tracta d'una obra construïda sobre materials que Falla havia portat des d'Espanya i que marca un cert progrés en el seu estil, on és palesa la influència de Pedrell. El 1910 s'estrenen les Trois Trois mélodies sobre textos de Gautier. També correspon a aquesta època l'inici de la composició de Noches en los jardines de España. Tot i que en què la major part de la crítica veu en aquesta obra un gir evident cap a una estètica impressionista d'influència debussysta, el cert és que el projecte inicial datava dels seus anys a Madrid, des d'on l'any 1909 s'havia fet trametre els materials per part de la seua família. Hi ha qui assenyala també la influència de Chopin a través dels seus nocturns per piano. En efecte, Falla va mostrar vers Chopin una gran admiració, plantejant-se l'orquestració d'alguna de les seues peces i fins tot utilitzant una melodia del músic polonès per la seua Balada de Mallorca (1933).
Potser per l'interès que el tema espanyol despertava a França, potser per l'increment de l'atenció pública que començava a despertar Falla, finalment, l'1 d'abril de 1913 s'estrena al Casino Municipal de Niça La vida breve, i posteriorment, el 7 de gener de l'any següent, al Théâtre national de l'Opéra-Comique de París, obtenint un gran èxit de crítica i públic en ambdós casos.
L'any 1914 marcarà la tornada a Espanya, precipitada per l'esclat de la Primera Guerra Mundial. Tanmateix, aquest any veurà el naixement de la primera obra de maduresa del compositor, les Siete canciones populares españolas que ja seran estrenades a Madrid. Amb les Siete Canciones Manuel de Falla inicia un procés de depuració i destil·lació de l'element folklòric espanyol, en certa manera comparable al que Béla Bartok realitza amb el folklore hongarès.
[modifica] Maduresa
Falla va sortir de París amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial. En arribar a Madrid, com a testimoni del dolor que li va causar l'enfrontament bèl·lic, va posar música a un fluix poema de Gregorio Martínez Sierra, Oración de las madres que tienen a sus hijos en brazos. Aquesta primera col·laboració serà l'inici d'una més llarga associació entre Falla i el matrimoni Martínez Sierra - Lejárraga, que se substanciarà en obres posteriors. José Casanovas ressalta la mala sort de Falla amb els llibretistes, que sempre li van proveir de textos i arguments molt inferiors a la qualitat que la seua música mereixia.
A Madrid, l'any 1915, tenen lloc les estrenes de les dues composicions que són considerades les seues primeres obres de maduresa: les Siete canciones populares españolas i El amor brujo (ballet "gitanería" en un acte, sobre llibret de Martínez Sierra), amb la bailaora Pastora Imperio en el paper protagonista. A El amor brujo possiblement es troba la translació de la influència dels Ballets Russos de Serguei Diàguilev, que Falla havia conegut a París, però també un cert procés de depuració dels elements folklòrics i la recerca d'un llenguatge personal allunyat de qualsevol influència identificable.
També el 1915 és l'any en què conclou la composició Noches en los jardines de España a Cau Ferrat, Sitges, on havia estat convidat per Santiago Rusiñol. Aquesta obra va ser estrenada al Teatro Real de Madrid el 9 d'abril de 1916 pel pianista José Cubiles. A partir d'aquest moment comencen els contactes amb l'empresari dels Ballets Russos, Diàguilev, que s'havia mostrat interessat en representar les Noches en los jardines de España, opció que a Falla no li va semblar encertada. Amb Diàguilev i Léonid Massine va fer un viatge pel sud d'Espanya, aprofitant que els Ballets Russos havien recalat a Madrid fugint de la guerra.
Per aquesta època Manuel de Falla va començar a treballar en una nova obra, El corregidor y la molinera, basada en la novel·la de Pedro Antonio de Alarcón El sombrero de tres picos. Aquesta obra, inicialment concebuda com una mera pantomima o mimodrama, donarà lloc, una vegada reelaborada, al ballet El sombrero de tres picos que seria estrenat pels Ballets Russos, el 22 de juliol de 1919 (ja acabada la Guerra) al Teatre Alhambra de Londres. La data és agredolça per Falla, perquè poques hores abans del clamorós èxit de l'estrena, potser el més gran de la seua carrera, rep un telegrama que li anuncia l'extrema gravetat de la malaltia de sa mare — que, en realitat, va morir el mateix 22 de juliol —; això fa que tinga que tornar precipitadament a Madrid sense poder assistir a l'èxit de la primera representació. De fet, a l'estrena de El sombrero de tres picos s'uneixen tres talents indiscutibles, Manuel de Falla amb la música, Pablo Picasso amb els decorats i els figurins, i Léonid Massine amb la coreografia. Aquesta obra passarà a formar part del repertori dels Ballets Russos. L'any 1919 és també el de l'estrena de la Fantasia Baetica, per piano, encàrrec del genial pianista Artur Rubinstein.
[modifica] Granada
Després de diverses gires i viatges per Espanya i per l'estranger per presentar les seues obres, l'any 1922 Falla es va instal·lar a Granada, concretament a la vil·la anomenada Carmen de la Antequeruela Alta, que esdevindrà la seua residència definitiva a la ciutat andalusa, ciutat que ja formava part de l'imaginari del compositor a través d'obres precedents, com La vida breve o les Noches en los jardines de España. Amb l'objectiu de reviscolar i conservar el primitiu folklore andalús va promoure –junt amb Federico García Lorca, Ignacio Zuloaga i altres intel·lectuals i artistes– el "Concurso de Cante Jondo", que va tenir lloc el mes de juny de 1922 en el recinte de l'Alhambra.
A Granada va tenir ocasió de conèixer a la clavecinista Wanda Landowska, que participarà en l'estrena de la següent obra de Falla: El Retablo de Maese Pedro. Curiosament, en els anys en què viu a Granada, Falla gira la seua mirada cap a Castella i les seues joies musicals renaixentistes. Per la composició d'aquesta òpera de cambra per titelles, Falla va necessitar tres anys, i ell mateix es va fer càrrec de l'elaboració del llibret. El llibret està basat en els capítols XXV i XXVI del Don Quixot. L'òpera va ser un encàrrec de la princesa de Polignac, i va ser estrenada en versió de concert a Sevilla i en la seua versió escènica a la residència de la princesa a París. L'obra, qualificada per F. Sopeña com la més bella de la música espanyola, trenca amb l'estètica anterior de Falla i connecta amb les tendències neoclassicistes de la música europea, encapçalades per Stravinski, des d'una òptica molt peculiar. S'ha assenyalat l'original troballa del recitat narratiu del "trujamán" així com el retrat precís de la calidoscòpica personalitat de Don Quixot, que en aquesta breu òpera, mostra el seus vessants cavalleresc, noble, enamorat, somniador, temerari, i en definitiva, boig.
Després de El Retablo Manuel de Falla va compondre la que gran part de la crítica ha considerat la seua obra mestra i que el mateix Maurice Ravel va proclamar «l'obra mestra de la música de cambra moderna». Es tracta del Concert per clavecí i cinc instruments, obra despullada de qualsevol element no essencial i amb la qual arrisca molt, portant l'estètica de El Retablo fins a les últimes conseqüències. Encara avui dia, malgrat el prestigi entre la crítica i els estudiosos, aquesta obra s'interpreta molt menys i no gaudeix del mateix favor del públic que les obres "andaluses" del compositor. Va ser estrenada per Wanda Landowska –de fet, la seua composició es va dur a terme per una comanda de la clavecinista–, el 5 de novembre de 1926 al Palau de la Música Catalana de Barcelona. L'any anterior, a la mateixa sala, s'havia estrenat una altra petita i bella obra del compositor, Psyché.
Entre 1927 i 1936 Manuel de Falla va començar a ralentir el seu ritme productiu. Els problemes de salut augmenten i els compromisos socials i les preocupacions causades pels coflictes socials l'absorbeixen. És també temps de reconeixements: rep el nomenament de fill adoptiu de Sevilla (1926), ciutat en què havia contribuït a la fundació de l'Orquestra Bética, fill predilecte de Cadis (1926), cavaller de la Legió d'Honor de la República Francesa (1928). El 1935 es nomenat membre associat de la secció de música de l'Académie Royale des Sciences, des Lettres et des Beaux-Arts de Bèlgica, i a proposta de Paul Dukas, es elegit membre corresponent de l'Académie des Beaux-Arts de l'Institut de França, ocupant la vacant deixada per Edward Elgar.
Tot i col·laborar amb la República, sent designat l'any 1931 vocal de la recentment creada Junta Nacional de Música, no oblida les seues conviccions religioses, unint-se a un grup d'amics granadins en una carta adreçada a Niceto Alcalá Zamora, president de la República, i al seu amic Fernando de los Ríos, ministre de Justícia, demanant que es prenguen les mesures escaients per evitar la crema i saqueig d'esglésies, així com l'incipient procés de "desevangelització" d'Espaya.
[modifica] L'exili
La situació de Falla a Granada comença a presentar-se insostenible cap a 1933. Per una banda s'aguditzen el problemes de salut, amb multitud de símptomes d'etiologia fins ara desconeguda, a més de l'empitjorament de l'estat emocional. Totes les constants de la seua personalitat evolucionen cap a l'extremisme: li molesta qualsevol petit soroll, està pendent de qualsevol símptoma o empitjorament del seu estat... Just en aquest moment li arriba la invitació del música mallorquí Joan Maria Thomàs per passar una temporada a Mallorca. Per mitjà de la seua germana Maria del Carmen, secretària i companya constant, Falla sol·licita a Thomas un lloc que li permeta treballar amb comoditat, però amb senzillesa i sobretot «sense el més mínim soroll al carrer». En realitat en la fugida a Mallorca hi ha el propòsit de treballar de ferm en el nou projecte: Altàntida, un oratori escènic, a la manera dels antics «misteris», que feia un temps s'havia convertit en la seua obssessió creativa.
Tot el que envolta el procés de creació d´Atlàntida, és insòlit i rocambolesc, en primer lloc el tema: un poema noucentista del poeta català Jacint Verdaguer, que obliga a Falla a capficar-se en l'aprenentatge de la llengua catalana. En segon lloc el llarg procés de composició, de gairebé vint anys (de 1926 a 1946), per finalment deixar l'obra inacabada. Finalment el no més llarg procés de conclusió de l'obra a càrrec d'Ernesto Halffter, deixeble de Falla, fins a la seua estrena al Gran Teatre del Liceu el 24 de novembre de 1961 sota la direcció d'Eduard Toldrà. Per altra banda, és cert que L'Atlàntida de Verdaguer té evidents connexions amb el pensament i l'imaginari Fallià; el lligam amb el passat clàssic i amb el mite d'Alcides i l'episodi de l'hort de les Hespèrides, tan connectat amb la seua natal Cadis, i la imaginada relació del mite de l'Atlàntida amb el descobriment d'Amèrica i la existència d'una peculiar missió d'evangelització mundial per part d'Espanya.
Fins al 1936 Falla divideix les estades entre Granada i Mallorca, però en esclatar la guerra, trobant-se a Granada, s'enfronta amb el drama de l'assassinat del seu estimat amic Federico García Lorca. Se sap que va fer gestions per tractar d'alliberar-lo, sense cap resultat... No obstant sí que pot aconseguir l'alliberament del seu amic Lanz, autor dels decorats per al Retablo. Amb seixanta anys, el deteriorament físic i mental l'han convertit en un ancià maniàtic. Els anys de la guerra els passa en una espècie de boira mental, amb inconsistents reaccions infantils i temors cada vegada més accentuats. En acabar l'enfrontament rep una invitació per donar uns concerts a Buenos Aires i, en una fugida de l'ambient enrarit que s'estava vivint no només a Espanya sinó a tot Europa, embarca a Barcelona en el vaixell «Neptunia» el 2 d'octubre de 1939, quan ja havia esclatat la Segona Guerra Mundial. A Buenos Aires va estrenar la seua darrera obra, la Suite Homenajes, orquestració de la serie d'homenatges musicals que havia dedicat a Claude Debussy, Paul Dukas, Felip Pedrell i Enrique Fernández Arbós.
[modifica] Últims anys
Falla es va retirar a la ciutat d'Alta Gracia, en la província argentina de Còrdova, curiosament situada en una regió anomenada «Nueva Andalucía». Els últims vint anys de la seva vida els va passar treballant en la que considerava que havia de ser l'obra de la seva vida: la cantata escènica Atlàntida, sobre el poema de Jacint Verdaguer, que l'havia obsessionat des de la infantesa i en el qual veia reflectides totes les seves preocupacions filosòfiques, religioses i humanístiques.
No se sap fins a quin punt Manuel de Falla va imaginar que el seu viatge a l'Argentina seria un viatge sense retorn. Tampoc se sap massa dels darrers anys a l'Argentina, només que va viure amb la humiltat i la senzillesa de sempre, acompanyat per la seua fidel germana María del Carmen, i enfrontat a la tasca de completar la seua darrera gran obra, un repte que segurament ultrapassava les seues debilitades facultats.
A Alta Gracia va morir el 14 de novembre de 1946, al llit, d'un ràpid col·lapse cardíac. El 1947 les seves restes foren traslladades a Espanya i enterrades a la cripta de la Catedral de Cadis.
[modifica] Avaluació
Actualment es considera a Manuel de Falla el més gran compositor espanyol, sinó de tots els temps, almenys des de l'era dels grans polifonistes del renaixement, encapçalats per Tomás Luis de Victoria. Amb Falla, la música espanyola torna a connectar amb les avantguardes musicals i es guanya un lloc d'honor a les sales de concert.
La seua producció presenta tres característiques peculiars:
Potser, més que l'exili, consternador des del punt de vista personal, el major drama de Falla va ser el seu silenci creatiu en els últims anys; un drama estètic per tota una nova generació de músics ibèrics que havien albirat en l'evolució de Falla la direcció correcta, i que van quedar orfes de magisteri.
[modifica] Personalitat
Un dels aspectes més interessants i, alhora, més discutits de Manuel de Falla és el de la seua psicologia. Extremadament religiós i sobri, va viure tota la seua vida amb una senzillesa espartana, quasi ratllant en la pobresa material. En el període en què el va adoptar com a deixeble, Felip Pedrell el va descriure com un «andalús d'origen, jove, de 30 anys, que té encís, és summament discret, treballador, estudiós com pocs i, per variar, és un tros de pa ». En els anys 1920, en el cim de la seua capacitat creativa i de la seua popularitat, ja havien trascendit els trets més característics de la seua personalitat, que anirien aguditzant-se amb el deteriorament de la seua salut. Edgar Istel, l'any 1926, remarca la seua ascètica austeritat, la religiositat extrema, unides al seu aspecte eixut i distant, que el feien semblar un monjo o un personatge dels quadres de Ribera. En el mateix article d'Istel, se cita l'opinió que llavors manifestava Joaquín Turina sobre la personalitat del seu compatriota, destacant que les seues maneres polides i la seua amabilitat no podien amagar els seus principis gairebé d'anacoreta: la inflexibilitat de les seues idees, la solidesa dels seus principis i una certa tenacitat de propòsit.
Les raons del seu celibat i d'una certa misogínia, que li va ser atribuïda tot i haver gaudit de bones amigues i deixebles femenines, no s'han pogut esbrinar amb claredat a causa de la seua personalitat tímida i el seu extrem secretisme sobre els aspectes privats de la seua vida. Andrew Budwig addueix com a causa del seu celibat el rebuig per part d'una cosina del compositor, María Ledesma, d'una proposició de matrimoni. Més plausibles semblen les interpretacions relacionades amb els problemes de salut que va patir Falla, i que el van afectar físicament i mentalment, fins al punt de poder parlar d'una vertadera neurosi. En efecte, en els anys previs a la guerra, s'aguditzen en Manuel de Falla certes obsessions, com ara l'ordre domèstic i la necessitat d'un absolut silenci, arribant fins a l'extrem que qualsevol petit soroll del carrer el desestabilitzava. La situació d'inseguretat i la pèrdua d'alguns dels seus millors amics, entre ells Federico García Lorca, en els assasinats polítics previs a l'enfrontament militar, el van desestabilitzar completament.
A banda dels inevitables rumors d'homosexualitat també s'ha posat sobre la taula la possibilitat que Falla patira sífilis, el que seria conseqüent amb certs dels seus símptomes físics i neurològics, i amb el seu rebuig amb tota mena de contacte físic i de relació íntima amb les dones, capteniment al que podria haver-lo conduït una sentiment de culpa causada pel seu punyent catolicisme. En l'obra col·lectiva sobre musicoteràpia coordinada per M. Betés, s'hi pot trobar aquesta hipòtesi de diagnòstic:

Summary:
Manuel de Falla y Matheu (Cadis, 23 de novembre de 1876 - Alta Gracia, Argentina, 14 de novembre de 1946), fou un compositor andalús de música clàssica. Amb els catalans Isaac Albéniz i Enric Granados seria el tercer dels noms que conformen la gran trilogia del nacionalisme musical espanyol. Fou també un dels primers compositors d'aquesta tradició que es va donar a conèixer a tota Europa i Amèrica, superant l'aïllament de la música hispana des del segle XVIII.
Format a Madrid amb Felip Pedrell i posteriorment, a París, amb Paul Dukas, la seva producció palesa tant la influència de les arrels musicals hispàniques com la de la música francesa i les avantguardes europees. Va compondre ballet: El amor brujo i El sombrero de tres picos; òpera: La vida breve i El retablo de Maese Pedro; i música instrumental, entre la que cal destacar la Fantasia baetica per piano i el Concert per clavecí. La seua obra per piano i orquestra Noches en los jardines de España està pròxima a l'estètica impressionista. Va deixar inacabada la seua cantata escènica Atlàntida, basada en el poema de Jacint Verdaguer, conclosa posteriorment pel seu deixeble Ernesto Halffter.
Després de la Guerra Civil Espanyola Manuel de Falla va autoexiliar-se a l'Argentina, on va morir l'any 1946.