[rediger] Utbredelse
Portugisisk er offisielt språk i Angola, Brasil, Kapp Verde, Guinea-Bissau, Portugal, São Tomé og Príncipe og Mosambik. Det er dessuten offisielt språk sammen med kinesisk i Macau, sammen med tetum i Øst-Timor og med spansk og fransk i Ekvatorial-Guinea. Det er dette man kaller den lusofone verden, etter det romerske navnet på Portugal, Lusitania. I landene Kapp Verde og Guinea-Bissau er portugisisk det offisielle språket, men folkespråket er kriol, et portugisiskbasert kreolspråk. I São Tomé og Príncipe er også kreolspråket saotomesisk (kalt forro av lokalbefolkningen) meget utbredt.
Samfunn hvor portugisisk snakkes eksisterer i mange byer og land rundt omkring i verden, inkludert Montreal og Toronto i Canada, Paris i Frankrike, Asunción i Paraguay, Buenos Aires i Argentina og Boston, New Bedford, Cape Cod, Fall River, Honolulu, Houston, Newark, New York City, Orlando, Miami, Providence og Sacramento i USA. Andre land hvor portugisisk snakkes er blant annet Andorra, Belgia, Antigua og Barbuda, Bermuda, Luxembourg, Namibia, Jamaica, Venezuela, Guyana, Sveits, Japan og de tidligere portugisiske statene Goa og Daman og Diu i India. Mange av de portugisisktalende disse stedene er immigranter og/eller arbeidsinnvandrere fra Brasil eller Portugal.
Samveldet av portugisiskspråklige land er en internasjonal organisasjon bestående av åtte selvstendige land som har portugisisk som offisielt språk. Portugisisk er dessuten offisielt språk i den Europeiske Union, Mercosul, den Afrikanske union (et av flere arbeidsspråk) og flere organisasjoner.
Portugisisk er sammen med spansk det raskest voksende vestlige språk, og ifølge UNESCO er portugisisk det språket med størst vekstpotensial som internasjonalt kommunikasjonsspråk i Sør-Amerika og sørlige deler av Afrika. Noe av dette skyldes at man venter at de portugisiskspråklige landene i Afrika vil ha en samlet befolkning på hele 83�millioner i år 2050.
[rediger] Nord- og Sør-Amerika
Til tross for at Brasil er det eneste amerikanske landet som har portugisisk som sitt offisielle språk, blir portugisisk et stadig viktigere språk i Sør-Amerika, og man regner i dag med at 51�% av den søramerikanske befolkningen snakker språket. Takket være den sterke innflytelsen Brasil har i Sør-Amerika, har språket også spredt seg over grensene til de nærliggende spanskspråklige landene, hovedsakelig Argentina og medlemsland av Mercosul-unionen, en søramerikansk økonomisk union.
Etter at Brasil trådte inn i sistnevnte union, har portugisisk blir stadig mer populært å studere som andrespråk blant spanskspråklige. Det er per 2007 186�millioner brukere av portugisisk i Brasil, i tillegg er det mange brukere i grenseområdene til nabolandene Argentina, Bolivia, Paraguay (Brasiguayos) og Uruguay. I Paraguay er det om lag 122�520�morsmålsbrukere av portugisisk.
[rediger] Europa
I Europa blir portugisisk hovedsakelig talt av Portugals 10,6�millioner innbyggere. Språket har også blitt tatt med til Sentral-Europa av portugisiske immigranter, og de siste tiårene har språket blitt talt av omkring 10�% av befolkningen i landene Luxembourg og Andorra. I tillegg til dette oppsto det grupper av portugisisktalende i Belgia, Frankrike, Tyskland, Sveits og på Jersey. I Spania blir portugisisk snakket i områdene Olivenza og Vale do Xalima, da kalt a fala («språket») av lokalbefolkningen.
Galisisk er et språk som er nært beslektet med både spansk og portugisisk, og er offisielt språk i Galicia-regionen i det nordvestlige Spania. Galisisk og portugisisk har de samme røttene, og var helt opp til middelalderen ett språk, før det så skilte seg til to språk. Galisisk er idag innbyrdes forståelig med portugisisk. Noen lingvister ser selv idag på galisisk og portugisisk som ett og samme språk, men det vanlige er å betrakte dem som to språk. Det finnes to standardskriftspråk, men myndighetene i Galicia har valgt å støtte bare det ene, som er en variant litt nærmere det spanske språket enn det andre, kanskje for å skape litt distanse mellom galisisk og portugisisk. De galisiske delegatene i Europa-parlamentet, blant annet Camilo Nogueira, snakker etter eget ønske portugisisk.
[rediger] Afrika
Portugisisk er et viktig språk i det sørlige Afrika. Angola og Mosambik er organisert sammen med São Tomé og Príncipe, Kapp Verde og Guinea-Bissau i PALOP (Países Africanos de Língua Oficial Portuguesa), en organisasjon som representerer omkring 16�millioner portugisisktalende afrikanere. Man regner med at rundt 9�millioner av disse har portugisisk som morsmål, mens de resterende er tospråklige. Paradoksalt nok startet den virkelige veksten for portugisisk i Afrika etter at de tidligere portugisiske koloniene fikk sin selvstendighet. Myndighetene i disse landene mener at det portugisiske språket er nyttig for videre utvikling og forening. Afrikansk portugisisk er et viktig minoritetsspråk i Den demokratiske republikken Kongo, Malawi, Namibia, Sør-Afrika (omkring én�million brukere), Zambia og Zimbabwe. I andre deler av Afrika eksisterer det også portugisiske kreolspråk. På øya Annobón i Ekvatorial-Guinea snakkes det et kreolspråk som er nært beslektet med kreolspråket saotomesisk i São Tomé og Príncipe.
I Angola ble portugisisk raskt et nasjonalt språk, og ikke bare et arbeidsspråk. Ifølge de offisielle tallene fra 1983 var portugisisk morsmålet til 75�% av befolkningen i hovedstaden Luanda, noe som tilsvarer omkring 2,5�millioner mennesker. Minst 300�000�snakket bare portugisisk, mens rundt 1�% av befolkningen hadde ingen portugisiskkunnskaper. Fortsatt snakkes noen av språkene som ble talt før kolonialiseringen, men de er ikke særlig utbredte. Den portugisiske varianten angolerne snakker idag, adopterte de i sin tid fra språket slik det ble snakket i Portugal.
I Mosambik er portugisisk offisielt språk, men beherskes bare av snaut halve befolkningen. Ifølge tall fra 1997 snakker om lag 72�% av befolkningen i byene språket, rundt 40�% av den totale befolkningen i landet. På en annen side har bare rundt 6,5�% portugisisk som sitt morsmål (17�% i byene og 2�% i tynt befolkede områder).
I Kapp Verde og Guinea-Bissau er portugisisk det offisielle språket, mens folkespråket er kriol, et kreolspråk basert på portugisisk. Undervisning og fjernsyn bidrar til å holde kriol i live. I Guinea-Bissau snakker 44�% av befolkningen kriol, 14�% portugisisk og resten afrikanske språk. I São Tomé og Príncipe snakkes et nokså dialektpreget portugisisk, som viser en god del likhetstrekk med brasiliansk portugisisk. Derimot er overklassen i landet kjent for å bruke europeisk portugisisk, som også er det vanlige i resten av de portugisiskspråklige landene i Afrika. Ved siden av portugisisk snakkes det tre kreolspråk, hvor saotomesisk, kalt forro av lokalbefolkningen, er det største. Det er vanlig at barna lærer portugisisk først og senere lærer saotomesisk. Portugisisk blir stadig mer brukt som fellesspråk i landet og andelen morsmålsbrukere av språket er økende.
[rediger] Asia
I Asia blir språket snakket i Øst-Timor, Macau i Folkerepublikken Kina og i de indiske delstatene Goa og Daman og Diu. I Goa blir det ikke lenger undervist i portugisisk på skolene, og stadig færre snakker det. Av den grunn har språket fått det noe merkelige kallenavnet «besteforeldrenes språk».
I Macau blir språket snakket av bare en liten del av befolkningen, hovedsakelig etterkommere av handelsfolkene som slo seg ned i Kina og blant annet stiftet portugisiske skoler. Et forlengst utdødd kinesiskbasert handelsspråk med mange lånord og uttrykk fra portugisisk fantes tidligere i Guangzhou, og blir betegnet av fagfolk som kantonesisk pidginportugisisk. I Macau utviklet det seg et blandingsspråk der blandingsforholdet var motsatt: Med macaopatois dreier det seg om et språk som bygger på portugisisk. Det har også tatt opp i seg mange ord og enkelte grammatiske særegenheter fra andre språk som malayisk, singalesisk og senere kantonesisk. Det er nå utdødd, men selv om det ikke brukes så kjennes det fremdeles (2008) av noen få familier i Macau.
Det finnes også andre portugisiske kreolspråk i Asia. I den malaysiske byen Malakka snakkes kreolspråket kalt Cristão eller Papiá Kristang. Andre levende kreolspråk finner vi i India og på Sri Lanka. I Japan blir portugisisk snakket av rundt 250�000�personer, kalt dekasegui. Disse er brasilianere av japansk herkomst som har vendt tilbake til Japan.
I Øst-Timor brukes ofte tetum som fellesspråk. Tetum er et austronesisk språk som har blitt sterkt påvirket av portugisisk. Mindre enn 20�% av befolkningen snakker portugisisk, og av dem er den eldre generasjon dominerende. Men tallet er i endring ettersom flere og flere unge tar i bruk språket, og også interesserte voksne går i gang med å lære det. Øst-Timor prøver å benytte seg av portugisisk som et verktøy til språklig kontakt med det internasjonale samfunnet og distanserer seg fra Indonesia som landet tidligere var en del av. Xanana Gusmão, Øst-Timors president, har uttalt at han tror portugisisk vil være mye mer utbredt i landet i fremtida.
[rediger] Dialekter
Portugisisk er et plurisentrisk språk, hvilket betyr at det finnes flere standardutgaver. Vi har to hovedgrupper dialekter: de som blir talt i Brasil og de som blir talt i Portugal. Av historiske grunner ligger dialektene i Afrika og Asia nærmere dem i Portugal enn dem i Brasil, selv om de sett i lys av fonologien, og da spesielt uttalen av ustemte vokaler, ligger tettere opptil brasiliansk portugisisk.
Listen under viser vanlige portugisiske dialekter. For noen av dialektene er lytteprøver tilgjengelig.
[rediger] Brasil
[rediger] Portugal
[rediger] Angola
[rediger] Andre land og områder
[rediger] Klassifisering og beslektede språk
[rediger] De nærmeste slektningene
Portugisisk hører til den vestiberiske gruppa av den romanske språkfamilien. Medlemmene av denne gruppa er det portugisiske språkets nærmeste slektninger:
[rediger] Latin og andre romanske språk
Et spesielt trekk ved portugisisk er at man har beholdt vokaler fra vulgærlatinen som har blitt gjort om til diftonger i andre romanske språk. Et godt eksempel på dette er det latinske ordet petra «stein», som har blitt til pierre på fransk og piedra på spansk, men pedra på portugisisk. Et annet eksempel er latinsk focum «ild», som har blitt til fuego på spansk og fuoco på italiensk, men fogo på portugisisk.
Et annet karakteristisk trekk fra tidlig portugisisk er tapet av intervokaliske bokstaver, som l og n. De latinske ordene for «å forlate», «å ha» og «kjede» er salire, tenere og catena. Disse ordene har blitt til salir, tener og cadena på spansk, men sair, ter og cadeia på portugisisk. Dersom konsonanten n ble elidert, det vil si utelatt for å forenkle uttalen, ble den følgende vokalen ofte gjort om til nasal lyd. Eksempler på det er de latinske ordene manus, rana og bonum («hånd», «frosk», «bra»), som på portugisisk ble til mão, rãa (idag rã) og bõo (idag bom). Denne prosessen utgjorde kilden til de fleste typisk nasale lyder vi kjenner i portugisisk idag. Latinske endelser som -anem, -anum og -onem ble til -ão i det fleste tilfeller. Eksempelvis ser vi latins canem, germanum og rationem som på moderne portugisisk heter cão, irmão og razão, med cães, irmãos og razões som flertallsformer.
Selv om portugisisk har en rekke likheter med romanske språk utenfor den vestiberiske språkgruppa, er språket ikke innbyrdes forståelig med disse. En portugisisktalende person vil normalt måtte gjennomgå noe opplæring i disse språkene før han i det hele tatt vil kunne forstå nokså grunnleggende skrift og tale.
Her ser man en liten sammenligning mellom forskjellige romanske språk:
Her kan det være verdt å merke seg at noe av det leksikalske avviket ovenfor faktisk kommer av at forskjellige romanske språk bruker den samme ordrota, men med forskjellig betydning. Portugisisk for eksempel har ordet fresta, som tilsvarer fransk fenêtre, italiensk finestra, rumensk fereastra og så videre, men i dag betyr dette ordet ikke lenger vindu. På samme måte har portugisisk ordet cear, som tilsvarer italiensk cenare og spansk cenar, men det blir idag oftest brukt i betydningen «å spise kveldsmat», mens det mest brukte ordet for «å spise middag» er jantar (beslektet med det foreldede spanske ordet yantar) som følge av semantiske forandringer på 1800-tallet. Italiensk har ordet ella, som tilsvarer de andre språkenes ord for «hun», men det regnes idag for å være foreldet.
Galisisk har både fiestra (fra middelalderens fẽestra, som er opphavet til dagens portugisiske ord fresta) og det mer sjeldne xanela. Som i dialektene i de nordlige delene av Portugal brukes cear fortsatt i betydningen «å spise middag».
[rediger] Galisisk og fala
Galisisk, som snakkes i den autonome regionen Galicia i nordvestre del av Spania, er det språket som ligger tettest opp til portugisisk. Disse var en gang ett språk, men siden den politiske delinga av Galica og Portugal har de utviklet seg i forskjellig retning, særlig innenfor uttale og ordforråd. Selv om Galicia i dag hører til Spania, ligger kjernen i ordforrådet og grammatikken i galisisk fortsatt nærmere portugisisk enn spansk. Et eksempel på dette er bruken av fremtidskonjunktiv, personlig infinitiv og syntetisk pluskvamperfektum. Man regner med at galisisk er 85�% innbyrdes forståelig med portugisisk (R. A. Hall, Jr., 1989) . Det bør dog nevnes at en galisisktalende sannsynligvis vil bli bedre forstått av en innbygger i nordlige Portugal enn en i de sentrale delene av landet.
Fala er et annet språk som også nedstammer fra galisisk-portugisisk. Det snakkes av et mindre antall mennesker i byene Valverdi du Fresnu, As Ellas og Sa Martín de Trebellu i den autonome regionen Extremadura i Spania, nær grensa til Portugal.
[rediger] Avarter av portugisisk
På begynnelsen av 1500-tallet førte kontakt mellom portugisiske kolonister og reisende, afrikanske slaver og lokalbefolkning til at flere pidginspråk med varierende grad av portugisisk innflytelse dukket opp. Da disse pidginspråkene ble morsmålet til etterfølgende generasjoner, utviklet de seg til selvstendige kreolspråk, hvorav flere var i bruk i Asia og Afrika inntil 1700-tallet.
Som nevnt tidligere er portugisiskbaserte eller portugisiskpåvirkede kreoler fortsatt i bruk idag. Man regner med at omkring tre millioner mennesker over hele verden snakker dem, og mange av disse menneskene er av delvis portugisisk herkomst.
[rediger] Innflytelse på andre språk
Mange språk har adoptert ord fra portugisisk, blant andre indonesisk, tamilsk, singalesisk, malay, konkani, marathi, tetum, tsonga, papiamento, japansk, bajan kreol (som snakkes på Barbados), Lanc-Patuá (som snakkes i nordlige deler av Brasil) og Sranan Tongo (som snakkes i Surinam). Portugisisk har også i nokså stor grad påvirket språket língua brasílica, et tupí-guaraní-språk som var svært utbredt i Brasil inntil 1700-tallet og i tillegg språket som snakkes rundt Sikka på øya Flores i Indonesia. I områdene nær Larantuka, et distrikt på Flores, brukes portugisisk i bønner knyttet til påskeritualer. Takket være misjonsarbeid blant jesuitter i Japan, er den japansk-portugisisk-ordboka Nippo Jisho fra 1603 den første japanske ordboka med oversettelse til et europeisk språk.
Quốc ngữ, den moderne ortografien til vietnamesisk, er basert på 1600-tallets portugisisk. Etter å ha bygget på arbeider av tidligere portugisiske misjonærer, introduserte Alexandre de Rhodes quốc ngữ med boka Dictionarium Anamiticum, Lustitanum et Latinum (annamitisk–portugisisk–latinsk ordbok) på midten av 1600-tallet.
[rediger] Historie
Det portugisiske språket utviklet seg i de vestlige deler av den iberiske halvøya av vulgærlatinen som romerske soldater og nybyggere førte med seg dit fra og med år 218�f.Kr. Språket begynte å skille seg fra andre romanske språk etter folkevandringene og Romerrikets fall på 400-tallet. Man begynte å benytte språket i skrevne dokumenter omkring 800-tallet og på 1400-tallet hadde det utviklet seg til et språk med rik litteratur.
[rediger] Romernes ankomst
Da de ankom den iberiske halvøya år 218 f.Kr., førte romerne med seg det romerske folkespråket, vulgærlatinen, som alle romanske språk stammer fra. Allerede 100 år f.Kr. var det sørlige Lusitania romanisert. Strabon, en gresk geograf som levde under det første århundret e.Kr. skrev i sin Geographia dette om innbyggerne på den iberiske halvøy: «De har adoptert de romerske skikkene, og de husker ikke lenger sitt eget språk.» Språket ble spredt av romerske soldater, nybyggere og kjøpmenn som anla romerske steder i nærheten av tidligere sivilisasjoners bosetninger.
Mellom 409 og 711 ble den iberiske halvøya invadert av germanske folkeslag. Disse var for det meste svebere og vestgotere, og de tok til seg store deler av halvøyas romerske kultur og språk. Mangelen på romerske skoler og administrasjon, Lusitanias relative isolering fra det øvrige Europa og endringer i de politiske grensene på den iberiske halvøya gjorde at Lusitanias språk og kultur kunne utvikle seg selvstendig i den tidlige middelalderen. Disse forandringene førte til at det som nå kalles lusitansk romansk ble skapt.
[rediger] Den mauriske invasjonen
Maurerne invaderte halvøya i år 711, og i de okkuperte områdene overtok arabisk som administrativt språk. Befolkningen fortsatte dog å snakke sine romanske dialekter, så den arabiske påvirkningen på språket var relativt liten. Den største påvirkningen var på ordforrådet.
[rediger] Den første gammelportugisiske perioden
De eldste overlevende restene etter et portugisisk språk er administrative dokumenter fra 800-tallet. Denne språkformen, som ble talt mellom 800-tallet og 1100-tallet, blir idag kalt urportugisisk.
Portugal ble offisielt anerkjent som uavhengig land av Kongeriket Leon i 1143, med Alfonso I av Portugal som konge. I den første tiden av den gammelportugisiske perioden (fra 1100-tallet til 1300-tallet) utviklet språket seg gradvis til å bli allment benyttet. Tidligere hadde det for det meste blitt benyttet i den kristne delen av den iberiske halvøya som et språk for poesi og diktning. I 1290 grunnla kong Denis av Portugal det første portugisiske universitetet i Lisboa (Estudo Geral) og erklærte at portugisisk, da bare kalt det vulgære språket, skulle bli kjent som det portugisiske språk og benyttes offisielt.
[rediger] Den andre gammelportugisiske perioden
Under den andre gammelportugisiske perioden, fra 1300-tallet til 1500-tallet, ble det portugisiske språket spredt til Asia, Afrika og Amerika. På 1500-tallet utviklet det seg til et lingua franca i Asia og Afrika og ble ikke bare brukt av kolonialadministrasjonen, men også av lokale embetsmenn og europeere av forskjellige nasjonaliteter. Språkets spredning ble godt hjulpet av ekteskap mellom portugisere og lokalbefolkning og samarbeid med romersk-katolske misjonærer, noe som også førte til at kreolen Cristão («kristen») vokste frem. Språket nøt fortsatt stor popularitet i deler av Asia inntil 1800-tallet. Visse portugisisktalende kristne grupper i India, Sri Lanka, Malaysia og Indonesia bevarte språket sitt selv etter å ha blitt skilt fra Portugal.
Slutten på den gammelportugisiske perioden ble markert med publiseringen av Cancionerio Geral de Garcia de Resende i 1516. Fra 1500-tallet til idag har et økende antall ord av klassisk-latinsk opphav blitt stadig vanligere.
[rediger] Ordforråd
Nesten 90�% av det portugisiske ordforrådet stammer fra latin, og det har gjennomgått store fonologiske og morfologiske forandringer gjennom årene.
[rediger] Gjeninnførte latinske ord
Noen få ord har forblitt nesten uforandra, som taberna (vertshus), eller vendt tilbake til en form som ligner den opprinnelige, som coxa (lår). Mange av disse retro-formene oppsto i senmiddelalderen på grunn av bruken av kirkelatin i den romersk-katolske kirken og under renessansen, da antikken generelt og klassisk latin spesielt ble høyt verdsatt. Da gjeninnførte man for eksempel det latinske ordet aurum, som hadde utviklet seg til ouro (gull) og dourado (gylne), som adjektivet áureo (gylne). På samme måte ble locale, som hadde utviklet seg til lugar, senere gjeninnført som det mer lærde local. Mange lærde greske ord og morfemer ble innført eller gjeninnført på denne måten.
[rediger] Bidrag fra andre språk
Portugals før-romerske befolkning inkluderte fønikere, iberere, lusitaniere og keltere, men bare noen ganske få ord kan spores tilbake til disse. Noen eksempler er abóbora (pumpe) og bezerro (årsgammel kalv) fra iberisk, cerveja (øl) fra keltiske språk og saco (veske) fra fønikisk.
På 400-tallet ble Portugal invadert av svebere, vestgotere og alanere, germanske stammer som hadde blitt fordrevet fra Sentral-Europa av hunerne. Ettersom disse folkene adopterte romersk språk og kultur, har også de bare bidratt med noen få ord til det portugisiske språket, de fleste relatert til krigføring; som espora (spore), estaca (påle) og guerra (krig) fra gotisk spaúra, stakka og wirro.
Takket være den arabiske innflytelsen fra kalifatet i Córdoba som ble opprettet av maurerne på den iberiske halvøya, kom det inn omtrent 1000�arabiske ord i det portugisiske språket mellom 800-tallet og 1400-tallet. De fleste av disse ordene begynner på «a» eller «al», og er derfor lett gjenkjennelige, som for eksempel aldeia (bygd) fra التجارية (aldaya), alface (salat) fra الخس (alkhass), armazém (lagerlokale) fra المخزن (almahazan) og azeite (olivenolje) fra زيت (azzait). Fra arabisk kommer også det grammatikalsk merkverdige ordet oxalá, som betyr «om Gud vil».
Den portugisiske sjøfarten med oppdagelsesreiser og handel fikk en oppsving på 1400-tallet, og med dette kom det inn lånord fra hele verden til det portugisiske språket. Fra Asia kom for eksempel catana (kort sverd) av japansk katana, corja (pøbel) av malayisk kórchchu og chá (te) fra kinesisk chá.
Fra 1500-tallet til 1800-tallet fungerte Portugal som et mellomledd i slavehandelen mellom vestlige og sørlige Afrika og store portugisiske kolonier ble opprettet i Angola, Mosambik og Brasil, hvilket medførte at mange ord med opphav i Afrikas og Brasils urbefolkninger kom inn i språket, særlig navn på planter og dyr som fantes i disse områdene. Selv om disse begrepene for det meste ble anvendt i de forskjellige koloniene, spredde mange seg også inn i europeisk portugisisk. Fra kimbundu kom for eksempel kifumate → cafuné («klapp på hodet»), kusula → caçula («yngste barn»), marimbondo («tropisk veps») og bungular («danse som ei heks») av kubungula.
Fra Sør-Amerika kom blant annet batata (potet) fra taino, ananás fra tupí-guaraní naná, abacaxi fra tupí ibá cati (to typer ananas) og tucano (tukan) fra guaraní tucan.
Endelig har det portugisiske språket fra middelalderen til idag mottatt en stadig strøm av låneord fra andre europeiske språk – ofte til ergrelse for kritikere som ønsker å bevare språkets «renhet». Her følger noen eksempler:
[rediger] Skriftsystem
Portugisisk skrives med det latinske alfabetet med 26 bokstaver. Tre av disse (K, W og Y) brukes bare i ord av ikke-portugisisk opphav, som i darwinismo (darwinisme). Den portugisiske ortografien bruker ç, akutt og grav aksent, cirkumfleks og tilde over vokaler. I tillegg brukes trema over bokstaven U, men ofte bare i brasiliansk språkdrakt, som i lingüística (lingvistikk, linguística brukes i andre former for portugisisk).
[rediger] Skriftlige utgaver
Portugisisk har to store skriftlige utgaver:
I Brasil utelates vanligvis den første c-en i kombinasjonene «cc», «cç» og «ct», samt den første p-en i kombinasjonene i «pc», «pç» og «pt» ettersom den ikke uttales muntlig. Dette er derimot ikke tilfelle i Portugal; et eksempel er ordet «faktum», som heter facto i Portugal og fato i Brasil.
Det finnes også visse ulikheter i bruken av aksenttegn, på grunn av:
En rettskrivningsreform av 1990, som skal sette en internasjonal portugisisk standard, har blitt ratifisert av Brasil, Kapp Verde, Portugal, Øst-Timor og Guinea-Bissau. Brasil og Øst-Timor var de største tilhengerne av reformen og har lagt press på CPLP for å få gjennomført reformen raskt, men når reformen vil bli satt ut i livet, er ennå ikke bestemt. I Øst-Timor undervises barna derfor i begge de skriftlige utgavene. Galicia ble invitert til å delta i reformen, men den galisiske regjeringen, som anser galisisk og portugisisk som to forskjellige språk, avslo innbydelsen. Dog deltok en uoffisiell kommisjon av galisiske lingvister på reformmøtene som observatører.
Reformen kommer til å avskaffe de fleste c-ene i kombinasjonene «cc», «cç» og «ct» og p-ene i kombinasjonene «pc», «pç» og «pt» i europeisk og afrikansk portugisisk, og trema og aksenttegn i ord som slutter på «-éia» i Brasil. I tillegg vil det bli lagt til noen rettskrivningsregler. Den kommer til å tillate visse stavingsvarianter i ord som anónimo/anônimo, slik at det vil være opp til den enkelte bruker å avgjøre hvilken form han/hun ønsker å benytte.
Selv om dagens to skriftspråk ikke gjør det vanskelig for portugisiskspråklige fra forskjellige land å forstå hverandre, anses det ene landets rettskrivning som ukorrekt i andre land. Dette skaper problemer ved for eksempel bokoversettelser, ved at en bok som oversettes til portugisisk kan måtte gis ut i forskjellige utgaver. Slikt kan forvirre folk som lærer seg språket. Man håper også at reformen vil bidra til å fremme det portugisiske språket internasjonalt, på samme måte som Real Academia Españolas reform bidro til å fremme det spanske språket.
[rediger] Fonologi
I likhet med fransk er portugisisk kjent for sin kontrastive bruk av nasale lyder og det store antallet diftonger. Europeisk portugisisk har ni enkle ikke-nasale vokalfonemer, brasiliansk portugisisk har syv. Begge variantene har fem enkle nasale vokalfonemer, ti orale og fire nasale diftongfonemer. Det finnes nitten konsonantfonemer.
Europeisk portugisisk skiller seg fra dialektene i Brasil og de tidligere portugisiske koloniene med en tydelig velarisering som påvirker vokaler like mye som konsonanter. Vokaler gjøres mer åpne og sentraliserte, noe som gir uttalen et distinkt slapt drag som finnes i både hverdagslig og formell tale, og ofte resulterer i en fullstendig reduksjon av vokaler.
[rediger] Konsonanter
Etter vokaler uttales de som frikativene [β, ð, ɣ]. I brasiliansk portugisisk uttales disse konsonantene alltid [b, d, g].
[rediger] Vokaler
Den europeisk-portugisiske /ɯ/ transkriberes tradisjonelt som en lukket, sentral vokal [ɨ], men beskrives mer dekkende som en noe sentralisert lukket bakre vokal, [ɯ̈]. [ʏ] før visse /u/ forekommer i dialektene i Porto Alegre, Castelo Branco, Algarve (Barlavento-området) og São Miguel. [ø] forekommer på São Miguel, for eksempel i boi [bø] (okse).
[rediger] Betoning
Portugisisk har leksikalsk betoning, som kan være den eneste særskilte egenskapen i minimale par:
Den primære betoningen kan falle på en av de tre siste stavelsene i ordet, men faller oftest på en av de to siste. I europeisk portugisisk faller sekundær betoning på stavelser med diftonger når den primære betoningen ligger en annen plass i ordet. Det finnes en ufullstendig korrelasjon mellom betoningens posisjon og sluttvokalen, eksempelvis er den siste stavelsen vanligvis betont når den inneholder en nasal lyd eller en diftong, eller en åpen vokal. Portugisiske rettskrivningsregler utnytter denne korrelasjonen for å minske antallet diakritiske tegn.
[rediger] Prosodi
Betoning og intonasjon i fraser er viktig i portugisisk, og her er det betydelige forskjeller mellom dialektene. Det finnes seks dynamiske tonemønstre som påvirker hele fraser, og avhenger av talerens sinnsstemning og intensjon sågar som undertone, ettertrykk, reservasjon og så videre. Som i de fleste romanske språk uttrykkes spørsmålssetninger gjennom en markant toneforhøyning i slutten av setningen.
[rediger] Grammatikk
Et særlig interessant aspekt ved den portugisiske grammatikken er verbene. Morfologisk sett har man bevart mer av den klassisk-latinske verbbøyninga enn noe annet stort romansk språk.
Det finnes også noen tider som ikke finnes i andre romanske språk:

Summary:
Portugisisk (português�(hjelp·info) eller língua portuguesa på portugisisk) er et iberoromansk språk i den indoeuropeiske språkfamilien. Språket utviklet seg i nordre del av Portugal og i det som i dag er provinsen Galicia i Spania. Det er det eneste offisielle språket i Angola, Brasil, Guinea-Bissau, Kapp Verde, Mosambik, Portugal og São Tomé og Príncipe, og er et av flere offisielle språk i Macau, Øst-Timor og Ekvatorial-Guinea.
Med i overkant av 200 millioner brukere regnes portugisisk som det sjette mest talte språk i verden. Flesteparten, 186�millioner, kommer fra Sør-Amerika. Portugisisk fungerer også som et slags lingua franca i Afrika. Språket ble spredt over hele verden i løpet av det 15. og 16. århundret, da Portugal ble en stor, global kolonimakt. Koloniene spant seg fra Brasil i Sør-Amerika til Macau i Kina. I kolonitiden vokste mange portugisiskbaserte kreolspråk frem rundt om i verden, særlig i Afrika, Asia og Karibia.


[rediger] Konstruksjon
Etter persernes ødeleggelser startet gjenoppbyggelsen av Athen, først under Themistokles, Aristeides og Kimon. Men den viktigste var Perikles, som overgikk dem alle. Han var den ledende athenske politikeren på 400-tallet f.Kr.
Under de tredve årene Perikles' regjerte, ble en rekke bygninger reist: Parthenon og Propylaia på Akropolis, Stoa Poikele og Hefaisteiontempelet på agorá, Odeion ved Akropolis' fot, og mange flere. For alle byggverkene på Akropolis fikk Perikles' personlige venn billedhoggeren Feidias både det overordnede konstruksjonsmessige og det direkte kunstneriske ansvaret. Det omfattet blant annet skulpturdekorasjonene. Parthenon hadde høyeste prioritet blant byggeprosjektene. Bygningens arkitekter var Iktinos og Kallikrates. Perikles tok sikte på monumenter så perfekte at «fremtiden vil undre seg over oss, slik man i dag undrer seg over oss».
Byggingen startet 447 f.Kr. og var ferdig 438 f.Kr., men arbeidet med dekorasjonene fortsatte minst fram til 433 f.Kr. Tempelet ble innviet til Panathenaia i 438 f.Kr., selv om bygge- og utsmykningsarbeidet varte i fem år til.
Noen av regningene fra byggeprosjektet er bevart, og de viser at den største kostnaden var steintransporten til Athen og Akropolis fra marmorfjellet Pentelikon omkring 16 km mot nord.
Tempelet ble bygget på samme sted som det arkaiske Parthenon, og reist på den utbrente grunnmuren fra en uferdig bygning som ble påbegynt på 480-tallet som et minnesmerke over seieren ved Marathon. Rester av dette kan sees noen steder rundt tempelet, og de to tidligere bygningene er kjent også fra innskrifter på Akropolis. I arkeologiske verker betegnes de gjerne som Parthenon I (eldst), II (arkaisk) og III (klassisk). Det arkaiske tempelets krepidoma ble brukt som fundament for det klassiske. Da man valgte å bygge et større tempel ble fundamentet utvidet mot nord.
Til tross for at Hefaisteion, tempelet på agorá viet til Hefaistos, er det mest komplette bevarte doriske tempelet ble Parthenon i sin tid betraktet som det «vakreste». John Julius Cooper skrev at
Stylobatet er den flaten som søylene står på. Den kurver seg lett oppover av optiske hensyn. Entasis refererer til søylenes lette utbuktning oppover, for å oppnå en optisk effekt når man ser mot taket i tempelet. Disse fine kurvene gjør at tempelet ser mer symmetrisk ut enn det faktisk er.
Målt fra det øverste trappetrinnet er Parthenons mål på 30,80 x 69,62 meter; på det nederste er målene 34 x 73,5 meter. Den indre helligdommen var 19,2 meter bred og 29,8 meter lang, med to indre doriske søylerader, som behøvdes for å støtte opp taket. Lengden på cella (= hovedrom med kultbilde) tilsvarer 100 attiske fot, hvilket har gitt den navnet Hekatompedon, «Hundre fot». Fundamentet er 1,65 meter høyt, med tre trinn á 0,55 meter. Utvendig måler de doriske søylene 1,9 meter i diameter, og de er 10,4 meter høye. Hjørnesøylene har en noe større diameter. Stylobatene har en oppadgående kurve mot midten med 60 millimeter mot den østre og vestre enden, og 110 millimeter på sidene.
Parthenons arkitektoniske orden er i hovedsak dorisk, og tempelet har 8 × 17 søyler i peripteralt arrangement. Det normale antall for et dorisk tempel i perioden var 6 × 13. Størrelsen på tempelet avgjøres ikke utelukkende av antall søyler, så dette er et uvanlig fravik fra regelen. Men tempelet har også noen joniske trekk, som frisen som løper rundt cellaens utside, og fire joniske søyler i bakre rom. I begynnelsen var det kun dette rommet som ble kalt Parthenon, men senere har navnet blitt brukt på hele tempelet.
Den indre bygningen har en tradisjonell utforming med cella (i Parthenon kjent som Hekatompedon), pronaos og opistodom.
[rediger] Skulptur og friser
Parthenon var utsmykket med marmorskulpturer av høy kvalitet både innvendig og utvendig. Disse er bare delvis bevart, men de som fremdeles finnes, gir en god forestilling om skulpturene som er gått tapt. På det østre pedimentet (et triangulært felt ovenfor søylene på tempelets forside og bakside) har det vært avbildet en skildring av Athenes fødsel. Det vestre pedimentet viste Athenes strid mot Poseidon om Attika.
Langs tempelets ytre sider, nedenfor pedimentet og ovenfor søylene, løp friser med metoper (i dorisk arkitektur består frisen vekselvis av metoper, som er firkantede blokker med bildemotiver og triglyfer som er blokker med tre loddrette rifler). Disse viste på sørsiden motiv fra slaget mellom lapiter og kentaurer, på østsiden kampen mellom guder og kjemper, og på vestsiden kampen mellom grekere og amasoner. Det er ukjent hvilket motiv som var avbildet på nordsiden, men det kan ha vært scener fra den trojanske krigen.
Cellaen (hovedrommet) hadde doriske søyler i to etasjer i hesteskoform. På ytterveggen av cellaen var det rundt en meter høye friser, ca. tolv meter over bakken. Cellafrisen bestod av 92 metoper som var rundt en meter høye og 60 cm brede. På tre av sidene viste de motiver fra den store Panathenaiaprosesjonen, den store årlige (midtsommers)festivalen til ære for Athene. På den fjerde siden viste frisen de olympiske guder, de mest sentrale gudene i det greske pantheonet.
Inne i cellaen stod Feidias' statue av Athene Partnenos på en omkring tre meter høy plattform. Statuen var omkring tolv meter høy, og var laget i khryselefantin teknikk, det vil si i gull og elfenben festet på en trekjerne. Originalen har forlengst gått tapt, men det finnes flere kopier i mindre skala. Deler av plattformen er bevart. Delene som var i gull, fungerte som gullreserve; formene ble bevart, slik at de kunne smeltes ned i krisetider, og så støpes på nytt senere, noe som ble gjort ved minst et par anledninger.
Vest for cellaen lå det tredje rommet, opistodomen, med døråpning mot vest. Det var dette rommet som opprinnelig ble kalt Parthenon, og som ble brukt som skattkammer.
Selv om den rene hvite marmoren på oldtidens tempeler tiltaler den moderne esteten, var Parthenon, som alle antikke bygninger, ihvertfall delvis malt, selv om forskere er uenige om hvor mye, og i hvilke farger de var malt. Det er kjent at helligdommens indre tak var malt i en dypblå farge, og statuegruppene på pedimentet var malt i sterke farger. Noen forskere mener at de øvre delene av Parthenon var malt i sterkt rødt og blått, slik at skulpturene skulle fremheves mer, siden de ble sett nedenfra.
[rediger] Kirke, moské og kruttlager
Som den antikke greske religionens viktigste tempel, har Parthenon vært bevart i nesten tusen år. Tempelet var sannsynligvis intakt på 300-tallet e.Kr., og da var det like gammelt som Notre Dame i Paris er nå, og betydelig eldre enn Peterskirken i Roma er.
I 450 ble Parthenon omfunksjonert til kirke, og dedisert til Jomfru Maria – den ble en Theotokos-kirke (en kirke innviet til Maria Gudefødersken). Det ble opprinnelig ikke gjort større endringer, annet enn at noen skulpturer i øst ble fjernet for å rydde plass for den kirkelige apsis: Kirker vender tradisjonelt motsatt vei av greske templer. Dessuten ble trolig de av de øvrige skulpturer som forestilte greske guder, fjernet på grunn av sin hedendom, og sannsynligvis ødelagt.
På denne tiden var imidlertid Athen ikke mer enn en provinsby i Romerriket, om enn med en storslagen fortid. En gang på 400-tallet ble den store Athene-statuen bortført av en av keiserne. Den ble tatt med til Konstantinopel, der den senere ble ødelagt, muligens ved plyndringen av byen under det fjerde korstoget i 1204.
Under latinsk styre var Parthenon en katolsk Mariakirke.
I 1456 falt Athen i det osmanske rikets hender, og Parthenon ble igjen konvertert, denne gangen til moské. Osmanene var vanligvis respektfulle overfor de antikke monumentene i sine områder og ødela nok ikke Athens fortidsminner med hensikt, men de gjorde heller ingenting for å beskytte dem. I krigstider var de villig til å bruke deler av monumentene til bygningsmaterialer for murer og festninger. Det ble oppført en minaret i Parthenon, men ellers ble ikke noe ødelagt. Européiske besøkende på 1600-tallet bevitnet at bygningen da stort sett var intakt. Fragmenter av minaretens base er synlige i det sørvestlige hjørnet.
I 1674 besøkte den franske ambassadør i Konstantinopel, marki de Nointel, Athen, sammen med kunstneren Jacques Carrey, som i løpet av to uker lagde skisser og tegninger av Pantheon. Dette var bare 13 år før begivenhetene i 1687 (se nedenfor), og selv om tegningene var utført hastig og unøyaktig, kan man se hvor mye som var bevart av bygningen på dette tidspunkt. Skissene er nå i Paris.
I 1687 ble Athen angrepet av venetianere, og Parthenon ble rammet veldig hardt. Osmanene befestet Akropolis, og brukte Parthenon som kruttmagasin. Den 26. september samme år ble Parthenon bombardert av svensk-tysk artilleri, under ledelse av feltmarskalken Otto Wilhelm von Königsmarck, og deler av bygningen eksploderte. Ordren var gitt av den venetianske general Francesco Morosini, og den var særlig skjødesløs med tanke på at han var klar over at tyrkerne lagret krutt på Akropolis.
Den indre strukturen ble ødelagt, og det som var igjen av taket, falt sammen. Noen av søylene, hovedsakelig på sydsiden, ble avhugd, skulpturer falt ned, og deler av dem ble senere solgt som souvenirer. Etter dette ble bygningen stående ubrukt.
[rediger] Senere hendelser
På slutten av 1700-tallet ble Athen besøkt av mange européere, og Parthenons ruiner var et yndet motiv for kunstnere, de ble ofte tegnet og malt. Dette var med på å få mange i Storbritannia og Frankrike til å heve sine røster for gresk selvstendighet. I 1801 fikk den britiske ambassadøren i Konstantinopel, Thomas Bruce, 7. jarl av Elgin, tillatelse fra sultanen til å lage en opptegnelse av fortidsminnene i Akropolis, rive nyere bygninger som hindret utsikten til monumentene, og flytte noen av skulpturene. Han tok dette også som en tillatelse til å samle sammen alle skulpturer som han kunne finne. Noen tok han fra bygningene, noen fra marken rundt, og noen kjøpte han av lokalbefolkningen.
Muligens var Lord Elgin oppildnet av hva Napoleon hadde foretatt seg i Egypt under sitt felttog der. Franskmennene hadde tatt rikelig for seg av løst og fast fra den egyptiske oldtid, og bragt det med seg hjem til sin hovedstad Paris som troféer for å sikre landets prestisje som verdens kulturelle midtpunkt. Den 26. desember 1801 skrev lorden ivrig til en venn:
I dag oppbevares den samlingen Lord Elgin tok med seg, i British Museum i London og er best kjent under tilnavnet The Elgin Marbles. Elginsamlingen består av nesten alle statuene fra Parthenons pediment (gavlfelt), dets beste metoper, de fleste av frisepanelene, én av karyatidene og én jonisk søyle fra Erekhteion. I tillegg fins de fire panelene som sammenlagt utgjorde frisen på tempelet for Den vingeløse Nike, og som er blitt erstattet med gipsavstøpninger av statuene, i samlingen.
Andre skulpturer fra Parthenon er i Louvre, i Paris og i København.
Mesteparten av de gjenværende statuene er imidlertid i Akropolismuseet, som ligger noen meter sydøst for Parthenon. Noen få kan fortsatt ses på selve bygningen. Den greske regjeringen har i mange år forsøkt å få British Museum til å returnere skulpturene til Hellas. British Museum har nektet, og den britiske regjeringen har vist seg uvillig i å tvinge museet å gjøre det med lovmakt.
Da det selvstendige Hellas i 1832 fikk full myndighet over Athen, ble minareten fjernet fra Parthenon sammen med alle bygninger fra middelalderen og nyere tid. Området ble vernet som historisk område under kontroll av greske myndigheter. I dag trekker det årlig millioner av turister, som går opp stien på vestsiden gjennom den restaurerte Propylaia, og opp den Panathenaiske veien mot Parthenon, som er omgitt av et lavt gjerde for beskyttelse mot skader.
I dag er miljøfaktorer den største trusselen mot Parthenon. Athen har vokst enormt siden andre verdenskrig, og har store problemer med trafikktrengsel og luftforurensning. Vibrasjoner fra Athens trafikk beveger Parthenons grunn, og sur nedbør forårsaker korrosjon av marmoren på tempelet og skulpturene. I løpet av de siste tjue årene har de greske myndighetene og byen Athen kommet et stykke på vei med disse utfordringene, men Parthenons framtid er fortsatt usikker.
[rediger] Rekonstruksjon
I begynnelsen av 1975 startet greske myndigheter rekonstruksjonen av Parthenon og de andre strukturene på Akropolis, med støtte fra EU. En arkeologisk komité gjennomgikk og dokumenterte nøyaktig hver eneste gjenværende gjenstand på området, og arkitekter assisterte ved å lage computermodeller for å bestemme deres opprinnelige plassering. I noen tilfeller fant de ut at den tidligere rekonstruksjon var feilaktig. Spesielt viktige og skjøre skulpturer ble ført til Akropolismuseet. En spesialbygd, moderne kran ble installert inne i Parthenon-bygningen for å flytte marmorblokker. De feilaktige rekonstruksjonene ble demontert, og en nøye restaureringsprosess startet. Parthenon kommer ikke til å bli tilbakestilt til samme tilstand som den var i før eksplosjonen i 1687, men skadene etter eksplosjonen vil bli reparert så godt som mulig. Ny marmor fra det originale steinbruddet blir brukt til å fylle hull og til å reparere strukturelt viktige elementer. Bortimot alle store marmordeler blir plassert på sin opprinnelige plass i strukturen, og støttet av moderne bygningsmaterialer der det er nødvendig.
[rediger] Skattkammer eller tempel?
Arkitektonisk er Parthenon klart et tempel, og inneholdt tidligere det berømte kultbildet av Athene av Feidias og et skattkammer med offergaver. Siden gresk ofring alltid fant sted ved et alter under åpen himmel, passer ikke Parthenon inn i visse definisjoner av et tempel. Noen forskere mener derfor at Parthenon kun ble brukt som skattkammer. Denne teorien, som ble lagt fram på slutten av 1800-tallet, har fått flere tilhengere i den senere tid. De fleste forskerne mener imidlertid fortsatt at bygningen følger de definisjoner Walter Burkert angir for en gresk helligdom, bestående av temenos, alter og tempel med kultbilder (Burkert 1985 pp 84 – 92). Se Holtzmann 2003 for en komplett oversikt over denne debatten.

Summary:
Koordinater: 37°58′17″�N 23°43′34″�Ø
Parthenon (gresk: Παρθενών) er et tempel som ble oppført mellom 447 f.Kr. og 433 f.Kr. på Akropolis i Athen, og var viet til Pallas Athene, byens skytsgudinne. Det erstattet et eldre, uferdig tempel (Før-Parthenon) viet til samme gudinne, og rasert av perserne i 480 f.Kr.. Det i sin tur hadde erstattet et eldre, mindre Athene-tempel. Parthenon er en av verdens mest berømte bygninger, snart 2500 år gammel, og hele Akropolis ble oppført på UNESCOs verdensarvsliste i 1987.
I tillegg til å fungere som tempel, hadde det også en rolle som skattkammer. Bygningens offisielle navn var Jomfru Athenes tempel og det vanlige navnet kommer av det greske ordet παρθένος (parthénos betyr jomfru, til ære for Athene, som var jomfru). Hva man i antikken kalte Parthenon, vet vi ikke i dag. Geografisk plassering av Parthenon er 37°58’17.45 N / 23°43’34.29 Ø.


[rediger] Fysisk geografi
[rediger] Geologisk utvikling
Den eldste kjente irske bergarten er om lag 1,7 milliarder år gammel, en gneistype på øya Inishtrahull utenfor kysten av grevskapet Donegal.
For om lag 600 millioner år siden, ved slutten av den prekambriske perioden, var den irske landmassen delt i to. De to halvdelene på hver sin kontinentalplate befant seg på dette tidspunkt på omtrent samme breddegrad som Sør-Afrika i dag. Fossiler funnet ved Bray i grevskapet Wicklow indikerer at landmassen lå under havnivået på dette tidspunktet.
I løpet av de neste 150 millioner årene drev disse to landmassene mot hverandre, og ble forent for om lag 440 millioner år siden. Fossiler oppdaget nær Clogher Head i Louth viser sammenføyingen av fauna fra kystene fra begge sider av havet som opprinnelig delte landmassene. I løpet av denne kollisjonen ble fjellene nordvest i Irland formet, likeledes granitten som finnes på steder i Donegal og Wicklow.
Den irske landmassen var nå over havnivå og lå nær ekvator, og det finnes fossile spor av landbaserte livsformer fra denne perioden. Dette inkluderer fossilerte tre fra Kiltorcan i Kilkenny, og flere fossiler av beinfisk og ferskvannsmuslinger samt fotavtrykk fra et firbeint amfibisk dyr bevart i skifer på øya Valentia i Kerry. I denne perioden ble også den eldre rødlige sandsteinen dannet.
For mellom 400 og 300 millioner år siden var Irland (og resten av Nord-Europa) senket under et varmt hav. Store korallrev ble formet, og det var forhold som førte til dannelsen av kalksteinen som fortsatt utgjør berggrunnen på øya. Etterhvert som vannet trakk seg tilbake blomstret tropiske skoger og fruktbare sumper oppsto. De organiske restene av dette ble gjennom millioner av år omdannet til kull, det meste av dette har siden erodert bort. Denne perioden, som er kjent som karbontiden, endte med ytterligere bevegelse i jordplatene som flyttet Irland enda lenger mot nord. Presset fra disse platebevegelsene skapte de irske fjell- og åskjedene som strekker seg i retningen nordøst-sørvest.
For 250 millioner år siden var Irland på samme breddegrad som dagens Egypt og hadde et ørkenklima. På denne tiden eroderte mesteparten av kullet og sandsteinen bort. De tynnere lagene av kalkstein sør på øya ble også delvis påvirket av denne erosjonen. Da mantelen av sandstein ble borte ble kalksteinen eksponert for karbondioksid og andre faktorer som skapte karstlandskapet som særlig kjennetegner Burren i grevskapet Clare.
Kort tid etter dette begynte rester av organisk materiale i havet rundt Irland å bli omdannet til reservoarene av olje og gass som nå spiller en viktig rolle i øyas økonomi. Så, for om lag 150 millioner år siden, ble Irland igjen dekket av vann, og det ble dannet nye kalkformasjoner over store deler av overflaten. Spor av dette har overlevd under basalt-lavaen som finnes i noen nordlige deler av øya.
For 65 millioner år siden begynte den vulkanske aktivitetet som formet denne lavaen, Mournefjellene og andre fjell i nord har sitt opphav fra dette. Det var varme klimatiske forhold på denne tiden, og gode forhold for vegetasjonen. Rester av vegetasjonen i depresjonen i Antrim ble til deponier av lignitt (brunkull) som fortsatt er uberørte. De varme forholdene førte til mye nedbør som akselererte erosjonen og utviklingen av de karstiske landskapsformene.
Irland var nær sin nåværende posisjon for 25 millioner år siden. Den lange erosjonsperioden hadde skapt betydelige mengder jord og det meste av berggrunnen var dekket av denne. I områder hvor dreneringen var god var det brun eller grå jord, mens det i områder hvor avrenningen ikke var så god var svart leire som dominerte. Etterhvert som klimaet ble kjøligere stabiliserte jordforholdene seg, og den flora og fauna som rådet før menneskene inntok øya begynte å vokse fram. For omtrent tre millioner år siden hadde det naturlige landskapet mer eller mindre fått den formen vi kjenner fra i dag.
De siste 1,7 millioner år har jordkloden vært preget av sykluser mellom varme og kalde perioder. Det tidligste beviset på hvordan dette har påvirket øya Irland kommer fra perioden som kalles den ballyninske varmeperioden for om lag 500�000 år siden. På denne tiden var mesteparten av de opprinnelige irske treslagene allerede etablert på øya.
Isens aktivitet i de kalde periodene var med på å gi det irske landskapet sin nåværende form. Svært synlige spor av isbreene finner vi i dannelsen av U-daler som Glendalough i Wicklow, og botner og små innsjøer av smeltevann. Under den smeltende isen ble det samlet opp hauger av sand og avfall som skapte drumliner, som er et vanlig kjennetegn for landskapene nord i de sentrale områdene av øya. Det oppsto også elver av smeltevann under isen, og jord og stein flyttet av disse strømmene formet eskere. Den største av disse, Esker Riada, deler den nordlige og sørlige halvdelen av Irland og ryggen av den fungerte en gang som den den viktigste ferdselsåren mellom øst- og vestkysten.
[rediger] Bergarter og jordtyper
Fjellene langs kysten har store variasjoner i geologisk sammensetning. I sør består fjellene av gammel rødlig sandstein med elvedaler av kalkstein. I grevskapene Galway, Mayo, Donegal, Down og Wicklow er fjellene stort sett av granitt, mens mye av den nordøstlige delen er et basalt-platå. Spesielt bemerkelsesverdig her er området kjent som Giant's Causeway i Antrim, et særpreget basaltlandskap som er på UNESCOs verdensarvliste.
Jordsmonnet i nord og vest, hvor det er størst nedbørsmengder, er hovedsakelig dårlig drenert torv og gleijord, med en torvaktig podsol. I kontrast er jordsmonnet i sør og øst i hovedsak godt drenert brunjord og brun og gråbrun podsol.
Nord i grevskapet Clare finnes et uvanlig landskapsmiljø i området som er kjent som Burren. Dette karstpregede landskapet består av grunnfjell av kalkstein, og i de innerste delene av Burren er det lite eller ingen jord slik at de karstiske kalksteinsformasjonene ligger i dagen. Det er mange groper, hvor overflatevannet forsvinner gjennom den porøse overflaten, og omfattende grottesystemer har oppstått i noen områder. Grotten Pol an Ionain nær Doolin har en av verdens lengste kjente fritthengende stalaktitter.
[rediger] Landskapsformasjoner
[rediger] Fjellkjeder
Irland består av et lavtliggende sentralt område som i hovedsak har en flat topografi, omgitt av fjellkjeder langs kysten. Noen viktige fjellområder er (fra Kerry i sørvest og langs kysten mot klokkeretningen) Macgillycuddy's Reeks, Knockmealdown, Wicklowfjellene, Mournefjellene, Antrimplatået, Sperrinfjellene, Derryveaghfjellene og Twelve Bens/Maumturks-gruppen. Noen fjellkjeder i sør er lengre inn i landet, som Galteefjellene, Silvermines og Slieve Bloom.
Fjellene i Irland er ikke spesielt høye, bare tre topper er over 1000 meter og 455 over 500 meter. Den høyeste toppen er Carrauntuohill, som er 1038�meter høy. Den er i Macgillycuddy's Reeks, en kjede av breformede sandsteinformede fjell i Kerry, hvor også de to andre irske fjellene som er over tusen meter ligger. . Andre kjente fjell på Irland er Mount Brandon og Croagh Patrick.
[rediger] Myrlandet
Det store lavlandet sentralt på øya er av kalkstein dekket med bredeponier av leire og sand, med vidstrakte myrer og sjøer. En av de største myrene er Bog of Allen. Irland har tilsammen 12�000 km² myrland, av to forskjellige slag: teppemyr og høymyrer.
Teppemyrer er den mest utbredte myrtypen. De er stort sett skapt av menneskelig aktivitet hjulpet av det irske klimaet. Teppemyrer oppsto i områder hvor mennesker i neolittisk tid ryddet skogen for å dyrke jorda. Ettersom det ryddede landet fikk lavere næringsinnhold ble det liggende brakk, og jorda ble gradvis surere og det ble gunstige forhold for røsslyng og siv. Organisk materiale fra dette ble samlet opp, og lag av torv oppsto.
Høymyrer er mest vanlige i Shannonbassenget. De ble dannet da fordypninger etter isbreene ble fylt med vann og dannet små sjøer. Avfall fra siv og andre vekster i disse sjøene formet et lag på bunnen av vannet, som etterhvert vokste og tilslutt nådde over vannspeilet og gjorde at sjøen grodde igjen.
[rediger] Elver og innsjøer
Den viktigste elven i Irland er Shannon. Om man regner med det 113 km lange utløpet (estuaret) som er påvirket av tidevann og saltvann er den 340�kilometer lang, og med det den lengste elven på de britiske øyer. Elven skiller de myrlendte sentrale delene av øya fra den mer kuperte vestlige delen. Med til elven regnes tre innsjøer, Lough Allen, Lough Ree og Lough Derg, hvor Derg er den største. Shannon renner ut i Atlanterhavet sør for Limerick. Andre større elver er Bann, Blackwater, «de tre søstre» Nore, Suir og Barrow, Liffey og Boyne.
Lough Neagh i Ulster er den største innsjøen på øya Irland, med et areal på 381 km². Den er også den største innsjøen i det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland, og den tredje største i Vest-Europa. Den er nesten like stor som de tre neststørste innsjøene på Irland tilsammen, Lough Corrib (172�km², størst i Republikken Irland), Lough Derg (118�km²) og Lough Erne (112�km²).
[rediger] Kystlinjen
Kysten av Irland kjennetegnes av mange kapp og halvøyer med bukter og fjorder. Både bukter, fjorder og innsjøer betegnes med det irsk gæliske Lough (tilsvarer skotsk Loch) .
Lengst i nord finner vi Inishowenhalvøya i Donegal, med det nordligste punktet på øya, Malin Head. Det nordligste punktet på øya ligger i republikken, ikke i Nord-Irland. Nordvest for Malin Head er den lille øya Inishtrahull som utgjør det nordligste territoriet til Republikken Irland, om en ser bort fra den omstridte Rockall. Fjorden Lough Swilly ligger på vestsiden av Inishhowen, og Lough Foyle som danner grense mellom republikken og Nord-Irland på østsiden. Nord for Nord-Irland ligger den øya Rathlin, som er den nordligste bebodde øya utenfor kysten av Irland. Langs kysten av Nord-Irland finner vi ellers Belfast Lough med byen Belfast innerst mellom Antrim og Down. I Down ligger også den smale Strangford Lough som skiller Ardshalvøya fra fastlandet, og Carlingford Lough som danner grense mot Louth og republikken.
Østkysten sør for Nord-Irland er i hovedsak uten større innbuktninger, unntakene er først og fremst Cooleyhalvøya mellom Carlingford Lough og Dundalkbukten, halvøya Howth og Dublinbukten ved utløpet av Liffey og Wexford Harbour i sør ved byen Wexford. Helt i sørøst ligger Carnsore Point. Den største øya på østkysten er Lambay like nord for Dublin.
På sørkysten ligger fjordene Waterford Harbour utenfor munningen av Suir ved byen Waterford, og Cork Harbour ved munningen av Lee. I sørøst ligger Salteeøyene og i sørvest øya Clear. Her er det ingen større halvøyer, de mest kjente nesene er Hook Head ved Waterford Harbour, Old Head of Kinsale utenfor byen Kinsale sør for Cork og helt i sørvest Mizen Head. Uttrykket Mizen Head til Malin Head brukes på samme måte som det norske Lindesnes til Nordkapp. Det sørligste punktet i Republikken Irland er imidlertid den lille klippeøya Fastnet Rock.
Vestkysten kjennetegnes av et dramatisk landskap med mange bukter og halvøyer. Fra sør finner vi fjordene Dunmanus og Bantry i grevskapet Cork, og nord for Bantry Bearahalvøya. Ved grensen til Kerry ligger innløpet til Kenmore som er et fjordlignende estuar. Mellom Kenmore og Dinglebukten ligger den store halvøya Iveragh og nord for Dinglebukten den kjente Dinglehalvøya. Rett utenfor Iveragh ligger den store øya Valentia, lenger vest de små klippeformasjonene Skelligøyene. Vest for Dinglehalvøya finner vi Blasketøyene.
Ved grensen mellom Kerry og Clare møter elven Shannon Atlanteren i et stort estuar som også kalles «Shannonfjorden». Rett nord for estuaret ligger Loop Head. Kysten av Clare er ellers jevn og uten innbuktninger før Galwaybukten, de mest bemerkelsesverdige formasjonene på Clarekysten er Moherklippene.
Nord for den store Galwaybukten og Aranøyene finner vi landskapet Connemara. Det er flere øyer på kysten av grevskapene Galway og Mayo, blant dem Achill som er den største av øyene rundt Irland, Inishbofin, Killary og Clare Island. Innenfor øya Clare er Clewbukten.
Den store Donegalbukten ligger mellom Mayo og grevskapet Donegal. På vestkysten av Donegal ligger også øya Arranmore (som ikke må forveksles med Aranøyene ved Galwaybukten) og i nordvest Tory Island.
[rediger] Klima
Irlands klima er temperert, men betraktelig varmere enn de fleste andre steder på samme breddegrad, som Polen på kontinentet eller Newfoundland på motsatt side av Atlanteren. Dette skyldes den oppvarmende effekten fra havet på grunn av Gulfstrømmen. Vindretningen er i hovedsak fra sørvest mot nordøst, med lavtrykk som kommer inn fra Atlanteren og brytes mot fjellene på vestkysten. Dette gir betraktelig mer nedbør på vestkysten enn lenger øst, Valentia utenfor kysten av Kerry i vest har nesten dobbelt så mye nedbør pr år (1400�mm) som Dublin på østkysten (762�mm). For hele øya gjelder det at høst og vinter er årstidene med mest nedbør, omtrent 60�% av den årlige nedbøren kommer mellom august og januar.
Januar og februar er de kaldeste månedene i året, og den gjennomsnittlige dagstemperaturen i disse månedene er mellom 4 og 7�°C. Juli og august er de varmeste månedene, men en gjennomsnittlig dagstemperatur mellom 14 og 16�°C. Månedene med mest solskinn er mai og juni, men et gjennomsnitt på mellom fem og sju timer solskinn per dag.
Ekstreme værforhold forekommer, selv om de er relativt uvanlige på Irland sammenlignet med mange områder på det europeiske kontinentet. Kraftige atlantiske lavtrykk, som først og fremst inntreffer i desember, januar og februar, kan gi vinterstormer med vind opp mot 160�km/t i de vestlige kystområdene. Om sommeren, spesielt i slutten av juli/begynnelsen av august, kan kraftig uvær med torden plutselig oppstå, først og fremst i sentrale strøk og på vestkysten.
Denne tabellen viser gjennomsnittlige klimatall fra værstasjonen ved flyplassen i Dublin for perioden 1961 til 1990.
[rediger] Flora og fauna
Irland har vært adskilt fra resten av den europeiske landmassen siden siste istid, og har derfor mindre mangfold innenfor flora og fauna enn vi finner mange andre steder i Europa. Det meste av øya var en gang dekket av skog. De opprinnelige skogene er hovedsakelig ryddet bort i de fleste områdene, og et program for å gjenetablere skogsområder er igangsatt gjennom EUs habitatsdirektiv.
I Burrens karstlandskap er det arktisk-alpin vegetasjon som har overlevd siden siste istid. I de store våtmarksområdene sentralt på øya finnes svært mange slag myrmose, og røsslyng og ulike planter innen sivfamilien. I de sørvestlige områdene i grevskapene Cork og Kerry finnes områder med planter som trives i et mildt og fuktig klima.
Irland har et rikt fugleliv, over 380 forskjellige arter er registrert på øya og 135 arter hekker på Irland og tilhørende småøyer. Mange trekkfugler holder til på Irland om vinteren. Det er store kolonier av sjøfugl langs kysten og på småøyene, blant annet havsule i naturreservatet på Lille Skellig. I sjøer og elver i innlandet finnes store bestander av svaner, ender, vadefugler, gås, terner og måser.
Det finner 31 arter av pattedyr på øya, den irske røyskatten og den irske haren (Lepus tidimus) er regnet som spesielt interessante. Av andre pattedyr på Irland kan nevnes hjort, rødrev, grevling, oter, steinkobbe og havert. Av amfibier finnes det en enkelt art av både frosk, padde og salamander, mens den eneste reptilen er vanlig firfisle. Det er ikke slanger på Irland.
[rediger] Politisk geografi og demografi
[rediger] Historie
Den første mesolittiske jeger- og samlerkulturen ble etablert på øya Irland rundt år 7000 f.kr. Fra rundt år 3000 f.kr. tok en neolittisk kultur til, som holdt husdyr og drev jordbruk. Fra omtrent 600 f.kr. begynte en massiv innvandring av keltere, og de neste 1700 årene var Irland språklig og kulturelt en enhet, selv om øya aldri ble var forent i politisk forstand under kelterne. Den idealiserte irske historieskrivingen forteller om overkongenes herredømme over øya, men dette var mer en symbolsk enn en reell tittel. Det er mulig at noen konger som Flann Sinna og Brian Boru faktisk hadde politisk herredømme over hele øya i deler av sine perioder som overkonger, men ikke lenge nok til at en virkelig forening av de rivaliserende småkongedømmene og klanene kunne finne sted.
Fra det 5. århundre e.kr. begynte kristningen av Irland, gjennom St. Patrick og en rekke andre misjonærer. Innen år 600 hadde det oppstått en keltisk form for kristendom, som først inneholdt en rekke elementer fra keltisk mytologi. Kristendommen har siden spilt en betydelig rolle i Irlands kulturelle og politiske utvikling. Klostersamfunnene ble viktige sentra, både kulturelt, kommersielt og politisk. De første spirene til bydannelser var ved monastiske hovedseter som Armagh og Emly.
Fra 800-tallet ble øya utsatt for plyndringer fra vikinger, og det fulgte en betydelig norrøn innvandring. De norrøne brakte med seg handel og kommunikasjon med omverdenen på en ny måte, og det oppsto bysamfunn ved norrøne bosetninger som Dublin, Limerick og Waterford. De norrøne ble imidlertid raskt assimilert inn i den rådende kulturen, og allerede fra siste halvdel av 800-tallet kan de betegnes som norrøn-gælere.
I 1169 ankom normannerne, og vant kontroll over store deler av øya. Dermed startet en periode på over 800 år hvor England var sterkt involvert i styret. Fra 1541 tok den engelske monarken direkte kontroll, og et betydelig antall nybyggere fra England og Skottland reiste over. Dette førte til at den gamle adelen ble presset ut, og til at det oppstod en religiøs konflikt mellom de protestantiske nybyggerne og de katolske irene. Denne konflikten har siden vært et gjennomgangstema i irsk historie.
Irland fikk sitt eget parlament, og hadde et begrenset selvstyre, men makten lå i anglo-irske, protestantiske hender mens den katolske majoriteten ikke hadde stemmerett. I 1801 ble øya innlemmet i Det forente kongerike Storbritannia og Irland, og det irske parlamentet ble avskaffet.
På begynnelsen av det 20. århundre skjøt uavhengighetskampen på ny fart, og i 1922, etter den irske uavhengighetskrig, ble øya delt i to. I nord oppstod Nord-Irland, en britisk provins som med unntak av perioden 1971–1998 har hatt begrenset selvstyre. I sør opprettet britene Sør-Irland, mens irene opprettet Den irske republikk. Med den anglo-irske traktat ble den sørirske staten så til Den irske fristat, som deretter ble dagens Republikken Irland.
[rediger] Demografi
Irland har hatt en negativ utvikling av folketall fra midten av 1800-tallet fram til midten av 1900-tallet. Folketallet sank fra åtte millioner i 1840 til i overkant av fire millioner i 1930. Denne utviklingen begynte i den store hungersnøden i 1845-49, og fortsatte gjennom utvandring. Folketallet stabiliserte seg etter 1950, og er i dag økende.
 Det bor i dag til sammen rundt seks millioner mennesker på øya Irland, fordelt som 4�234�925 i Republikken Irland (2006) og 1�685�267 i Nord-Irland (2001). Republikken har en folketetthet på 57/km² mens Nord-Irland har en over dobbelt så høy folketetthet med 122/km². I begge områdene er befolkningen konsentrert i og rundt de store byene: Belfast og Londonderry i Nord-Irland, og Dublin, Cork, Limerick, Waterford og Galway i Republikken Irland.
Befolkningen i Republikken Irland er i hovedsak katolikker (rundt 90�%), mens det i Nord-Irland er omtrent like mange katolikker som protestanter. Ved folketellingen i Nord-Irland i 2001 oppga 40,3�% tilhørighet til den katolske kirke, mens 20,7�% (Presbyteriansk) og 15,3�% (Church of Ireland) oppga protestantiske tilhørighet. I 1961 var de tilsvarende tallene 34,9�%, 29,0�% og 24,2�%.
[rediger] Administrativ inndeling
Irland er delt inn i fire provinser: Connacht, Leinster, Munster og Ulster, Det er tradisjonelt 32 grevskap på øya Irland. 26 av disse ligger i Republikken Irland, mens de resterende seks ligger i Nord-Irland. Grevskapene ble opprettet i det 19. århundre for å forbedre ordningen for lokalstyre innenfor de fire eldgamle provinsene. De er basert på distrikter som tildels ble definert allerede i normannisk tid.
Selv om enkelte av grevskapene i nyere tid har blitt endret, og de seks i Nord-Irland ikke lenger er administrative enheter, brukes de fortsatt i flere sammenhenger, som for eksempel organiseringen av idrett.
Seks av de 26 grevskapene i Republikken har mer enn ett administrativt distrikt, slik at det er total 34 enheter på grevskapsnivå. Tipperary ble delt i nord og sør allerede i 1898, da grevskapene formelt ble administrative enheter. Dublin ble delt i fire (Dun laoghaire-Rathdown, Fingal, South Dublin og City of Dublin i 1992. I tillegg utgjør byene Cork, Galway, Limerick og Waterford egne distrikter.
I Nord-Irland ble det i 1973 gjennomført en omfattende reform. De åtte enhetene, seks grevskap og de to distriktene Belfast og Derry, ble erstattet av 26 distrikter. Flere av disse krysser de tradisjonelle grevskapsgrensene. De åtte eldre enheten er bevart som stattholderskap.
[rediger] Naturressurser
[rediger] Myrer
Siden 1600-tallet har torvskjæring vært en mye brukt metode for å skaffe brensel til oppvarming og matlaging i hjemmene. Dette tiltok i omfang etterhvert som myrene kunne utnyttes kommersielt, og på 1940-tallet ble maskinell torvskjæring introdusert. I Republikken Irland ble ansvaret for dette gitt til et delvis offentlig foretak kalt Bord na Móna. I tillegg til bruk i private hjem brukes kommersielt uthentet torv også industrielt, spesielt innenfor produksjon av elektrisitet.
De siste årene har det blitt satt fokus på de miljømessige konsekvensene av det store antallet myrer som blir ødelagt av denne kommersielle torvproduksjonen. Problemet er spesielt akutt for høymyrene, siden torv herfra gir en større varmeeffekt enn torv fra teppemyrer. Det er nå planer under utvikling både i republikken og i Nord-Irland for å bevare de gjenværende myrene på øya.
[rediger] Olje, gass og mineraler
Leting etter olje og gass utenfor kysten av Irland tok til i 1970. Det første større funnet var Kinsale gassfelt i 1971. I 1989 ble gassfeltet Ballycotton oppdaget, og i 1996 Corribfeltet. Utnyttelse av Corribfeltet er enda ikke kommet i gang, men gass fra de andre feltene blir ført til land via rørledninger og brukt i husholdninger og til industrielle formål. Oljefeltet Helvick, som er beregnet til å inneholde 5 millioner fat, er en annet felt som nylig er blitt oppdaget.
Irland er Europas største produsent av sink. Andre mineralforekomster som enten allerede er, eller potensielt kan utnyttes er gull, sølv, gips, kleberstein, kalk, dolomitt, takskifer, kalkstein, sand og grus.
[rediger] Litteratur
[rediger] Sekundær litteratur
Deler av artikkelen er opprettet som en oversettelse av artikkelen på vårt engelskspråklige søsterprosjekt. Følgende trykte referanser er oppgitt for denne artikkelen. (Nettside besøkt 29.mai 2007)

Summary:
Irlands geografi beskriver øya Irland, som ligger ved Atlanterhavet nordvest i Europa. Erosjon fra havet har formet den opprevne vestlige kystlinjen, som har mange øyer, halvøyer og bukter. Det viktigste geografiske kjennetegnet ved Irland er den lavtliggende sentrale sletten omgitt av en ring av fjell langs kysten. Det høyeste fjellet er Carrauntuohill (irsk: Corrán Tuathail), som er 1�038�meter over havet. Det er flere større innsjøer langs elvene i Irland, med Lough Neagh som den største. Den lengste elven i Irland er Shannon som er 340�km lang, fra utspringet i Cavan til utløpet i Atlanteren sør for Limerick.
Øya Irland er politisk delt mellom den selvstendige Republikken Irland og Nord-Irland, (som er del av Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland) i nordøst. Øya har et totalt areal på 84�079�km², hvorav 83�% (70�280�km²) tilhører republikken. Øya har kyst mot Atlanterhavet i nord og vest og sør. Mellom Irland og øya Storbritannia i øst, ligger Irskesjøen.


[rediger] Historie
[rediger] Bosetting – næring
Første spor etter mennesker i Svelgen er en steinøks som ble funnet på Sande. Omtrent når de første folkene bosatte seg på Sande- og Risegårdene, vet man lite om. Skriftlige kilder som navngir menneskene som bodde der, finner en datert tilbake til 1563. Da viser skattelistene at «Ivar på Rise betalte 1 daler i bondeskatt». På den tiden var det én gård på Sande og to på Rise. Livsgrunnlaget i bygda helt fram til 1900-tallet var husdyrhold, fiske, jakt og ikke minst skog- og sagdrift. De hadde årgangssager (med vannføring hele året) både på Rise og Sande. Vannkraften i Svelgen ble utnyttet lenge før industrireisingen tok til. Både Rise- og Sandegårdene hadde sagbruk ved Svelgselva. Svelgselva var en av de få elvene i distriktet som hadde vannføring hele året.
I 1801 bodde 11 mennesker på de to brukene på Sande. På Rise var det fire bruk med en bosetting på 25 personer tilsammen. Det var også minst to husmannsplasser her. I den trange fjordbunnen var det ikke nok dyrkbar jord til å gi livsgrunnlag for flere.
[rediger] Kraftutbyggingen
På fjellhyllene i området rundt Svelgen er det mange store og små vann. Store nedbørsmengder, snøsmelting fra brefonner og det høye fallet ned mot fjorden gjorde stedet svært interessant da utbyggingen av fossekraften tok til rundt århundreskiftet. Den 3. mars 1924 ble A/S Bremanger Kraftselskab stiftet, med en aksjekapital på 180�000 kroner. Dette var første skrittet på veien som skulle forandre det lille isolerte tettstedet i en bortgjemt fjordbunn på Vestlandet til et moderne industrisamfunn.
[rediger] Industrireisingen tar til
Under første verdenskrig var det gode økonomiske tider, og aksjekapitalen ble utvidet først til 5,4 millioner kroner, så til 7 millioner. Det ble bestemt at kraften skulle brukes til sinkproduksjon. Våren 1917 kom ingeniør Diderich H. Lund til Svelgen som anleggsleder. Folketallet økte fra rundt 40 til 400 innbyggere på kort tid. Husrom var det lite av, da det ikke var plass til så mange rundt på de seks gårdene. Noe av det første storarbeidet som måtte gjøres, var å sette opp provisoriske brakker til arbeiderne. Byggingen av permanente boliger kom også i gang sommeren 1917. Taubanebyggingen oppover de bratte fjelliene tok så til, først til Kneikevatnet og Svelgsvatnet, og senere forlenget til Hjelmevatnet. Den 12. juli 1917 kom «Nordfjord 1» i ekstra ærend til Svelgen med turbinrør for den provisoriske kraftstasjonen som ble satt opp omtrent der garderobebygget, for de som er lommekjent på stedet, står i dag. Dette var det første rutegående båtstoppet i Svelgen. Fast rutetrafikk ble det ikke før året etter, da bryggen på Riseøyra ble bygd opp. Inntil den tid hadde folk måttet hente post og varer på det gamle handelsstedet Kjelkenes, for å komme seg dit måtte man bruke egen båt.
Den første elektriske kraften kastet lys på tettstedet i mai 1918. Det ble da produsert 400 hk, og den første tiden var stasjonen i gang bare under arbeidstiden. Sinksmelteverket skulle så plasseres i Breivika og på Langeneset, og grunnarbeidene startet opp i 1918.
Det ble også opprettet familieboliger, brakker, lagerbygg og trekai i Breivika. Da første verdenskrig tok slutt, ble behovet for metall på verdensmarkedet med ett minimalt, og sommeren 1919 ble det dårlige tider for sinkprodusentene. Styret bak Bremanger Kraftselskab skjønte at sinksmelting ikke hadde en god økonomisk framtid med de produksjonsmetodene de da hadde. Kort tid etter ble arbeidet i Breivika stoppet. Etter en opprenskingsperiode ble alt stille, og folk måtte reise fra Svelgen.
[rediger] Kraftproduksjon
Hva skulle de så bruke den elektriske kraften til? Ålfoten Interkommunale Kraftselskab, stiftet i 1918, var i gang med forhåndsarbeidet til kraftanlegget i Ålfoten. Etter drøftinger mellom selskapene i Svelgen og Ålfoten ble det inngått en kontrakt om levering av 3 400 kW fra Svelgen for 20 år framover. I økonomisk vanskelige år var denne kraftleien den eneste inntekten for selskapet i Svelgen. Bygging av kraftlinjer og arbeidet med tunnelen og kraftstasjonen kunne så fortsette. Den første vellykka trykktunnelen i Norge (det vil si en tunnel uten foring med rør) ble bygd i Svelgen. Kraftstasjonen ble bygd samtidig med at anleggsarbeidet ved Svelgsvatnet drev på, og 1. oktober 1921 ble kraftstasjonen satt i ordinær drift.
[rediger] Stillstand
Ingeniør Jens Kjølberg kom til Svelgen i 1919. Han var opptatt av å finne bedre smeltemetoder for produksjon av sink. I 1921 ble det bygd et forsøkshus i Breivika. En tid så det lovende ut, og fram mot 1924 ble det tatt ut flere patenter, også i utlandet. Men usikre og økonomisk vanskelige tider satte for alltid en stopper for sinkproduksjon i Svelgen. Ulike interessegrupper var og så på forholdene i Svelgen, uten at dette førte til konkrete resultat. Det var stor arbeidsløshet i landet, og en håpet i det lengste at kraften kunne bli brukt til å skape flere arbeidsplasser i bygda, ikke bare til kraftleveranser.
Skipsreder Wilhelm Jebsen, medeier og styremedlem i AS Bremanger Kraftselskab og direktør for Christiania Spigerverk, Gunnar Schelderup, kjøpte med private midler Rødsand Gruber i Romsdal i desember 1926. Kraften i Svelgen skulle brukes til smelting av malmen fra Rausand. Dr. ing. Jørgen H. Andersen var administrerende direktør i selskapet fra 1923. Disse tre var drivkreftene bak det nye interessentselskapet som ble stiftet – Bremanger Rujernsverk.[trenger referanse]
Et relieff som nå henger i gangen framfor storsalen i Svelgen samfunnshus, viser det opprinnelige smelteverket og disse tre karene.
Noen års dvale var over. Allerede tidlig i 1927 begynte forhåndsarbeidet til smelteverket som skulle bygges, og etter kort tid var anleggsarbeidet i bygda i full gang. Opplæring av driftmannskap til den elektriske smelteovnen foregikk i Oslo ved Christiania Spigerverk der ingeniørene Georg Tysland og Ivar Hole hadde konstruert en ny ovn. De stod for et pionerarbeid innen elektrisk rujernssmelting. De ledet også byggingen av den såkalla Tysland/Hole-ovnen i Svelgen. Dette var de to første teknisk brukbare elektriske rujernsovnene i verden. Ovnen i Svelgen var i drift i rundt 30 år.
14. november 1928 ble det første jernet tappet ved fabrikken. Som handelsvare fikk det nye rujernet navnet «VanTit» fordi malmen fra Rødsand Gruber inneholdt vanadium og titan. Det var ny teknologi som her ble utprøvd, derfor oppstod det ofte tekniske problemer i produksjonen.
Manglende erfaring og kunnskap om den nye teknologien var trolig årsaken til slaggeksplosjonen i ovnshuset den 17. november 1929. Seks mann mistet livet i ulykken.
I den mørkeste depresjonstida på 30-tallet var det vanskelig å markedsføre et nytt produkt. Verket kom i økonomiske vansker, og ved en refinansiering i 1933 trakk Christiania Spigerverk seg som interessent. Etter høsten 1933 var rujernsverket i drift uten avbrudd eller nevneverdige opphold. Salget på verdensmarkedet gikk lettere, og regnskapet kom nær i balanse i årene før krigen. I 1936 hadde verket 166 ansatte.
[rediger] Krigsåra
I løpet av 1938 skjønte ledelsen ved verket at en krig i Europa ikke var til å unngå, og de kjøpte derfor inn det de kunne av verktøy og råvarer. Men allerede før Norge kom med i krigen 9. april 1940, ble det mangel på blant annet kalkstein, da leiet nordover ble sperret. Råstoffmangel og etter hvert dårlig og nedslitt utstyr var problemer man måtte kjempe med. Likevel greide man på et vis å holde hjulene i gang opp gjennom de fem krigsårene.
Tyskerne var fast stasjonerte i Svelgen fra våren 1941. Særlig første tiden førte de streng kontroll og vakthold med verket. Hovedoppgaven deres, ble det sagt, var å verge kraftstasjonen og rujernsverket.
De trange Gulenfjordene var gode gjemmesteder for tyske skip, og Svelgen ble brukt som konvoihavn. De siste krigsårene var det flere flyangrep der engelske bombefly forsøkte å senke skipene som la seg tett oppunder land inne i havnebassenget.
Fjellene i området var også gode gjemmesteder, og der holdt motstandsbevegelsen til. Det siste krigsåret bodde det blant annet folk fra hjemmefronten og to Linge-karer i en hytte ved Sørdalsvatnet.
Da tyskerne kom til Svelgen, tok de over blant annet Folkets Hus og Hus 8 i Villabakken. De bygde også brakker på Sande. Bortsett fra én ble alle straks revet etter krigen.
[rediger] Etterkrigstiden
Maskineri og ovnsmateriell ved verket var helt nedslitte da krigen tok slutt i 1945. Gjennoppreising og boligbygging var det som kjennetegnet det første tiåret etter krigen. Blant annet ble kontorbygget satt opp i denne perioden. Damanlegget ved Hjelmevatnet ble bygd, og en fikk dermed en jevnere drift i vannfattige år. Christiania Spigerverk hadde vansker med å skaffe nok billig kraft og stanset derfor rujernsovnen i Oslo i 1947.
Året etter inngikk de en samarbeidsavtale for minst ti år med Årdal Verk og AS Bremanger Kraftselskab om leiesmelting i Årdal.
[rediger] Eierskifte
I 1955 gikk Christianina Spigerverk inn som ny eier av virksomheten i Svelgen, og navnet ble endret til Bremanger Smelteverk (BS), avdeling av Christiania Spigerverk. Gunnar Schelderup var da direktør for Spigerverket, og mottoet hans var «Stillstand er tilbakegang». Disse ordene gjaldt i høyeste grad for Svelgen, der en rivende utvikling begynte.
Det ble straks satt i gang en storstilt utbygging av både kraft- og fabrikkanlegg. Fram til 1955 hadde verket bare hatt ett salgsprodukt, Vantit. Vannkraften kunne bygges videre ut og brukes til andre smelteprosesser og dermed gi virksomheten flere ben å stå på.
Ved å blåse oksygen inn i det flytende jernet fikk de en ny type jern. Bremanger Smelteverk gjorde også her et pionerarbeid i utviklingen av det nye jernet som ble solgt under navnet BOB (Bremanger Oxygen Blown).
Ovn II ble bygd for ferrosilisiumsproduksjon og kom i drift sommeren 1956. Fe-Si var et nytt og vellykket produkt som solgte godt, og sommeren 1963 ble det satt i gang enda en ny Fe-Si ovn. Ovn IV, 15 000 kW, ble tatt for å være den største i verden på sitt felt. Gamle ovn I ble ombygd i 1955, men produserte for lite og ble revet.
For å dekke den senere økende etterspørselen ble en ny rujernsovn satt opp, ovn III. Den kom i drift i desember 1958, og med en driftsbelastning på opptil 24 000 kW, var den da en av de største elektroovnene i verden.
Fra førsten av 1960-årene drev en i Svelgen forsøk med framstilling av silisiummetall etter en ny metode. Forsøkene viste gode resultat, og i 1964 ble det satt i gang et anlegg for framstilling av Silgrain som er handelsnavnet på dette produktet.
[rediger] Landskapet endrer seg
Bortsett fra fjellene har landskapet i bygda vært i gradvis endring fra utbyggingen begynte og frem til i dag. Det var liten plass til utvikling og bobygging imellom fjellene og fjorden. Manglende tomteareal har hele tiden være et stort problem. Derfor tok en straks til med utfyllinger.
Masse fra tomteutgravinger, fjellhaller, tunneler og slagg fra smelteproduksjonen ble tippet i sjøen. Mesteparten av det som i dag er Svelgen sentrum, er bygd på disse utfyllingene.
[rediger] Kraftutbygging
Da nedgangstidene meldte seg for fullt i 1919, ble alt arbeid på Svelgen II (fallet Hjelmevatn-Svelgen) stoppet. En var da kommet igang med tilrigging og påhogg på fire tverrslag. Brakker og utstyr ble forlatt som det stod. De trodde nok at tidene skulle bedre seg, og at det ikke ble så lenge før en kunne starte opp igjen. Det skjedde først i 1955, og da kunne ikke noe av utstyret fra første anleggstiden brukes. Det var nye tider og nye teknikker, og bare to tverrslag kunne brukes.
Vannene på hyllene øst for Hjelmevatn, mot Ålfotbreen, ble etterhvert overført til Hjelmevatn. Vannene ligger i et særdeles vanskelig terreng. For å komme fram til anleggsstedene måtte det sprenges råder og settes opp stiger. Da dette anleggsarbeidet tok til i 1958, ved overføring av fem vann med fire tunneler, ble det benyttet helikopter.
Dette var det første større anlegget i Norge som i det hele var basert på helikoptertransport. I den nye kraftstasjonen som var bygd inne i fjellet, ble det montert to aggregater med en forsyning beregnet til 10 millioner kWh.
[rediger] Videre kraftutbygging
Vannene i nærområdet ble etterhvert overført til Svelgen I. Indrehusanlegget ble begynt utbygd sommeren 1961 og satt i drift i 1963. Rørgaten og kraftstasjonen er her innebygd i fjellet, og om lag 120 millioner kWh blir årlig overført til verket i Svelgen. Rettene til Nordalsvassdraget ble sikret, og vassdraget ble ferdig utbygd i 1972, med årlig rundt 250 millioner kWh. Bare på dette anlegget ble det sprengt ut 15 km tunneler. Samlet tunnellengde ved verkets anlegg er 35 km. I den første anleggstiden måtte det meste gjøres med håndmakt, og arbeidet oppe i fjellet var nok ofte et blodslit. Erfarne tunnelarbeidere fra hele landet kom til Svelgen for å få seg arbeid.
Av den samlede tunnellengden er 32 km utsprengt etter 1955 da Christiania Spigerverk tok over driften. Det er bygd 13 damanlegg oppe i fjellene; 11 av disse er bygd etter 1955. Den totale kraftkapasiteten er på rundt 625 kWh. Den gamle kraftstasjonen i Svelgen er fremdeles i drift og fungerer også som fjernstyringssentral for alle stasjonene.
I 1972 fusjonerte Christiania Spigerverk og Elkem-konsernet. Navnet til verket i Svelgen ble endret til Elkem–Spigerverket AS, Bremanger Smelteverk. Senere er navnet endret til Elkem ASA Bremanger Smelteverk eller Elkem Bremanger.
[rediger] Ny utvikling
Produksjon og salg økte år for år. I 1969 tok en ny anleggstid til. Nytt lager og plateverksted var ferdig i 1970. Garderobe- og velferdsbygget fra 1960 ble påbygd. På de to årene, frem til 1972, økte arbeidsstokken fra om lag 420 til 520. I tillegg hadde entreprenørene over 100 mann i arbeid. Det var blant annet for å øke produksjonen av Silgrain at en ny FeSi-ovn, Ovn V på 45 000 kW, ble bygd samtidig med utbyggingen av et nytt Silgrain-anlegg. Ovn V kom i drift i 1971, Silgrain-anlegget året etter.
Ovn V var datastyrt og den største smelteovnen i Europa. Bremanger Smelteverk var de første til å ta i bruk den nye datateknologien. Alt i 1967 fikk de prosesstyring av ferrovanadium-ovnen. Noe senere ble alle ovnene datastyrte.
Silgrainanlegget hadde også et knuseverk. Under reparasjonarbeid 18. oktober 1972 skjedde det en støveksplosjon. Denne ulykken krevde fem menneskeliv, og flere arbeidere ble hardt skadet.
[rediger] Rujernsproduksjonen blir nedlagt
Rujernsproduksjonen var starten for industrivirksomheten i Svelgen i 1928. I mange år var rujern av den spesielle kvaliteten Vantit det eneste som ble produsert i Svelgen. Med tilgang på billig kraft var verket konkurransedyktige på verdensmarkedet.
I utlandet brukte de store masovner til jernsmeltingen. Det ble stadig dyrere å ta ut malmen fra Rødsand Gruber, og produksjonen i Svelgen ble for dyr. Noe måtte gjøres, og valget stod mellom å utvide rujernsproduksjonen eller legge den ned. I 1970-årene ble det arbeidet hardt for å finne en rimeligere måte å lage rujern på. Blant annet ble det laget store planer for å legge om driften på Rausand for å bygge et helt nytt rujernsverk med rulleovner på Holmaneset utenfor Svelgen.
Det endte med at rujernsovnen ble nedlagt. Den 5. september 1982 kl. 15.46 stanset rujernsovnen for godt. Ettertiden har vist at dette var en riktig avgjørelse.[trenger referanse] Men det var likevel et drastisk vedtak som førte til tap av mange arbeidsplasser.
[rediger] Fraflytting
På begynnelsen av 1970-tallet hadde 520 personer fast arbeid på verket; i dag sysselsetter det omtrent 300 personer.[trenger referanse] Da rujernsproduksjonen stanset i 1982, valgte mange å flytte fra Svelgen, særlig de yngre familiene. Ungdommen som hadde vokst opp i bygda, var ikke lenger sikret arbeid på verket, slik det hadde vært tidligere. Men tross vansker og konjunktursvingninger opp gjennom årene, har bedriften i Svelgen vist seg å være en av de mest solide i Elkem-konsernet.
I 1955 var knapt 600 mennesker bosatt i Svelgen, men med en rivende utvikling på verket steg folketallet jevnt, og i 1980 var 1700 fast bosatt, i tillegg til mange ukependlere.
Omstillingen til annen produksjon gjorde sammen med automatisering og andre rasjonaliseringstiltak at folketallet i bygda sank.[trenger referanse]
Ved årsskiftet 1994/95 bodde det rundt 1�325 mennesker i Svelgen. I 2004 var dette redusert til 1�204 mennesker.
[rediger] Fra forurensing til salgsprodukt
Røyken fra ovnene på Verket kunne ofte være plagsom, spesielt for de som bodde i området rundt verket. Det var nytteløst å henge klesvasken til tørk utendørs. Da ovn V kom i drift, slapp den ut rundt 50 tonn støvpartikler i døgnet, og forholdene ble rent utrivelige. Det ble derfor bygd et renseanlegg for ovnen i Kupa bak verket. Dette kom i drift i 1978. Senere ble de resterende ovnene tilkoblet renseanlegget, noe som eliminerte røykproblemet.
Den første tiden var deponering av avfallet fra renseanlegget et stort og kostbart problem. Etter hvert viste det seg at røykavfallet, microsilicaen, kunne brukes i blant annet betongindustrien. Siden har dette blitt et etterspurt salgsprodukt. Ved Silgrain-anlegget ble blant annet tungmetall av forskjellige slag sluppet ut i fjorden. I mange år ble det forsket på hvordan utslippene kunne renses og avfallet framstilles til salgsprodukt. Også på dette området viste verket seg å være en pionerbedrift. Det var en stor dag da det nye VVX-renseanlegget, det første i sitt slag, offisielt ble åpnet den 27. mai 1992. I stedet for å forurense fjorden ble avfallsproduktene solgt og brukt i prosessene ved vann- og kloakkrenseanlegg. Med disse produktene var Elkem Bremanger også blitt en kjemikalieprodusent.
[rediger] Boligbygging
Gamle tegninger viser at eierne hadde storstilte planer for boligbyggingen i Svelgen da anleggstiden begynte i 1917. På en reguleringsplan fra mars 1919 er det tegnet inn en utfylling i sentrum, minst like stor som den som er der i dag. Det var blant annet tegnet inn flere store bygninger i tre etasjer med over 100 boliger i hver. Hele Kvelve og Rise var satt av til eneboliger.
Ulvesund Kreditbank kom så langt at de satt opp grunnmuren til et bankbygg, og den stod som et monument i Breivika helt frem til begynnelsen av 60-tallet. Bremanger Kraftselskab engasjerte egen arkitekt, Leif Rustad, som bodde i Svelgen frem til 1920. Rustadbakken har navn etter ham. Ingeniørmessa, Hus 13, var hans private bolig og kontor. Den østre fløyen ble brukt til hønsehus den første tida. I 1985 startet Svelgen Nærradio, med støtte fra verket, med faste sendinger i disse lokalene. Nærradioen la ned i 1996.
På industriplasser med mye anleggsvirksomhet var det tradisjonelt et tydelig skille mellom funksjonærer og arbeidere. Det ble hevdet at dette klasseskillet ikke var så markert i Svelgen som på andre typiske industriplasser, men i dag kan vi se det på for eksempel boligbyggingen fra den tiden.
Den første permanente bosetningen var Hus 1, en staselig funksjonærbolig på Villabakken bygd i 1918. Samme året ble det satt opp to arbeiderboliger med plass til åtte familier i Tunet i Breivika.
De første årene ble det også satt opp mange provisoriske brakker, men flere av brakkene ble brukt til bolighus helt fram til 60-tallet.
Husmangel var et stort problem opp gjennom hele anleggstiden. For å sikre stabil og dyktig arbeidskraft gikk verket inn for å støtte privat boligbygging ved for eksempel å tilby tomter. På slutten av 30-tallet var det mye privat byggevirksomhet.
I 1956 la verket ut et boligfelt på Ivarplassen på Sande med 43 boenheter. To år etter var bygging i gang på alle tomtene.
I Kvelve bygde verket flere eneboliger og solgte de ferdige husene.
På Langeneset, som i dag er det største boligfeltet i Svelgen, kom bygging i gang først etter at det ble gjennomslag for riksveien på Kjelkenes i 1960. Da Sande II ble regulert i 1977, var det kommunen som hadde tatt over ansvaret for boligbyggingen.
I dag bor de fleste svelgerne i private boliger av høy standard, og de fleste eiendommene har både hage og garasje.[trenger referanse] Stedet har vokst frem til å bli en fin og trivelig bygdeby.
[rediger] Fra utkant til kommunesenter
Bremanger ble skilt fra Kinn og ble en egen kommune fra 1866 med Kalvåg som kommunesenter. Nesten 100 år senere, i 1965, ble den søndre delen av Davik innlemmet i Bremanger kommune. Svelgen ble da det naturlige kommunesenteret, og de ansatte i kommuneadministrasjonen flyttet til Svelgen. De første årene fram til Rådhuset stod ferdig våren 1972, holdt de kommunale kontorene til i Hus 8 på Villabakken.
Fra utbyggingen begynte i 1917, og frem til 1965 var det verket som stod for og la til rette all byggevirksomhet i Svelgen. De bygde veier til boligfeltene, førte fram strøm, vann og kloakk og stod for alt vedlikehold frem til kommunen tok over ved kommunesammenslåingen.
Stadig flere oppgaver er tillagt kommunen. Ved kommunesammenslåingen var det 89 ansatte i administrasjonen. I dag er det i alt rundt 50 ansatte ved de kommunale kontorene på rådhuset.[trenger referanse] Svelgen sjuke- og aldersheim stod ferdig i 1979 med plass til 42 eldre og pleietrengende.
[rediger] Veier og transport
Da anleggstiden tok til 1917 var det knapt det en kunne kalle vei i Svelgen. Krav om vei Ålfoten-Svelgen-Kjelkenes ble satt frem alt i 1919, men det skulle gå vel 50 år før dette ble en realitet. All transport gikk tidligere med båt.
Rundt 1960 begynte det å skje noe. Da ble veien mellom Svelgen og Kjelkenes åpnet. I oktober 1965 var veien sørover til Haukå ferdig, og med ferje over til Bjørnset ble Svelgen endelig knyttet til riksveinettet. Høsten 1972 åpnet veien Svelgen-Isane, og med ferjesamband til Stårheim ble stedet nå koblet til veinettet nordover. I 1986 ble veien til Dyrstad åpnet, og dermed var også nordsiden av fjorden knyttet til veinettet. Ferjefritt samband sørover fikk bygda først i mai 1987, da Norddalsfjordbrua ble åpnet for trafikk.
[rediger] Telefon
Rise telefonstasjon, senere Svelgen, kom i gang i 1916. Dette var et stort fremskritt for bygda. Tiedemann Rise var telefonbestyrer helt fra starten av, en stilling han hadde frem til rundt 1950 da datteren Oddny tok over. Telefonstasjonen ble lagt ned da Televerket bygde automatsentral ved Risevågen i 1964.
[rediger] Post
Peder B. Rise ble ansatt som poståpner på Rise i 1916 med en årslønn på 300 kroner. Han hadde kontor hjemme i boligen sin frem til 1925. Da ble postkontoret flyttet til Stasjonskaia, og i 1949 flyttet det til det nye lager- og kontorbygget på verket. I 1961 flyttet postkontoret til Samfunnshuset, i 1971 til rådhuset og ti år senere til Granden. I november 1992 flyttet Posten inn i det nye tilbygget til Firda Billag.
[rediger] Lag og organisasjoner
Det har vært et aktivt lagsarbeid i Svelgen, med mange lag og organisasjoner. Svelgen Turn- og idrettsforening (STIF) ble grunnlagt i 1920 som det første idrettslaget i kommunen. STIF har hevdet seg godt både lokale og nasjonalt i friidrett, svømming og volleyball. Det er det største idrettslaget i bygda og har alltid vært en pådriver i lokalsamfunnet.
Kvinneforeninger som husmorlag og sanitets- og misjonsforeninger kom i gang på 30-tallet, og de har gjennom mange år arbeidet aktivt i bygdemiljøet. Det var for eksempel Svelgen Husmorlag som fikk bygd den første barnehagen i kommunen.
I anleggstiden i 1918 herjet spanskesyken. Det var ikke sykehus mellom Bergen og Ålesund, så sykestuen ble da oppsatt i en fart. Den var også bolig for sykesøster i mange år. Også bygdas lege og tannlege hadde kontor der fram til rådhuset stod ferdig.
Røde Kors-foreningen kjøpte senere huset og pusset det opp på dugnad. Svelgen Røde Kors ble grunnlagt i 1958 og har vært et aktivt lag med mange medlemmer.
Det ble dannet en sanggruppe allerede i 1927, og med unntak av noen opphold innimellom har det vært god aktivitet i sangkoret. Svelgen hornmusikk startet opp på 30-tallet og var aktive i perioder frem til Svelgen skulemusikk startet opp i 1964.
Svelgen har også egen bridgeklubb, Lions Club, kunstlag, 4H-Klubb, handikapplag, husflidlag, skytterlag, revylag, båtforening, jeger- og fiskeforening og pensjonistlag.
[rediger] Møtelokaler
Nordgulen skulekrets hadde i eldre tid ikke skolehus. Skolen flyttet fra gård til gård, men var mest på Eikeland. Da anleggstiden begynte og flere familier flyttet til bygda, var det naturlig å legge skolen til Svelgen.
Det aller første samlingsstedet i Svelgen var en danseplatting bygd på Naustneset i 1918. Det eneste møtelokalet bygda hadde de første årene etter at anleggstida tok til, var matsalen til arbeiderne og en arbeidsbrakke. Arbeidet med å få reist et Folkets Hus tok til tidlig, men finansieringen var vanskelig. Det ble bl.a. grunnlagt et aksjeselskap, og med en kapital på 20�000 kroner ble huset reist i Vågen der Svelgen barnehage ligger i dag.
Folkets Hus ble innviet sommeren 1920. Samtidig ble danseplattingen revet for å gi plass til realskolen. Som det eneste møtelokalet i Svelgen var Folkets Hus frem til 1961 brukt til alle slags tilstelninger, som basarer og bryllup. Det var kino hver søndag og onsdag. Under krigen brukte tyskerne det til innkvartering og spilte propagandafilmer på spesielle kvelder. Huset ble revet i 1974.
Christiania Spigerverk sto for byggingen av Svelgen samfunnshus. Det var organisert som et aksjeselskap, og aksjene ble overdratt til alle lag og organisasjoner i Svelgen. Privatpersoner tegnet seg også for aksjer. Svelgen Samfunnshus ble bygd og tatt i bruk 13. september 1961. En byste av verksdirektør Gunnar Schelderup er plassert ved hovedinngangen til huset.
Gamleskolen på Naustneset er pusset opp og er i dag tilholdsstedet for den aktive ungdomssklubben «Realen», oppkalt etter realskolen som holdt til i bygningen tidligere. Huset blir også hyppig brukt av lag og organisasjoner til kurs og møter. Etter nærmere 20 års planlegging og mye diskusjon vedtok kommunestyret på nyåret 1993 å bygge idrettshall i Svelgen til en kostnad på over 11 millioner kroner. For å finansiere bygget garanterte idrettlaget STIF for en dugnadsinnsats på vel 1 million kroner. Bygdefolket med idrettslaget i spissen nådde målet og vel så det. Derfor var også hele bygda invitert til festen da Idrettshuset offisielt ble åpnet den 19. desember 1993.

Summary:
Koordinater: 61°46′29″�N 5°17′42″�Ø
Svelgen er et tettsted og administrasjonssenteret i Bremanger kommune i Sogn og Fjordane. Tettstedet Svelgen har 1�189 innbyggere per 1. januar 2009. Svelgen er et relativt nytt navn på industribygda innerst i Nordgulen. Fram til rundt 1912 hadde ikke stedet noe navn i det hele tatt. Stedet ble da vanligvis referert til som «bunden af Nordgulen fjord» eller med gårdsnavnene Sande eller Rise. Så, i 1912, fant man at tiden var inne for å gi stedet et navn. Det ble da bestemt at bygda skulle kalles opp etter Svelgselva som fra begynnelsen var bygdas viktigste naturressurs, og som la grunnlaget for Svelgen som tettsted.
Tidlig på 1900-tallet så folk potensialet i bygda ettersom det er et av de våteste tettstedene i Norge.[trenger referanse] Industrien tok raskt til, og tettstedet hadde sin topp på begynnelsen av 1980-tallet med nesten 2�000 innbyggere. I dag er det en liten og fredelig plass der industrien ikke er så stor som den en gang var. Elkem er eier av smelteverket i Svelgen. Verket står for en tredjedel av verdens silisiumsproduksjon.