[modifică] Personaje şi voci
Rolurile principale din „Maşini” sunt redate de Fulger McQueen, Sally Carrera şi Doc Hudson. Dublat de Owen Wilson, Fulger McQueen (engleză Lightning McQueen) nu are la bază o maşină de serie şi nici nu seamănă cu o maşină din Nascar. Conform producătorilor, acesta aduce mai mult cu o maşină sport-prototip de grupa C; este „un hibrid între o maşină de serie şi o maşină cu curbe voluptoase rezervată curselor de anduranţă gen Le Mans (ca Lolas sau Ford GT40)”. În versiunea română, vocea acestuia este realizată de Florian Ghimpu.
Numele personajului principal, Fulger McQueen, s-a dorit a fi un tribut adus atât lui Glenn McQueen, un animator Pixar decedat în 2002, cât şi actorului Steve McQueen, faimos pentru rolurile sale în filme cu maşini, printre care Inspectorul Bullitt şi Le Mans. Indicativul lui McQueen este 95, anul lansării filmului Toy Story. Iniţial, indicativul său era 57, anul de naştere al regizorului John Lasseter (lucru care poate fi observat în reclamele pentru televiziune), dar acesta a fost schimbat înainte de ieşirea filmului pe marile ecrane.
Fulger McQueen nu constituie în sine un anumit model de maşină, însă conţine elemente de la mai multe maşini sport. Farurile lui Fulger sunt false (în fapt două autocolante), iar în lateral Fulger are desenate mărcile sponsorilor, amândouă practici întâlnite în campionatul NASCAR. Roţile sale sunt de aceeaşi culoare cu caroseria, o altă practică utilizată de maşini NASCAR în trecut. Designul general al maşinii este inspirat de Ford GT40, cu influenţe de Corvette. Spoilerul spate are multe similitudini cu cel al unui Dodge Viper, în timp ce stopurile şi capota sunt caracteristice modelului Mustang produs de Ford. Maşina de turisme în mărime naturală se bazează pe un Pontiac Firebird. Vopseaua în două tonuri şi pneurile sunt inspirate de modelul Chevrolet Corvette din anii 1950. În principiu, designul exterior al maşinii este un hibrid între o maşină de serie şi diferite maşini sport, dar înclină spre stilul maşinilor de serie.
Majoritatea maşinilor îl strigă pe Fulger pe numele său de familie, McQueen, deşi Sally îl porecleşte „Colant” cu referire la farurile sale false. În jocul video inspirat de film, Fulger recunoaşte că nu are un alt prenume.
Sally Carrera este personajul principal feminin al poveştii, portretizat printr-un Porsche 911 Carrera (tip 996) din 2002 (numele său de familie, „Carrera” - sp. cursă, este o aluzie la modelul vehiculului) şi dublat de Bonnie Hunt în engleză, şi respectiv Corina Dănilă în română. Pixar voia iniţial să folosească un model clasic, dar Porsche le-a recomandat utilizarea modelului din 2002. La Carrera, spoilerul spate se ridică la viteze mari, dar acest lucru poate fi realizat şi manual de către şofer, aşa cum se întâmplă când Sally îşi arată pictura manuală de pe caroserie.
Paul Newman şi Marcel Iureş dau viaţă în versiunea engleză, şi respectiv română, personajului intitulat Doc Hudson, un Hudson Hornet din 1951. Numărul de înmatriculare al fostului campion Doc Hudson este „51HHMD”, acelaşi cu care participa în 1951 „Fabulous Hudson Hornet” în campionatul NASCAR, putând fi în sine chiar un acronim pentru „1951 Hudson Hornet, M.D.” Recordul său de 27 de victorii într-un singur sezon înregistrat în 1951 este reeditat de această echipă de curse în 1952, exact anii în care personajul din „Maşini”, Doc, câştigase Cupa Piston.
În alte roluri sunt antrenaţi actori ca Cheech Marin/Ştefan Bănică Jr. (Ramone), Tony Shalhoub/Danilo De Girolamo (Luigi), John Ratzenberger/Florin Piersic (Mack), Larry the Cable Guy/Valentin Uritescu (Mater/Bucşă), Jenifer Lewis/Stela Popescu (Flo). Printre vocile cunoscute ale versiunii în română se numără şi Alexandru Arşinel, Constantin Cojocaru (care realizează în tandem cu Danilo De Girolamo vocea lui Luigi), Nae Lăzărescu, Vasile Muraru şi Florian Pittiş.
Regele (engl. King), dublat în versiunea originală de legenda curselor americane, Richard Petty, şi de Florian Pittiş în română, este ilustrat printr-un Plymouth Superbird din 1970, cu indicativul 43, replică a celui deţinut de Petty. Superbird era la bază un Road Runner Plymouth de serie cu câteva trăsături aerodinamice în plus, proiectate de ingineri Chrysler angajaţi în proiectele Asociaţiei Naţionale de Sporturi Automobilistice a Statelor Unite. Aceste trăsături, eleronul spate şi nasul de rechin, sporeau viteza de aşa manieră încât au fost interzise în 1971, lucru care a provocat încetinirea maşinilor până la viteze sub 320 km/h. Accidentul Regelui din film este o reconstituire cadru cu cadru a accidentului lui Rusty Wallace de la Talladega în 1993. Regele a câştigat cele mai multe curse din Cupa Piston (Petty chiar deţine acest record în Cupa Winston NASCAR), dar acum se retrage, pentru a face pe plac soţiei Qeen, interpretată de Linda în versiunea engleză, soţia din viaţa reală a lui Petty.
Când John Lasseter i-a propus lui Petty să apară într-un film, acesta a refuzat precizând că doreşte „să conducă o maşină de curse,” să se afle „în preajma maşinilor de curse”. El a acceptat doar când i s-a spus că e vorba de un film de animaţie. Similar Regelui din peliculă, adevăratul Richard Petty a trecut şi el printr-un accident în ultima sa cursă din carieră (Hooters 500, în 1992), dar acesta nu a fost aşa de grav ca cel din film.
Chick Hicks, interpretat de Michael Keaton în versiunea originală, este personajul negativ al peliculei. Hicks participă de-o viaţă în Cupa Piston, dar nu a câştigat niciodată Marele Premiu. În plus, nu a avut niciodată un sponsor adevărat, fiind nevoit să se mulţumească doar cu firme mici (vezi numărul impresionant de colante de pe maşină). Chick are indicativul 86, o trimitere la pelicula Luxo Jr. (1986). Caroseria sa este asemănătoare cu cea a unui Buick Regal condus de Ricky Rudd în anii 1980, deşi animatorii de la Pixar au declarat că personajul ilustrează o simplă maşină de serie din anii 1980. Michael Keaton a lucrat şi pentru Herbie: Maşina buclucaşă, o altă peliculă Disney cu tematică NASCAR. Numele real al lui Chick este Murphy, deşi nimeni nu îl menţionează în film.
Clink şi Clang (engleză Rusty şi Dusty Rust-eze) sunt parodii directe la Click şi Clack din show-ul de radio american „Car Talk”. Ei chiar rostesc în film fraza de încheiere a emisiunii lor, „Nu conduceţi ca fratele meu” (engl. "Don't drive like my brother!"). Vocile lor sunt interpretate în varianta engleză de Ray şi Tom Magliozzi, realizatorii emisiunii radiofonice respective. În română, vocile lor sunt dublate de Vasile Muraru şi Nae Lăzărescu.
Michael Wallis, renumit autor a unor cărţi despre Ruta 66, şi respectiv Alexandru Arşinel dau voce Şerifului, un Mercury din 1949. Acesta are senzori de curbă pe ambele părţi, care erau folosiţi la maşinile mai vechi pentru a detecta apropierea de viraje.
Fillmore, microbuzul Volkswagen dublat de George Carlin, are numărul de înmatriculare „51237”, reprezentând data naşterii lui Carlin: 12 mai 1937. Plăcuţa sa stă atârnată de bara faţă a vehiculului, asemănător unui cioc de barbă, tipic stilului hippie al anilor '60 pe care îl adoptă maşina. Totodată, microbuzul este pictat manual, lucru care aduce aminte de epoca „flower-power”. Personajul locuieşte într-un dom geodezic, vopsit fluorescent. Asian Week preciza într-un articol că Fillmore are ceva din hipiotul interpretat de Tommy Chong în duetul comedic Cheech and Chong al aniilor 1970, în timp ce timbrul său vocal este mai apropriat de cel al personajului Al Steet, un meteorolog hippie-dippy, jucat de Carlin în anii 1960 şi '70. Pixar a ratat o oportunitate de ai reuni pe Cheech Marin (care dublează rolul lui Ramone) şi Tommy Chong, deşi Cheech a precizat ulterior că nu ar fi dorit să facă din nou echipă cu Chong. Numele de Fillmore este un tribut adus sălii de concerte Fillmore East and West, unde au avut prestaţii mulţi artişti în anii 1960 şi 1970. Fillmore este amplasată în San Francisco, care era considerat în anii '60 un rai al culturii hippie.
Dar Fillmore nu este singurul VW din film, toate insectele fiind nişte „gândaci” ai constructorului german.
Flo (Jenifer Lewis/Stela Popescu) este o fostă vedetă a oraşului, o maşină conceptuală din anii 1950, epoca de aur a prototipurilor de acest gen. Flo a facut parte din rândul vedetelor participante la numeroase saloane auto Motorama puse în scenă de General Motors. La un astfel de salon, l-a cunoscut pe Ramone (Cheech Marin/Ştefan Bănică Jr.), împreună cu care se ocupă în prezent de Cafeneaua V8 - benzinăria din Valea Radiatorului (engleză Radiator Springs).
Vocile lui Paul Dooley (varianta engleză) şi respectiv a lui Dumitru Petrof dau viaţă Sergentului, un general în rezervă, portretizat printr-un Jeep Willys din perioada celui de-al doilea război mondial. Sarge îi trezeşte în fiecare dimineaţă pe locuitorii din Valea Radiatorului cu claxonul, anunţând că şi-a deschis magazinul său de arme.
Multe dintre vocile folosite pentru maşinile de curse aparţin unor piloţi NASCAR americani, printre care Richard Petty, Darrell Waltrip şi Dale Earnhardt, Jr.. În plus, numele unor personaje figurante constituie calambururi ale numelor actorilor care le dublează, de exemplu Darrell Cartrip şi Bob Cutlass, a căror voci sunt realizate de triplul campion NASCAR Darrell Waltrip şi comentatorul sportiv Bob Costas.
Darrell Cartrip este interpretat de Darrell Waltrip, un fost pilot de curse, comentator sportiv pentru reţeaua FOX. Cartrip este un Cevrolet Monte Carlo din 1976, interesat de designurile de flăcări puternic colorate. Personajul lui Waltrip scandează „Boogity boogity boogity!” la începutul barajului pentru Cupa Piston, la fel cum o face Darrel în viaţa reală la fiecare start de cursă NASCAR. Celălalt crainic al curselor, Bob Cutlass, este dublat de Bob Costas, binecunoscut pentru munca sa la NBC. Deşi numele personajului face trimitere la Cutlass, probabil cel mai cunoscut model produs de divizia, acum defunctă, Oldsmobile a General Motors, el apare în film sub forma unei Aurora.
Alte calambururi constituie numele personajului Jay Limo, dublat în engleză de comediantul american Jay Leno şi numele personajelor Mini şi Van (care împreună formează cuvântul „Minivan”, monovolum). Pentru câteva maşini de curse din film, printre care şi cea a campionului mondial de Formula 1 Michael Schumacher (rolul său a durat sub 15 secunde), un Ferrari F430, vocea este redată de însuşi pilotul omonim.
[modifică] Acţiune
Fulger McQueen (Owen Wilson/Florian Ghimpu) este o maşină de curse roşie care visează de o viaţă să câştige Campionatul de la Piston. Arogant şi grandoman, McQueen crede că se poate descurca de unul singur, ignorând sfaturile echipajului său de la boxe. McQueen are un avans imens în ultimul tur de pistă din cadrul Campionatului Cupei Piston şi este pe punctul de a deveni primul debutant învingător în această cursă, dar cauciucurile sale din spate cedează (el nu permisese echipajului să le schimbe). McQueen termină cu greu cursa şi încheie la egalitate cu trişorul Chick Hicks (Michael Keaton) şi veteranul, Regele (Richard Petty/Florian Pittiş).
După cursă, McQueen porneşte împreună cu amicul său Mack (John Ratzenberger/Florin Piersic; un camion Mack Superliner, aparent singurul său prieten adevărat după ce echipajul său a demisionat) într-o călătorie prin ţară din Carolina de Nord până în California, locul de desfăşurare a cursei de departajare. Fulger vrea să ajungă primul în California şi refuză propunerea lui Mack de a se opri la de noapte într-o parcare de camioane. Cu fiecare km parcurs pe Interstate 40, Mack devine din ce în ce mai obosit, iar în cele de urmă adoarme din mers. Patru maşini de curse ilegale se distrează pe seama camionului adormit, în timp ce o ciocnire pe drum face ca McQueen, adormit, să se rostogolească pe autostrata interstatală. După ce abia evită câteva coliziuni, McQueen se porneşte în căutarea lui Mack, dar urmăreşte un alt vehicul, asemănător, şi se pierde pe Ruta 66. El trece în viteză pe lângă Şeriful din Valea Radiatorului (Michael Wallis/Alexandru Arşinel), care pleacă în urmărirea lui; McQueen confundă exploziile în eşapament ale Şerifului cu focuri de armă şi accelerează în negura nopţii, străbătând în viteză strada principală din Valea Radiatorului până se prinde în nişte cabluri de telefon.
Dimineaţa următoare, McQueen se trezeşte îngrădit. După ce vorbeşte cu Bucşă, camionul remorcher (Larry The Cable Guy/Valentin Uritescu), este dus în faţa tribunalului. Judecătorul şi doctorul local Doc Hudson (Paul Newman/Marcel Iureş) cere iniţial expulzarea imediată a maşinii de curse din oraş, dar Sally (Bonnie Hunt/Corina Dănilă), un Porsche şi avocatul oraşului, intră în scenă şi îl convinge pe Doc să lase maşina să rămână şi să repare drumul. Răzgândit, Doc îl trimite pe McQueen la Bessie, maşina de reparat asfalt mare şi murdară. Lui McQueen i se spune că ar trebui să-i ia cam cinci zile pentru repavarea drumului pe care l-a avariat.
McQueen, însă, se gândeşte doar la cum să părăsească oraşul pentru a ajunge la cursă. El face treabă de mântuială la repararea drumului şi încearcă să evadeze, iar Doc Hudson îl provoacă la o cursă în deşert: dacă McQueen câştigă, acesta părăseşte oraşul, urmând ca Doc să repare drumul. Dacă Doc învinge, Fulger repară drumul după voia lui Doc. În cadrul cursei, Doc e lăsat la start în praful făcut de McQueen, după care cere ajutorul lui Bucşă urmând să plece încet pe drum. Aşa cum se aştepta Doc, McQueen atacă cu viteză mare un viraj şi pierde controlul, intrând într-o pădure de cactuşi. Doc câştigă cursa, în timp ce Bucşă îl scoate pe McQueen dintre cactuşi.
După cursă, McQueen repară jumătate din drum, uimind populaţia locală cu fineţea pavajului său. Rămânând fără asfalt, şeriful îi permite să încerce virajul dar Fulger eşuează din nou. Doc îi sugerează să folosească tehnica blocării opuse (să îndrepte volanul în altă direcţie decât direcţia de mers a maşinii), pentru a putea controla maşina la supravirare, dar acesta îl ignoră pe bătrân. După un timp, McQueen află marele secret al lui Doc: el fusese faimosul alergător în Cupa Piston, Fabulosul Hudson Hornet, câştigător a trei trofee consecutive. Furios, Doc îl dă afară din garajul clinicii. El dezvăluie de asemenea tragica încheiere prematură a carierei sale în urma unui accident devastator. Când era reparat, nimeni nu l-a mai vrut înapoi. Sally decide să-l ia pe McQueen la o cursă pe Ruta 66, cursă încheiată la Motelul „Wheel Well”, un vechi hotel amplasat în vârful unei faleze cu privelişte spre întregul oraş şi spre vale. În vârf, McQueen află că oraşul fusese odată prosper, înainte să fie ignorat după construcţia autostrăzii interstatale 40, cu câteva decenii în urmă. Cu trecerea timpului, McQueen începe să înţeleagă problemele oraşului şi se împrieteneşte cu toţi locuitorii acestuia. După ce termină repararea drumului, McQueen este la rândul său reparat de întreaga populaţie a oraşului, care organizează şi o „cursă de croazieră” (în care se merge încet). Doc anunţă mass media că McQueen este în oraşul lor şi acesta este zorit alături de Mack şi o armată de reporteri la marea cursă.
La cursa din California, Fulger este distras de gânduri la Sally şi Valea Radiatorului. Rămas în urmă, McQueen îşi revine după ce jumătate din populaţia din Valea Radiatorului ajunge în California şi intră în echipajul său de la boxe, cu Doc ca şef. Încurajările acestora îi permit lui McQueen să recupereze faţă de liderii cursei şi să atenteze la victorie. În ultimul tur, Chick Hicks îl loveşte pe Rege într-o încercare disperată de a evita ultima poziţie, determinându-l să piardă controlul volanului. Fulger, pe punctul de a câştiga, vede pe ecran rămăşiţele accidentului şi, amintindu-şi de cariera lui Doc, încheiată prematur, frânează la mică distanţă de linia de sosire. Aşteaptă acolo până ce Chick trece linia, după care se întoarce şi-l împinge pe Rege până la linia de sosire, pentru ca acesta să-şi încheie cariera demn, să nu aibă aceeaşi soartă ca Doc. Chick câştigă Cupa Piston, dar este huiduit; toată lumea îi admiră pe Rege şi pe Fulger. „Dinoco” îi face o ofertă lui McQueen, pe care acesta însă o refuză, decizând să rămână alături de sponsorul său iniţial, „Rust-eze”. Totuşi îi cere lui Tex (H.A. Wheeler), preşedintele Dinoco, o favoare, şi anume să-l ia pe Bucşă la o plimbare cu elicopterul Dinoco, pentru a-şi onora o promisiune mai veche. Apoi decide să se mute în Valea Radiatorului şi să-şi construiască cartierul general acolo, alături de un muzeu Doc Hudson. Mulţumită lui McQueen, Valea Radiatorului trece printr-o revitalizare turistică, şi Ruta 66, odată abandonată, redevine o arteră intens circulată, fiind reclasificată oficial ca „Ruta istorică 66”.
[modifică] Producţie
Spre deosebire de maşinile animate din alte filme, ochii maşinilor din acest film sunt reprezentaţi pe parbriz (similar jucăriilor Tonka şi personajelor din One Cab's Family, regizat de Tex Avery). Potrivit regizorului artistic Bob Pauley, „încă de la începutul proiectului, John (Lasseter - n.red.) se gândea să plaseze ochii personajelor pe parbriz. Pe de-o parte, acest lucru separă personajele noastre de practica mult mai des întâlnită de a desena ochii în locul rezervat farurilor. Pe de altă parte, s-a gândit că desenând ochii în faţă chiar lângă gură am face personajele să semene mai degrabă cu nişte şerpi. Cu ochii plasaţi pe parbriz, punctul de vedere este mai uman, dând impresia că întreaga maşină este implicată în animarea personajului.” De asemenea, personajele îşi folosesc antenele pe post de mâini, lucru întâlnit la personajele din jocurile pe computer Putt-Putt. Excepţie face Bucşă, camionul remorcher, care îşi foloseşte cârligul de remorcare în locul antenei.
Scenariul iniţial a fost scris în 1998 iar producătorii au decis ca „Maşini” să urmeze producţiei Aventuri la firul ierbii, fiind programat să aibă premiera la începutul lui 1999. Totuşi, filmul a fost respins şi a început producţia la Toy Story 2. Ulterior, producţia la „Maşini” a fost reluată, cu schimbări majore în scenariu.
În 2001, titlul de lucru al filmului era Ruta 66 (după Ruta 66 din SUA), dar în 2002, acesta a fost schimbat pentru a evita asemănarea cu un serial TV cu acelaşi nume, difuzat în anii 1960. Filmul a fost lansat sub deviza:
Filmul trebuia iniţial să fie lansat pe 4 noiembrie 2005, dar imediat după publicarea avanpremierei în ianuarie 2005, această dată a fost schimbată pentru 9 iunie 2006, în urma eşuării serverelor Pixar în timpul lucrului la o scenă complexă. În schimb, filmul „Puiu' mic”, o producţie Disney, a ieşit pe ecrane la 4 noiembrie.
„Maşini” este ultimul film făcut de Joe Ranft, care a murit într-un accident de maşină în 2005, şi a fost dedicat ulterior în memoria sa (al doilea film, după Mireasa moartă).
Secvenţa cursei din avanpremiera publicitară a fost realizată cel mai probabil înaintea altor secvenţe, deoarece maşinile participante la Cupa Piston sunt desenate folosind alte stiluri de caroserie şi vopsele.
[modifică] Platoul virtual
Peisajul stâncos care înconjoară Valea Radiatorului este constituit, în mod intenţionat, într-o siluetă asemănătoare cu Cadillac Ranch din Amarillo, Texas. În plus, harta din montajul despre istoria oraşului menţionează această zonă sub numele de „Cadillac Range”.
Emblema Cafenelei V8 a lui Flo este similară celei folosite de Fordul V8 din 1932, primul motor V8 pentru maşini de serie. Această emblemă retro apare şi pe modelul Ford Explorer. Motorul „Flathead” produs de Ford se referă de asemenea la acest Ford V8, fiind popular între hot rods.
Numele de Circuit de Cupă Piston este de fapt un calambur la Cupa Winston, principala competiţie organizată de NASCAR (redenumită Nextel în 2003).
Circuitul pe care se desfăşoară cursa de deschidere (Autodromul Sudului, engl. Motor Speedway of the South) este inspirat de Autodromul Bristol (engl. Bristol Motor Speedway). Pista folosită pentru Campionatul Cupei Piston conţine elemente ale stadionului Rose Bowl din Pasadena, California precum şi ale Coloseumului Memorial din Los Angeles Cupola de deasupra intrării pe pistă pare să fie o replică a faimoasei cupole a catedralei Santa Maria del Fiore din Florenţa (Italia), operă a arhitectului renascentist Filippo Brunelleschi.
În film apar în general maşini americane din anii 1950 şi '60, dar şi câteva maşini modificate japoneze şi „muscle cars” americane din anii 1970, precum şi monovolume din anii 1990.
La un moment dat pe durata filmului, când multe locuri se închid în aşteptarea marii curse, apare un indicator care spune „Oraşul Emeryville - Închis”, o trimitere la Emeryville, California, unde se află sediul studiourilor Pixar.
[modifică] Coloana sonoră
Pe lângă compoziţiile lui Randy Newman (un obişnuit al peliculelor Pixar), pe coloana sonoră a filmului „Maşini” au fost incluse şi alte melodii:
[modifică] Critici
Recenziile critice iniţiale au fost în general pozitive. Roger Ebert de la Chicago Sun-Times a atribuit filmului trei stele (din patru posibile), declarând că „filmul este plăcut la vizionare şi foarte distractiv, dar îi lipseşte pe undeva abordarea Pixar din alte filme”. Stephen Hunter l-a descris ca „distractiv” pentru Washington Post, acordându-i patru stele (din patru posibile). Manohla Dargis de la The New York Times a scris o cronică nefavorabilă despre film, criticând concentrarea pe personaje şi peisaje mecanice, precum şi lipsa unor creaturi vii. În recenzia sa, Christy Lemire de la Associated Press a remarcat asemănarea evidentă a intrigii cu filmul Doc Hollywood din 2001. Lisa Schwarzbaum de la Entertainment Weekly a adus de asemenea în discuţie această similaritate. Lemire a fost totuşi mai indulgentă, atribuind filmului calificativul A-. În ciuda faptului că filmul a obţinut un procentaj redus la RottenTomatoes în comparaţie cu alte filme Pixar, deţine totuşi un rating ridicat de 76% (15 iunie 2006). „Maşini” a primit în cadrul Festivalului de Film Heartland premiul pentru Imagine în mişcare perpetuă. Regizorul John Lasseter a primit în 2006 premiul Will Rogers pentru influenţa pozitivă pe care a avut-o filmul asupra Rutei 66.
[modifică] Box office
[modifică] România
În România, „Maşini” a înregistrat în weekendul de deschidere încasări de 60�372 lei româneşti (21�754 dolari americani) cu 5�555 de spectatori în şapte cinematografe din patru oraşe (Bucureşti, Cluj-Napoca, Oradea şi Iaşi), clasându-se pe prima poziţie a box-officeului românesc după încasările de weekend. „Maşini” a surclasat după acest criteriu alte filme de animaţie lansate în acelaşi an pe ecranele din România, ca de exemplu:
Totuşi filmul a încasat de trei ori mai puţin decât Epoca de gheaţă 2: Dezgheţul care înregistrase venituri de 210�872 lei (72�360 dolari) în primul weekend, însă distribuitorul român exclude din categoria filmelor concurente această producţie, care se află în topul încasărilor. Încasările filmului „Maşini” în weekendul de lansare au fost asemănătoare cu cele pentru Happy Feet - Mumble cel mai tare dansator (22�554 dolari), un succes de box office în Statele Unite.
De la premieră, „Maşini” a încasat în România 198�991 de lei şi a fost vizionat de 22�050 de spectatori.
[modifică] Internaţional
La nivel internaţional, filmul a beneficiat de o lansare în forţă, ajungând pe primul loc în box office în weekendul de deschidere, în tradiţia Pixar. „Maşini” a depăşit în primul său weekend veniturile încasate în total pe continentul nord-american de Herbie: Maşina buclucaşă, un alt film Disney cu tematică NASCAR. Totuşi, preformanţele filmului au fost sub cele ale filmelor Pixar Incredibilii şi În căutarea lui Nemo, care au încasat fiecare peste 70 de milioane de dolari americani în weekendul de lansare.
„Maşini” s-a confruntat cu o competiţie acerbă din partea unor filme lansate în vara lui 2006, printre care Click - Zapând prin viaţă, Superman revine şi Piraţii din Caraibe: Cufărul omului mort. În ciuda acestui fapt, „Maşini” s-a descurcat destul de bine, depăşind încasări domestice (SUA şi Canada) de 200 milioane de dolari americani la 8 iulie 2006.
„Maşini” s-a aflat timp de 13 zile (neconsecutive) pe locul 1 în clasamentul american, cinci săptămâni în top 5 şi şapte săptămâni în top 10. În al optulea weekend, a surclasat X-Men: Ultima înfruntare în privinţa încasărilor în 2006 în Statele Unite (care până la acel moment deţinea poziţia secundă).

Summary:
Maşini (în unele surse Maşinuţe; engleză Cars) este un film de animaţie produs de studiourile de animaţie Pixar pentru Walt Disney Pictures şi distribuit de Buena Vista International în 2006. Filmul a rulat în România începând cu 15 septembrie 2006, în timp ce în Moldova a avut premiera pe 15 iunie acelaşi an, iar în Statele Unite pe 9 iunie. Acesta este al şaptelea film produs în colaborare de Disney şi Pixar.
„Maşini” constituie revenirea lui John Lasseter ca regizor după o pauză de şapte ani de la succesul Toy Story 2 (1999), de data aceasta printr-o acţiune transpusă într-o lume populată în întregime de maşini antropomorfizate. În rolurile principale se află personajele fictive Sally Carrera, Doc Hudson şi Fulger McQueen, dublate în versiunea română de Corina Dănilă, Marcel Iureş şi, respectiv, Florian Ghimpu. În varianta originală aceleaşi voci revin actorilor Bonnie Hunt, Paul Newman şi Owen Wilson.
Premiera mondială a filmului a avut loc la 26 mai 2006 pe circuitul Lowe's Motor, la periferia oraşului Charlotte, Carolina de Nord.


[modifică] Obiceiul Junilor
În dimineaţa sărbătorii junii coboară călare în cetate, trec pe la vătaf, armaş mare şi armaş mic (serje), după care în jurul orei 10 se îndreaptă spre Piaţa Prundului (azi Unirii) din faţa Bisericii Sfântul Nicolae, unde se înconjoară statuia eroului necunoscut,apoi fiecare grup se indreapta spre intrarea geografica a fiecaruia grup in Piata Uniri unde sunt asteptati toate grupurile de junii pentru a se incolona in ordinea stabilita din mosi batrani
Urmează încolonarea grupurilor după o ordine bine stabilită şi devenită tradiţională: mai întâi Junii Tineri, urmaţi de Junii Bătrâni, Curcani, Dorobanţi, Braşovecheni, Roşiori şi Albiori. Coloana este deschisă de fanfară. Fiecare grup are în frunte vătaful , urmat de stegar, încadrat de cei doi armaşi . Vătaful poartă lenta roşie pe piept, iar armaşii mare şi mic, albastră şi galbenă, formând astfel tricolorul, ca pe vremea când aceasta era interzis. Plecând din Prund, Junii fac un popas la Troiţa Căpitanului Ilie Birt, unde cântă „Hristos a înviat!”, fiecare grup în parte, apoi coboară pe strada Mureşenilor până la Bulevardul Revoluţiei, după care urcă, ocolind pe strada Nicolae Bălcescu, trec de „Poarta Şchei”, în sus pe strada Căpitan Ilie, strada Pe Tocile spre „Capul Satului” pe strada Podul Creţului şi de aici la Pietrele lui Solomon .
Pe tot parcursul călătoriei, junii sunt întâmpinaţi de locuitorii Braşovului cu urale şi aplauze, cărora junii le răspund prin a-i invita să-i însoţească „la Pietri” ca să petreacă în natura alături de ei .
Odată ajunşi la Pietrele lui Solomon, într-un splendid amfiteatru natural, junii se răspândesc pe cele două platouri la locurile amenajate din moşi strămoşi, la mesele lor, care altădată erau nişte ridicături de pământ (eminente romane), dar azi s-au aşezat peste ele mese de lemn şi metal. Petrecerea începe prin ieşirea la horă şi aruncarea buzduganului, pe melodia cunoscută ca „Hora junilor”. Urmează şi alte jocuri: sârbă, brâul, breaza, bătuta ş.a., fiind invitate la joc şi fetele . O data cu ora stabilita pentru inchierea manifertari grupurile de juni de incoloneaza in orindea stabiliata si stiuta si se indreapta spre Piata Uniri unde fiecare grup canta pentru ultima data Hristos A Inviat si apoi grupurile de juni se despart luand astfel sfarsit defilarea calare a junilor
 Documentele atestă că în anul 1931 existau şapte organizaţii ale junilor, cea mai veche fiind cea a Junilor Tineri. Ultimul grup înfiinţat este cel din 1924 grupul Junilor Braşovecheni, format numai din bărbaţi căsătoriţi .
Obiceiul junilor este considerat drept unul din ritualurile de iniţiere în rândul feciorilor, el fiind inclus în ciclul „cetelor”. Înţelesul termenului de „june” în Transilvania este cel de "tânăr fecior neînsurat" .
Legat de acest ritual este si un obicei (de care bătrânii îşi mai amintesc încă) care se încadrează în cultul soarelui, de care pomenea si cronicarul german, ca simbol de nemurire pentru strămoşii daco-geţi. În ziua de Rusalii, bărbaţii, femeile, copiii şi tot ce era transportabil la curte plecau de cu seara spre muntele Postăvarul, după ce, în prealabil, vătaful sau alţi bărbaţi de iniţiativă, băteau din poartă în poartă, folosindu-se de ciocanul, în formă de şarpe, prezent la fiecare poartă. Pe munte aşteptau până dimineaţa, pentru ca la apariţia soarelui, sa arunce cu ce aveau la îndemână spre soare, ca nu cumva "vârcolacii" să răpească soarele. Era cultul soarelui de la daci, conservat simbolic în poarta maramureşană şi în efigia stemei moldoveneşti. Se ştie că geţii credeau că astrul dătător de viaţă era mâncat de balauri, iar acest cult al soarelui era celebrat mai cu seamă primăvara, încât este explicabilă prezenţa acestuia în obiceiul Junilor. Dacă acest cult al soarelui nu se mai practică azi, în schimb îngroparea vătafului, însoţit de un joc burlesc, "căţeaua", în care apare şi un popă mascat, îşi are sensuri care sunt cu greu înţelese azi.
[modifică] Grupurile Junilor
Există mai multe grupuri de juni, după cum urmează: Junii Tineri, Junii Curcani, Junii Bătrâni, Junii Dorobanţi, Junii Albiori, Junii Roşiori şi Junii Braşovecheni.
[modifică] Junii Tineri
Junii Tineri reprezintă vechea ceată a feciorilor, adevăraţi întemeietori ai obiceiului, fiind prezenţi pe tot parcursul anului în ritualurile junilor. Atributul de „tânăr” li s-a alăturat pentru a desemna deosebirea între cei necăsătoriţi, care, prin căsătorie erau obligaţi să iasă din rândurile companiei. În trecut, Junii Tineri, erau îmbrăcaţi în haine obişnuite româneşti: o cămaşă albă, lungă până mai sus de genunchi, fără guler, cu mâneci lungi şi largi. Aveau cioareci albi, strânşi pe picior şi erau încălţaţi unii cu opinci, alţii cu cizme. Pe cap purtau pălării cu borul larg şi calota rotundă. La brâu erau încinşi cu şerpare late „ghintuite”, în care purtau pistoale. Purtau mustăţi mari, răsucite în sus şi pletele lungi până la umeri. Se înţelege că pe vreme urâtă se îmbrăcau mocăneşte, cu cojoace şi sărici.
Astăzi ei poartă o cămaşă albă, cu creţuri, lungă până la genunchi, peste care pun un „flanel” cu mâneci, acoperit de un „laibăr” şi de un „spenţer” (haină şi jachetă) de culoare vânăt-închis, cu nasturi de argint sau suflaţi cu aur. Cioarecii sunt tot albi, din dimie fină, iar în picioare, indiferent de anotimp, poartă cizme. Pe cap poartă pălării din catifea, împodobite cu panglici tricolore. Este o evidentă asemănare între acest costum şi cel al românilor din ţinutul montan al Orăştiei, ceea ce conferă o notă în plus a autohtoniei obiceiului, infirmând teoriile care susţin originea sud-dunăreană a lui. Pentru ieşirea călări la Pietrele lui Solomon, în trecut junii purtau doar „laibărul” fără „spenţere”, indiferent de vreme, lucru păstrat până astăzi. Cei trei conducători, (vătaful, armaşul mare şi armaşul mic) se deosebesc de restul companiei prin faptul că pălăriile lor sunt împodobite cu „ruji” (cocarde), trei pentru vătaf, de culoare roşie, două galbene pentru armaşul mare şi una albastră pentru armaşul mic şi poartă panglici late în „bandulieră”, de pe umărul drept în jos, pentru vătaf roşie, respectiv galbenă şi albastră pentru armaşi. La încolonare, rujile şi panglicele formau tricolorul românesc, interzis transilvănenilor în veacurile de vitregie istorică. Multe din pălăriile vechi ale Junilor Tineri poartă tricolorul în căptuşeala pălăriei. Actualul steag al Junilor Tineri a fost confecţionat în anul 1977, odată cu împlinirea centenarului Independenţei, fiind confecţionat din mătase de culoare roşie şi albastră, pe o parte având clădirea liceului Andrei Şaguna, iar pe partea opusă un june tânăr pe cal. Suportul este din material lemnos, iar în vârf are o suliţă. Pentru a putea fi purtat pe cale, s-a confecţionat o curea din piele tubulară, să susţină steagul şi echilibrul junelui.
[modifică] Junii Bătrâni
Bineînţeles că şi în onomastica grupului există o nepotrivire, tânăr (june) — bătrân. Istoriceşte explicaţia o găsim în necesitatea îngroşării rândurilor celor ce luptau pentru apărarea ţinutului. Organizaţia Junilor Bătrâni are ca membri, bărbaţi căsătoriţi din zona „Pe Tocile”.
Vestimentar, Junii Bătrâni poartă costum identic cu cel al Junilor Tineri, dar fără panglici la pălărie, fiind şi aceasta o dovadă a originii comune a celor două grupuri. În ultimul timp, exceptând şergile, membrii companiei poartă tricolorul ca panglică în bandulieră . Pe piept poartă lenta tricolor.
În vechime bătrânii, de fapt oamenii căsătoriţi însoţeau alaiul aşezându-se în urma grupurilor de juni, iar ca grup sub numele de Juni Bătrâni s-au construit doar după 1877.
Ei organizează parastasul Junilor, după tradiţie, în ziua de Florii la Biserica Sfânta Treime — Pe Tocile. Jocurile strămoşeşti au loc la Crucea din Varişte, ridicată în 1816 de protopopul Voina Pitiş. Locul este cunoscut şi sub numele de „Pajiştea Mare”, şi aici sunt invitaţi şi Junii Tineri, care scot fetele la joc. Organizează şi participă de asemenea la maialuri, prilej cu care confecţionează cocardele cu tricolor şi le împart la cei prezenţi în schimbul unei danii. Unul din maialurile tradiţionale este cel din „Poarta Mică”, organizat de obicei în luna septembrie (în ultimii ani s-a renunţat la aceasta).
Din bunurile păstrate azi în cadrul societăţii Junilor Bătrâni (autorizaţi în 1991), după informaţiile date de preşedintele grupului Nicolae Văcaru, deţin următoarele: steagul societăţii, confecţionat în 1977 în contextul sărbătorii centenarului Independenţei, care poartă vechiul suport de lemn ţinte, care menţionează numele tuturor membrilor; buzdugane, lente, ruji, biţcăne, o colecţie de documente; vechile tablouri ale Junilor Bătrâni. Sediul societăţii este la Biserica Sfânta Treime — Pe Tocile. Se găsesc în litigiu cu cei ce au acaparat, după „naţionalizare”, „Cabana Junilor” din Poiană şi au transformat-o în restaurant.
[modifică] Junii Curcani
Compania s-a format în anul 1879 din rândul bărbaţilor căsătoriţi care locuiau „Pe Coastă”. Numele de „Curcani” corespunde companiei omonimice acoperită de glorie în războiul pentru Independenţă de la 1877 a României, în condiţiile în care românii din Ardeal nu puteau participa la acest mare război, ori preluarea acestor costume la numai doi ani după marele eveniment, este evident un răspuns la participarea sufletistă a românilor din Şcheii Braşovului, costumul devenind un simbol. El este asemănător cu cel al Junilor Tineri, cu singura deosebire că, în loc de pălării, poartă nişte căciuli negre „cu ţoc”, împodobite cu pene de curcan şi susţinute sub bărbie cu o curea fină. Aceste căciuli amintesc de cea a lui Mihai Viteazul, ca şi la Junii Albiori, motiv pentru care pe steagul companiei apare chipul eroului unităţii naţionale, precum şi tricolorul românesc.
Actualul steag a fost confecţionat în 1977, prilejuit de centenarul Independenţei, purtând pe o parte chipul marelui voievod Mihai Viteazul şi pe alta un june curcan, iar pe suportul de steag, numele membrilor încrustat în plăcuţe metalice.
Ei organizează jocuri strămoşeşti în fiecare an, în ziua de „Sânchetru” (Sfinţii Petru şi Pavel — 29 iunie) la Crucea Muşicoiului, o impresionantă troiţă datând din anul 1671, fiind ridicată de protopopul Băilă şi refăcută de Nicolae Stinghe la 1902. În vechime organizau maialuri împreună cu Junii Dorobanţi pe Tâmpa. Cea de-a doua troiţă protejată de Junii Curcani este cea din Grui, cunoscută şi sub numele de Crucea de la Ştim, ridicată în anul 1781 de cei şapte fraţi Voina. Tot ei protejează troiţa lui Gheorghe Tănasie, ridicată pe aceeaşi stradă în anul 1867 pe locul altei troiţe (a lui Gheorghe Anania, 1761).
Parastasele Junilor Curcani au loc la Biserica Sfântul Nicolae din Şcheii Braşovului.
[modifică] Junii Dorobanţi
Junii Dorobanţi au funcţionat împreună cu Junii Curcani din 1879, se desprind de aceştia începând cu anul 1924, devenind grup distinct.
Primul steag a fost confecţionat în anul 1926. Păstrează pe actualul steag al companiei lor (alcătuit în 1977, prilejuit de centenarul Independenţei), imaginea unui erou de la 1877, descris de Vasile Alecsandri în poezia „Dorobanţul”. Vechiul steag a dispărut în condiţiile tulburi ale anului 1948, când prin decret guvernamental au fost desfiinţate toate grupurile de juni.
Din 1938 au dobândit personalitate juridică.
Costumul este asemănător Junilor Curcani, cu singura deosebire că poartă căciulă sură, model Mihai Viteazul, pe care apare stema Ţării Româneşti. În rândurile Dorobanţilor sunt recrutaţi juni căsătoriţi de pe străzile aparţinătoare zonei Curcanilor şi de Pe Coastă.
Ei fac maialurile la „Crucea Dreptăţii” de la „Fântâniţa Popii”, ridicată în 1919 de Ioan Peligrad şi soţia sa Elena, născută Pulpaş. În 1974, prilejuit de semicentenarul înfiinţării îşi alcătuiesc un tablou festiv, aflat astăzi în Muzeul Junilor din Şcheii Braşovului.
Complementar grupului Junilor Dorobanţi, funcţiona în Şchei din 1928 „Societatea Pajiştenilor — Crucea Dreptăţii” al cărui statut a fost publicat în tipografia braşoveană a lui Ioann Göth, care avea ca scop „cultivarea spiritului de societate în tinerime, nobilimea moravurilor şi dezvoltarea inteligenţei, îndemnul la muncă şi economie”.
La ora actuală Junii Dorobanţi au 65 de membri, dintre care 17 juniţe, înscrise în grup. Din 1993 funcţionează cu personalitate juridică „Societatea Junilor Dorobanţi”
[modifică] Junii Braşovecheni
În ciuda faptului că se ştia că acest grup s-a constituit în anul 1922, obţinând statut juridic în 1929, din rândul românilor şcheieni stabiliţi în Braşovul Vechi, ca semn al trăirii istorice comune cu românii din Şcheii Braşovului, se păstrează un statut de existenţă a junilor din Braşovul Vechi de la anul 1851 similar cu al celor din Şcheii Braşovului
Ei sunt o imitaţie a Junilor Bătrâni, atât în protocolul organizării, cât şi în port, cu deosebirea că în loc de pălării, poartă căciula simplă ţurcană cu „ţugui” .
Maialurile le organizează la „Foişorul” din Braşovul Vechi (strada Cloşca), într-un spaţiu dominat de o frumoasă troiţă ridicată în 1910 de Ioan şi Maria Voicu. Sub îngrijirea lor se găseau şi alte troiţe. Troiţa de pe strada Sitei, ridicată în anul 1867 de Elena Radovici; Troiţa de la Paloş, ridicată de Ioan Grecu Manole, Gheorghe Achim cu soţia, Ana şi Gheorghe Perşinaru la 1850. Tot lor li se atribuie Troiţa din Răcădău, ridicată în 1866 de Petru şi Ana Olaru.
În perioada interbelică, la iniţiativa Parohiei Ortodoxe Braşovul Vechi Junii Braşovecheni „pun umarul” atât fizic cât şi financiar la construcţia "Casei Culturale Braşovul Vechi", clădire aflată azi pe strada Bisericii Române, fiind actuala Opera Braşov.
Recent în curtea Bisericii Sfânta Adormire din Braşovul Vechi s-a ridicat o troiţă păstrând următoarea inscripţie: „Glorie eternă Junilor şi credincioşilor braşoveni, care s-au jertfit pe altarul neamului şi bisericii strămoşeşti. Braşov, 15 august 1995”
Steagul lor de astăzi păstrează chipul Domnitorului Alexandru Ioan Cuza şi un june braşovechean călare, reconstituit în anul 2007 după modelul celui din 1977 făcut cu prilejul centenarului Independenţei de Stat a României.
Din 1929 funcţionează „Societatea Junilor Braşovecheni”, avându-l astăzi ca preşedinte pe Mihai Ioan Moraru.
De curând s-a inaugurat un frumos Muzeu al Junilor Braşovecheni în incinta Bisericii Sfânta Adormire din Braşovul Vechi, muzeu în care sunt expuse documente, obiecte vestimentare, steagul din 1977 şi cel din 2007 albume foto şi tablouri ale Junilor Braşovecheni făcute de-a lungul timpului, arhiva video şi istoricul Societăţii Junilor Braşovecheni din 1851 până în prezent.
[modifică] Junii Roşiori
Ei constituie o a doua companie, care prin costum şi onomastică aminteşte de Războiul pentru Independenţă de la 1877. Fondată în 1908 prin desprinderea din rândul Junilor Albiori, compania Junilor Roşiori încorporează bărbaţi căsătoriţi de pe „Cracova”. În procesiunea festivă la Pietrele lui Solomon, Junii Roşiori poartă costumul cel mai pitoresc: cămaşa le este bogat brodată cu motive populare şi sute şi chiar mii de paiete din argint aurit, încinsă cu „şerpar” cusut cu mărgele şi fluturi aurii. „Laibărele” din dimie albă, cusute cu ibrişin negru sunt împodobite cu găitane, pe care vătaful îl poartă pe umărul stâng, iar ceilalţi juni pe umărul drept. Caracteristica lor — de unde şi numele — este potcapul de roşior cu „pompon roşu” . Din spusele unor bătrâni reiese că actualele pompoane sunt date ca model de Nicolae Iorga, care le procurase de la armata română cu prilejul popasului Junilor Braşoveni la Bucureşti, în cadrul serbărilor din anul 1906.
Actualul steag este confecţionat din mătase la 1977, cu prilejul centenarului Independenţei, purtând pe una din feţe chipul voievodului Alexandru Ioan Cuza, iar pe cealaltă faţă, un June Roşior. Suportul steagului are placate în metal numele membrilor grupului.
Anual organizează maialul la Troiţa de la Pietriş, cunoscută şi sub numele de Crucea lui Furnică, fiind ridicată de Dumitru şi Paraschiva Furnică în anul 1930, înlocuind vechea troiţă a lui Iosif Notar şi soţia sa Paraschiva, din anul 1909. Adeseori făceau maialuri în Duminica Mironosiţelor şi la Troiţa de la Şargu (actuala stradă Traian Moşoiu), ridicată de vechea familie Stinghe.
În Muzeul Junilor din Şchei se păstrează cel mai vechi costum de roşior, dăruit de cunoscutul organizator şi conducător al Junilor Roşiori, Gheorghe Gal. Tot de la el se păstrează vechiul tablou al junilor, precum şi multe obiecte etnografice, legate de acest obicei.
[modifică] Junii Albiori
Numiţi din vechime „ăi albi”, deoarece costumul lor era alcătuit din veşminte albe, Junii Albiori (Junii Naţionali Albi) s-au construit în anul 1860 în contextul înfiinţării Asociaţiunii Transilvănene pentru Cultura şi Literatura Poporului Român (ASTRA), în marea lor majoritate făcând parte breslele măcelarilor şi negustorilor din Şcheii Braşovului. Costumul lor diferă de cel al Junilor Tineri şi Bătrâni prin cămăşile de pânză albă, scoase în afară, lungi până la genunchi şi largi, în 12 clini , împodobite cu fluturi aurii şi broderii în motive româneşti. Sunt încălţaţi cu cizme, iar pe cap poartă o căciulă de blană albă. Iniţial purtau căciula neagră, dar pentru a se distinge de celelalte grupuri şi-au confecţionat căciuli albe cu „ţoc”, ca la Junii Curcani, susţinută sub bărbie cu o curea, modelul ei amintind de căciula lui Mihai Viteazul, care în condiţiile celor trei popasuri braşovene a avut bune legături cu românii din Şcheii Braşovului. (Oferă Bisericii Sfântul Nicolae un „valtrap” — covoraş, aflat astăzi în proprietatea Bisericii Negre; este pictat de Nicolae Cretanul în tinda Bisericii din Şcheii Braşovului, pictură refăcută de Costin Petrescu la 1946; lasă drept danie pentru Biserică, moşia Micşuneşti-Ilfov; solicită ajutor junilor din Şcheii Braşovului pentru a forţa porţile cetăţii, după ce acestea au fost închise abuziv de judele braşovean, după întoarcerea lui Mihai Viteazul din Moldova.) Nu întâmplător toate grupurile de juni poartă pe steagurile lor chipul marelui voievod.
La brâu, Junii Naţionali Albi au un chimir lat cusut cu motive naţionale şi numai vătaful poartă o lăibărică albă cu găitane negre şi pe margini cu cusături, ţesute cu „troaca” (un război de ţesut arhaic, cu ciocănele, care a dat şcheienilor porecla de „trocari”). Astăzi, contrar vechiului obicei, Junii Albiori, în cadrul încolonării spre Pietrele lui Solomon şi înapoi, nu mai ocupă locul al treilea, ci ultimul, permiţând Roşiorilor, Curcanilor, Dorobanţilor şi chiar Braşovechenilor să defileze în faţa lor, Abiorii încheind plutonul.
Actualul steag este confecţionat în 1977, cu ocazia centenarului Războiului pentru Independenţă, purtând pe o parte portretul marelui poet al deşteptării noastre Andrei Mureşianu, iar pe cealaltă parte un June Albior. Suportul steagului, confecţionat din lemn, poartă plăcuţe metalice (ţinte) cu numele şi prenumele tuturor membrilor grupului.
Ei protejează troiţa cunoscută sub numele „La ăle două Cruci”, dintre care doar una se păstrează în zona „Pe după Grădini”, ridicată la 1896 de Vasile Munteanu şi soţia sa Paraschiva, născută Pitiş.

Summary:
Junii Braşoveni, Junii Braşovului sau şi mai corect spus Junii din Şcheii Braşovului şi Braşovulvechi sunt un grup de călăraşi din Şcheii Braşovului, astăzi cu funcţie ceremonială, care, an de an, defilează pe străzile Braşovului. Sărbătoarea lor reprezintă un complex de obiceiuri care combină practici pre-creştine cu manifestări creştine pentru a reda vechiul mit al morţii şi renaşterii rituale a timpului calendaristic.
În fiecare an, în Şcheii Braşovului, în prima duminică de după Paştile Răsăritene — a Tomii — atât braşovenii cât şi turiştii asistă la un spectacol cu elemente de mit, rit, ceremonial şi magie. Este vorba despre defilarea junilor şi manifestarea obiceiurilor pe care aceştia le-au moştenit din timpuri străvechi. „Junii trebuie priviţi ca un rest de epocă păgână, o străveche serbare de primăvară, care serbează reînvierea naturii, învingerea soarelui asupra asprimii şi gerului iernii, începutul vieţii noi... iar serbarea trebuie considerată ca un cult religios precreştin, confirmată şi de împrejurarea că ea se petrece tot timpul pe dealuri, fiind un obicei cunoscut încă de la daci” (Julius Teutsch, cronicar sas).


[modifică] Copilăria
Sparks s-a născut în Phoenix, Arizona, Statele Unite ale Americii, pe data de 22 decembrie 1989, părinţii săi fiind Jodi Weidmann şi jucătorul NFL, Phillippi Sparks. Jordin are un frate mai mic, Phillippi Sparks, Junior. Ea a locuit în Ridgewood, New Jersey, unde a urmat cursurile şcolii primare Orchard Elementary School. După o scurtă perioadă petrecută în această localitate, interpreta şi-a continuat perioada de şcoală gimnazială (până la terminarea clasei a opta).
În anul 2004, Sparks a participat la emisiunea America's Most Talented Kids, unde a câştigat prima rundă, dar nu a reuşit să obţină marele trofeu. În aceeaşi perioadă, interpreta a primit două premii din partea asociaţiei Academia de Muzică Gospel, iar producătorul Chaz Corzine a pus-o în legătură cu muzicianul Michael W. Smith. Smith îşi aminteşte că „Sparks nu era doar o foarte bună cântăreaţă pentru vârsta sa, ci o mare cântăreţă pentru orice vârstă.”
Interpreta şi-a continuat studiile liceale în cadrul colegiului Sandra Day O'Connor, până în anul 2006, când aceasta alături de părinţii săi au hotărât ca ea să îşi completeze studiile la domiciliu. S-a optat în favoarea acestui lucru pentru ca Jordin să îşi poată concentra atenţia asupra educaţiei muzicale şi aprofundarea acesteia.
În adolescenţă, Sparks a participat la câteva competiţii muzicale regionale, câştigând concursuri precum Colgate Country Showdown sau Drug Free Arizona Superstar Search. În statul său natal, Arizona, Sparks a fost desemnată trei ani consecutiv „cea mai bună interpretă”, la categoria juniori.
În vara anului 2006, Jordin a participat la audiţiile concursului American Idol din Pasadena, California, dar nu a reuşit să se califice în etapa următoare. Ulterior, cântăreaţa a câştigat versiunea regională din Arizona a competiţiei şi a primit dreptul de a participa la o a doua audiţie. Tânăra în vârstă de şaisprezece ani a interpretat în faţa juriului format din Simon Cowell, Paula Abdul şi Randy Jackson propria variantă a şlagărului „Because You Loved Me”, de Celine Dion. Cowell descria interpretarea sa spunându-i: „Momentul a fost prea zaharos pentru gusturile mele. [Totuşi] îmi placi”. Astfel, Sparks şi-a câştigat dreptul de a participa la concursul American Idol.
[modifică] Cariera muzicală
[modifică] 2006 — 2007: Participarea la American Idol
În anul 2007, interpreta a participat la emisiunea-concurs American Idol. După încheierea audiţiilor şi stabilirea participanţilor, Sparks şi-a făcut debutul în spectacolul de deschidere al celui de-al şaselea sezon, pe data de 16 ianuarie 2007. Pe parcursul competiţiei, Sparks nu s-a aflat niciodată printre primii trei favoriţi, dar nici în coada clasamentului, prin această situaţie trecând şi alţi patru câştigători ai concursului, Kelly Clarkson, Carrie Underwood, Taylor Hicks şi David Cook.
După o serie de interpretări apreciate atât de public cât şi de juriul de specialitate, cântăreaţa a fost numită câştigătoarea sezonului 2007. Simon Cowell, membru al juriului şi-a exprimat anterior convingerea faptului că o persoană cu părul creţ va fi câştigătoarea din acel an, interpreta având părul creţ natural.
După încheierea competiţiei Simon Cowell a spus că „Jordin a evoluat cel mai mult pe durata întregului sezon – nu a început foarte bine, dar în toiul concursului fata aceasta şi-a găsit echilibrul.” Acesta a mai adăugat următoarele „Tânăra cântăreaţă agreabilă a triumfat asupra comediantului [Blake Lewis].”
Referitor la participarea sa în competiţia American Idol, publicaţia Rolling Stone a concluzionat, spunând că „Jordin Sparks a fost Idolul American perfect, pentru că se putea vedea faptul că lucrează din greu, învăţând noi lucruri în fiecare săptămână, ceea ce se potriveşte perfect cu fantezia creată de Idol”.
[modifică] 2007 — 2008: Debutul discografic
Piesele interpretate de Sparks la American Idol au fost adăugate în magazinul virtual iTunes şi pe pagina web oficială a emisiunii imediat după încheierea finalei. Primul său disc single, „This Is My Now”, a debutat pe locul 15 în Billboard Hot 100 şi a obţinut locul 41 în Canada. La cererea fanilor, cântecul a fost inclus pe primul album de studio al interpretei, Jordin Sparks.
Albumul a primit în general recenzii pozitive din partea criticilor muzicali de specialitate. Entertainment Weekly a apreciat într-un mod favorabil discul, lăudând cântecul „Shy Boy”, despre care susţine că „este cel mai interesant cântec de pe album”, completând astfel: „este adevărat că [American] Idol a avut învingători cu voci mai bune, dar nu ne ne-a oferit unul care să fie mai uşor de ascultat”. Gary Graff, critic muzical al publicaţiei Billboard, apreciază în mod deosebit piesele „Tattoo”, „One Step at a Time” şi „Now You Tell Me”. Jordin Sparks a debutat pe locul 10 în Billboard 200, înregistrând vânzări de peste un million de exemplare şi primind discul de platină în S.U.A.. Datorită succesului obţinut de piesa „No Air”, materialul a obţinut clasări de top 40, într-o serie de ţări din Europa şi Oceania. În Australia şi Regatul Unit, albumul a primit discul de aur.
Primul disc single promovat de pe album, intitulat „Tattoo”, a fost lansat în august 2008, obţinând locul 8 în Statele Unite ale Americii şi clasări de top 5 în Australia şi Canada. Cântecul a fost lansat şi la nivel european în vara anului 2008, obţinând succes notabil într-o serie de clasamente. Pentru alegerea celui de-al doilea single, cântăreaţa a postat pe site-ul său oficial un sondaj de opinie, prin care fanii erau rugaţi să voteze cel de-al doilea extras pe single din următoarele piese: „No Air” (duet cu interpretul de muzică R&B Chris Brown), „Freeze”, „One Step at a Time” sau „Shy Boy”. În final, s-a ajuns la concluzia că „No Air” va beneficia de un videoclip şi de o campanie de promovare. Cântecul a devenit un hit la nivel mondial, ocupând cea mai înaltă traptă a clasamentelor din Australia, Israel şi Noua Zeelandă şi poziţionându-se în top 10 în majoritatea ierarhiilor unde a fost lansat. Cel de-al treilea şi ultimul single al albumului, „One Step at a Time”, a devenit cel de-a patra clasare de top 20 a cântăreţei în Billboard Hot 100, Sparks fiind primul participant American Idol ce atinge poziţii de top 20 cu primele patru cântece promovate. De asemenea, cântecul a obţinut locul 1 în Bulgaria şi locul secund în Noua Zeelandă.
Sparks şi-a făcut apariţia şi în cadrul turneului de promovare al materialului As I Am al interpretei Alicia Keys şi a luat parte la un turneu alături de Jesse McCartney în august 2008. În luna septembrie a aceluiaşi an, cântăreaţa a luat parte la gala premiilor MTV Video Music Awards 2008, în Los Angeles. Interpreta a fost nominalizată la două dintre premii, „Cel mai bun debut” şi „Cea mai bună interpretă”, însă acestea au fost adjutecate de grupul muzical german Tokio Hotel, respectiv de cântăreaţa americană Britney Spears. Gazda premiilor, Russell Brand, a stârnit o controversă în momentul în care a ridiculizat inelele purtate de Jonas Brothers, ca dovadă a abstinenţei până la data căsătoriei lor. Ea însăşi fiind o adeptă a acestei practici, Sparks le-a luat apărarea fraţilor Jonas declarând „Vreau să zic că nu e chiar aşa rău să porţi un inel de genul ăsta. Nu toţi îşi doresc să ajungă târfe, chiar şi masculine!”. Comentariul său a stârnit controverse în S.U.A., fiind criticată de presă pentru insinuarea sa, conform căreia persoanele care nu poartă acel tip de inele sunt promiscue.
La gala premiilor American Music Awards, Sparks a fost nominalizată la categoria „Artistul favorit” pentru sectiunea balade, câştigând trofeul.
[modifică] 2008 — 2009: Materialul «Battlefield»
Începând cu finele anului 2008, cântăreaţa a pornit înregistrările pentru cel de-al doilea album de studio. În ciuda faptului că Sparks nu a oferit detalii în mod direct, pe toată perioada premergătoare lansării au apărut decalaraţii şi melodii demonstrative, ce au fost compuse pentru acest proiect.
Discul se doreşte a deţine un profil superior albumului de debut, mulţumită noii echipei de producţie şi datorită succesului înregistrat de Jordin Sparks şi cele patru discuri single ale sale. În cadrul emisiunii Johnjay & Rich, difuzată de un post radio american, cântăreaţa a prezentat câte un fragment din patru piese compuse pentru noul material, acestea fiind „Let It Rain”, „Walking on Snow”, „Faith” şi „Papercut”.
Primul extras pe single al albumului îl constituie balada „Battlefield”. Acesta a fost lansat în format digital pe data de 12 mai 2009, fiind trimis posturilor de radio la data de 23 mai 2009. Albumul, care poartă numele discului single, a fost lansat pe data de 16 iulie 2009. Piesa a debutat în top 40 atât în Billboard Hot 100 dar şi în Canadian Hot 100. Deşi Jordin îşi exprimase anterior dorinţa de a colabora cu interpreţi precum Leona Lewis, Fergie, Alicia Keys sau Justin Timberlake, niciuna dintre aceste conlucrări nu a fost materializată.
Jordin Sparks a declarat că noul său material discografic reprezintă o evoluţie, mai ales din punct de vedere vocal. Interpreta a dorit ca albumul Battlefield să fie un material calitativ, ce posedă valoare sentimentală. Aceasta a menţionat că una dintre piesele sale favorite este „Faith”, compusă în memoria unei prietene apropiate ce a decedat cu doi ani în urmă.
Pentru a promova albumul Battlefield, Sparks a participat în vara anului 2009 la câteva emisiuni şi evenimente muzicale din S.U.A., printre acestea numărându-se Good Morning America, Live with Regis and Kelly, Late Night with Jimmy Fallon sau Premiile Teen Choice. De asemenea, Jordin va concerta alături de formaţia Jonas Brothers în turneul Jonas Brothers World Tour 2009, sprijinindu-i pe parcursul secţiunii Nord Americane, compusă din patruzeci şi cinci de recitaluri. Materialul Battlefield a debutat pe locul 7 în Billboard 200, datorită celor peste 48.000 de exemplare comercializate în prima săptămână de lansare. Discul a obţinut o poziţionare mai bună decât predecesorul său, însă vânzările înregistrate sunt cu 40% mai scăzute, Jordin Sparks intrând în clasament mulţumită unui număr de peste 119.000 de compact discuri comercializate. La nivel global albumul a activat modest, obţinând clasări de top 40 în Australia, Irlanda, Noua Zeelandă şi Regatul Unit, în cea din urmă regiune ocupând locul 11, graţie celor 12.810 exemplare vândute.
Cântecul „S.O.S. (Let the Music Play)” a fost lansat pe disc single în vara anului 2009 şi a beneficiat de o campanie de promovare adiacentă. Piesa este o compoziţie ritmată care foloseşte un sample al hitului „Let the Music Play”, lansat de Shannon în anul 1983. Înregistrarea s-a bucurat de succes în Regatul Unit, teritoriu unde a obţinut locul 13 în ierarhia principală.
[modifică] Turnee
Primul turneu la care a luat parte artista a fost cel susţinut alături de finaliştii celui de-al şaselea sezon al emisiunii American Idol, el fiind intitulat American Idols LIVE! Tour 2007. Seria de concerte s-a desfăşurat pe perioada anului 2007, însă nu s-a bucurat de succesul întâmpinat de producţiile anterioare (turneele realizate de American Idol în anii precedenţi). În total, soliştii au vizitat peste cincizeci şi cinci de locaţii, audienţa cea mai mare fiind obţinută în oraşul natal al lui Sparks, unde s-au comercializat 93% din biletele puse în vânzare.
În anul 2008 interpreta a acompaniat-o pe solista de muzică R&B Alicia Keys în turneul său de promovare As I Am Tour. Alături de Sparks, în cadrul spectacolelor lui Keys i s-au alăturat artişti precum Ne-Yo sau Solange Knowles. În primăvara aceluiaşi an cântăreaţa s-a confruntat cu o hemoragie acută la nivelul corzilor vocale, ceea ce a determinat-o să anuleze o serie de interpretări.
Primul turneu la care Sparks a participat în postura de artist principal a fost Jesse & Jordin LIVE Tour, realizat în colaborare cu interpretul de muzică pop Jesse McCartney. Susţinută pe parcursul anului 2008, seria de concerte a vizitat aproximativ cincisprezece oraşe de pe continentul nord-american.
În anul 2009 Sparks a participat la alte două serii de concerte, susţinând artişti precum Britney Spears sau Jonas Brothers. Solista a cântat în deschiderea unor evenimente susţinute de Spears în cadrul turneului The Circus Starring: Britney Spears, în timp ce în concertele realizate de Jonas Brothers artista a fost prezentă sub titulatura de invitat special.
[modifică] Stilul muzical
[modifică] Genuri muzicale adoptate
Genurile muzicale abordate de Jordin Sparks variază de la RnB la pop sau soul. Tema omniprezentă în cântecele interpretei este dragostea, motive precum încrederea, senzualitatea şi dramatismul apărând şi ele frecvent în materialele discografice ale sale.
Stilurile muzicale abordate pe albumele Jordin Sparks şi Battlefield au stârnit interesul criticii din S.U.A, site-ul allmusic apreciind cele două materiale discografice în comparaţie cu tendinţele stilistice ale muzicii pop contemporane. Primul disc al cântăreţei este numit „un debut satisfăcător”, iar abilităţile interpretative ale acesteia sunt comparate cu cele ale unor mari personalităţi ale muzicii internaţionale precum Rihanna sau Beyoncé Knowles.
[modifică] Abilităţi vocale şi interpretative
Încă de la debutul său din emisiunea American Idol, Jordin Sparks a stârnit interesul ascultătorilor prin intermediul vocii sale puternice, iar abilităţile sale interpretative au fost remarcate de critica specializată. Profilul vocal al interpretei se încadrează în categoria altistelor, iar întinderea sa vocală însumează două octave şi o cvartă perfectă. Vocea cântăreţei poate coborî până la mi din octava mică şi atinge la din a doua octavă.
Din punct de vedere vocal şi interpretativ, primul său album a primit recenzii mixte, Sparks fiind apreciată pentru felul în care şi-a folosit vocea, nefiind nevoită să intepreteze precum un adult. Revista Rolling Stone a criticat materialul discografic, numind-o pe cântăreaţă o nouă „divă pop” şi atrăgând atenţia că tinerele debutante îşi formează prost stilul interpretativ, creând o stereotipie prin alegerea unor balade precum cele cântate de Mariah Carey. Concluzionând, jurnalistul Larry Rodgers spune că Jordin Sparks are tehnica şi abilităţile vocale pentru a-şi face simţită prezenţa în viitor. Cel de-al doilea album al interpretei, Battlefield (2009), a fost aclamat datorită modului în care Jordin Sparks şi-a conturat vocea pentru a fi în concordanţă cu liniile melodice ale pieselor sale, compuse în general cu ajutorul instrumentelor cu coarde.
În primvăvara anului 2008 Jordin Sparks s-a confruntat cu o hemoragie acută la nivelul corzilor vocale, ceea ce a determinat-o să anuleze câteva concerte şi să renunţe la turneul plănuit alături de Alicia Keys. Forţându-şi prea mult corzile vocale, interpreta a fost nevoită să ia o perioadă de repaus vocal total pentru a-şi recăpăta vocea.
[modifică] Discografie
[modifică] Albume de studio
[modifică] Discuri single clasate pe locul 1
[modifică] Premii şi realizări
Următoarea listă prezintă premiile şi nominalizările obţinute de Jordin Sparks pe parcursul carierei sale.

Summary:
Jordin Brianna Sparks (născută la data de 22 decembrie 1989) este o cântăreaţă de muzică pop şi R&B, din Statele Unite ale Americii. Ea a devenit cunoscută în urma participării la emisiunea-concurs American Idol, pe care a câştigat-o la începutul anului 2007. Primul său cântec, „This Is My Now”, a debutat pe locul 15 în Billboard Hot 100, fiind inclus pe albumul de debut al cântăreţei, Jordin Sparks. La finele anului 2007, Sparks a lansat discul single „Tattoo”, ce s-a clasat pe locul 8 în Statele Unite ale Americii şi pe locul 3 în Canada. Un alt extras pe single, „No Air”, a devenit cel mai bine poziţionat cântec al interpretei la nivel mondial, ocupând treapta cu numărul 1 în Australia, Israel şi Noua Zeelandă.
Începând cu cea de-a doua jumătate a anului 2008, cântăreaţa a pornit înregistrările pentru cel de-al doilea material discografic de studio, Battlefield. Primul extras pe single de pe acesta, piesa ce poartă numele albumului, a fost lansat în luna mai a anului 2009.