[editovat] Název
Jméno Varnsdorf označovalo Wernarovu ves. Poprvé ji zmiňuje žitavská kronika v�roce 1341 v�souvislosti s�Jindřichem z�Varnsdorfu. Existuje pověst, podle které Wernar varoval (německy warnen =�varovat) pocestné před loupežníky, kteří řádili v�okolí Varnsdorfu. Na rozdíl od jiných měst v�pohraničí nedošlo k�přejmenování, město nikdy nemělo český název. Místní část Studánka se německy nazývala „Schönborn“ (schön německy krásný, der Born studánka), obec se nacházela u�studánky. České jméno dostala obec po roce 1945 podle překladu druhé části německého názvu Born –�Studánka. Světliny 1.díl se německy jmenovaly „Lichtenhain 1.�Ant.“ podle knížecího rodu Lichtenštejnů (německy der Hain = háj, lesík). Název po roce 1945 vychází z�chybného překladu první části názvu do češtiny (německy das Licht = světlo).
[editovat] Historie
[editovat] Počátky osídlení
Oblast, kde se dnes nachází Varnsdorf, byla podle indicií řídce obydlena již v�dobách na přelomu našeho letopočtu, kdy na území Čech žil germánský kmen Markomanů a v�Horní Lužici kmen Semnonů. Po porážkách, které tyto kmeny utrpěly od Římanů, se kraj na místě dnešního Varnsdorfu na několik století proměnil v�liduprázdnou divočinu s�neprostupnými hvozdy. Nejprve lužický kmen Milčanů žijící v�Horní Lužici odtud vytlačil Germány, kteří zde setrvávali z�dřívějších dob. Germáni byli nuceni hledat nová sídliště a někteří se usadili v�údolí Mandavy, v�údolí Staré řeky, což je její původní název z�konce 1.�tisíciletí našeho letopočtu. Milčané byli vytlačeni ve 13.�století německou kolonizací.
Na území Varnsdorfu vznikla první vesnice kolem roku 1200 a jejími majiteli byli Berkové z�Dubé. Poté kraj na místě dnešního Varnsdorfu patřil Vartenberkům (přibližně od roku 1310) a pak Šlejnicům (od roku 1494). Za Šlejniců se okolí Varnsdorfu hospodářsky povzneslo díky těžbě stříbra v�Jiřetíně pod Jedlovou.
Do konce 14.�století byl na území Varnsdorfu rytířský manský statek pánů z�Varnsdorfu. Od nich pochází dnešní znak Varnsdorfu, bílý půlměsíc a hvězda v�modrém poli. Husitství kraj významněji nezasáhlo; území Varnsdorfu bylo pod ochranou Žitavy.
[editovat] Novověk
Roku 1570 se Varnsdorf stal samostatným panstvím, kterým zůstal do konce třicetileté války. Po roce 1620 bylo varnsdorfské panství zkonfiskováno a v�roce 1641 prodejem přičleněno k� rumburskému panství. Za třicetileté války byl v�letech 1639 až 1643 Varnsdorf obsazen švédskými vojsky. V�roce 1642 byl dobyt a zničen 7�km vzdálený hrad Tolštejn. Po třicetileté válce emigrovalo nekatolické obyvatelstvo; v�roce 1627 odešlo do sousedního Saska okolo 250 lidí, které od roku 1635 bylo zahraničím. Berní rula z�let 1653-1655 zachytila ve Varnsdorfu 32 statků, 20 statků bylo opuštěných a 3 se znovu osídlovaly. Ve Varnsdorfu bylo 25 chalup, 7 se osídlovalo a 10 bylo pustých, pustá usedlost zahradníka, 34 domků na obecním pozemku, jeden se osídloval a 17 bylo pustých. Z�té doby pochází první známý popis Varnsdorfu: „Stavení, kde lidé bydlí, může býti.“(dá se v�nich bydlet) „ostatek zpustlý, z�nichž se všech pustých doložených lidé pro víru zběhli,“(protestantskou)„po kterých se zase někteří osazují. Pole žitná, luk s�potřebu, leží u�hranice s�Lužicí, jednu míli od Žitavy. Živí se tkaním lnu a chovem dobytka.“ V�roce 1678 již zase žilo ve Varnsdorfu 600 obyvatel.
Panství v�roce 1681 odkoupili Lichtenštejnové, kterým patřilo až do roku 1919.
Počátkem 18. století se ve Varnsdorfu začala rozvíjet textilní výroba, nejprve plátenické manufaktury a roku 1786 se začala dovážet bavlna. V�roce 1777 byla založena firma Frölich, která od roku 1790 vyráběla samet. K�dalšímu rozkvětu textilního průmyslu došlo za napoleonských válek.
V�roce 1804 nabídl císař František�II. Varnsdorfu povýšení na město, což bylo představiteli obce s�díky odmítnuto. Za napoleonských válek Anglie v�textilním průmyslu nekonkurovala, po skončení válek zboží z�Anglie opět ovládlo světové trhy. Místní podnikatelé začali pašovat lacinou anglickou přízi ze Saska, a tím místní přadláci začali přicházet o�práci. V�letech 1817 až 1837 zde působilo úspěšné bosácké hnutí, které se organizovaně bránilo proti místním továrníkům, kteří pašovali přes hranici lacinou přízi z�Anglie a připravovali tak místní přadláky o�práci.
Dne 28. března 1829 došlo ve městě k�velkému požáru, shořelo 11 domů, dvě stodoly a požár výrazně poškodil varnsdorfský kostel svatého Petra a Pavla. Roztavily se kostelní zvony, zcela zničeny byly hodiny, varhany a lustr.
V�roce 1830 byla ve Varnsdorfu poprvé provedena celá Beethovenova slavnostní mše Missa Solemnis v�rámci bohoslužeb –�předtím byla uváděna pouze koncertantně.
[editovat] Období mezi rokem 1848 a 1945
V�roce 1849 se šest vesnic na území dnešního Varnsdorfu spojilo do jedné obce, která měla 9600 obyvatel a stala se tak největší vesnicí v�Rakousku-Uhersku. K�povýšení na město došlo dne 28.�července 1868 císařem Františkem Josefem�I.; tehdy měl Varnsdorf 14�000 obyvatel.
Ve druhé polovině 19.�století probíhala překotná industrializace. Roku 1869 byla postavena železniční trať z�Děčína, která umožňovala snadný přísun surovin dopravovaných po Labi ze zámoří. Ve Varnsdorfu se na přelomu 19. a 20. století konaly bouřlivé oslavy 1. máje. První oslavy v�roce 1891 se zúčastnilo 1600 lidí, před městským úřadem rozháněli dav četníci s�nasazenými bodáky. V�roce 1900 zde bylo stávkové hnutí za zavedení desetihodinové pracovní doby, kterého se zúčastnilo 3000 dělníků.
Mnohosvazkové dílo Čechy, jehož vydávání řídil dějepisec Josef Vítězslav Šimák o�Varnsdorfu konce 19. století nepíše lichotivě: „Warnsdorf zevnějškem svým má pravý ráz střízlivý, ba smutný ráz tovární. Není v�něm vlastně ulic, jen cesty a třídy. Dlouhá stavení fabrická beze střech, nevlídná, nečistá, blátivých dvorů, o�sterých komínech, proměšují se s�domy dřevěnými a nízkými příbytky dělnickými.“
Ve Varnsdorfu se v�roce 1896 konala okresní zemědělsko-průmyslová výstava, na které získal medaili alkoholický nápoj Stará myslivecká. Začátkem 20.�století měl Varnsdorf 160 továren; kolem 80�% obyvatel pracovalo v�průmyslové výrobě. Během první světové války přišly zásobovací obtíže, nedostatek potravin a proběhla tyfová epidemie. Průmysl se rozvíjel i�po první světové válce. Podnikatel Kunert v�roce 1924 zavedl výrobu dámských punčoch.
Po roce 1918 se rozvinutý textilní průmysl ocitl v�hluboké krizi, po které již nikdy nedosáhl původního významu. Zásoboval celé Rakousko-Uhersko, značná část byla najednou zahraničí.
V�roce 1930 se z�22�793 obyvatel hlásilo k�české národnosti 1512. Velké sympatie si ve městě získala Sudetoněmecká strana Konrada Henleina. V�roce 1935 zde měl Henlein projev, kterého se zúčastnilo 12�tisíc lidí; o�rok později v�roce 1936 měl ve Varnsdorfu projev Klement Gottwald, poslechnout si ho přišlo 6�tisíc lidí. Konrad Henlein navštívil Varnsdorf ještě v�roce 1938. V�tomtéž roce rostla agresivita henleinovců a množily se potyčky s�příslušníky finanční stráže. 22.�září 1938 padli dva její příslušníci při ústupu před německou přesilou. 23.�září 1938 vstoupila do Varnsdorfu československá armáda, která se ovšem ještě týž den stáhla za obranou linii na Stožeckém sedle. 30.�září 1938 byla podepsána Mnichovská dohoda a 2.�října 1938 obsadila vojska Třetí říše Varnsdorf.
Válečné události let 1939 až 1945 se města prakticky nedotkly; ve Varnsdorfu se nebojovalo a město nebylo bombardováno, třebaže od listopadu 1944 denně probíhaly letecké poplachy. Po roce 1943 byl Varnsdorf zaplaven uprchlíky z�vybombardovaných německých měst a z�východní fronty. Před koncem druhé světové války v�roce 1945 zde došlo k�veřejné popravě Rudolfa Posselta, Němce, který odmítl znovu nastoupit do německé armády na východní frontu. Ve Varnsdorfu bylo koncem války několik set nuceně nasazených dělníků, ti se s�přibývajícím koncem války stále více dopouštěli přestupků, za něž následoval stále tvrdší trest. Dva z�těchto dělníků byli 11. dubna 1945 odsouzeni k�trestu smrti provazem.
[editovat] Po roce 1945
První oddíl Rudé armády vstoupil do Varnsdorfu 9.�května 1945 a 19.�května přišla československá vojenská posádka. Ještě téhož dne byli zatčeni příslušníci SA a SS. 29. až 31.�května byli zatčeni němečtí profesoři a učitelé a odvezeni přes Krásnou Lípu do Doubice, kde byli vpuštěni do Německa. 22.�června 1945 proběhl první divoký odsun a 19.�července 1945 druhý odsun. Vysídlování Němců na území Varnsdorfu prováděl velitel 28. pěšího pluku plukovník Voves. Po Postupimské konferenci skončil divoký odsun. V�následujících měsících došlo k�odsunu německého obyvatelstva jak do okupačních zón západních zemí v�Německu, tak do sovětské okupační zóny a k�osídlovaní českým obyvatelstvem. O�antipatiích vůči Němcům v�poválečné době svědčí úryvek z�varnsdorfských novin Hraničář: „A�Němci jdou a jdou ..., druhý a třetí transport těch, kteří u�nás nebyli spokojeni a chtěli - do Říše. My jim dnes vyhovujeme a konečně docela rádi, protože jsme na tento okamžik čekali celá staletí.“
Dne 5.�března 1947 došlo k varnsdorfské stávce, jíž se zúčastnilo 10�tisíc lidí. Byl to spor o�továrnu bývalého německého majitele židovského původu Emila Beera, který se po�návratu z�emigrace ucházel o�její navrácení. Zemský národní výbor rozhodl, že mu továrna bude vydána a ihned poté byla ve městě vyhlášena generální stávka. Pod tlakem stávkujících a po dohodě s�úřady soud rozhodnutí zrušil.
Od roku 1954 do roku 1969 byl předsedou Městského národního výboru Josef Mašín. Ve městě vznikly po roce 1948 tři velké podniky sloučením drobných továren a provozů: Velveta, Elite a TOS Varnsdorf. V�roce 1967 byl otevřen hraniční přechod do Německa, , Otevření hraničního přechodu se zúčastnil prezident Antonín Novotný. Byl vybudován Varnsdorfský rybník zvaný Mašíňák a vzniklo 70�mm kino Panorama. V�období socialismu ve městě vyrostla panelová sídliště a byly demolovány některé historicky cenné objekty jako byl hotel Burza na náměstí z�roku 1642 či Hanischův dům čp. 506, kde byla městská knihovna. Naposledy byl ještě 15. října 1999 zbořen měšťanský dům „Na schůdkách“ z�roku 1771.
Roku 1961 byl Varnsdorf slavnostně vyhlášen vzorným Pohraničnickým městem. V�šedesátých letech dochází k�uvolnění režimu na hranicích. Po stavbě berlínské zdi ztratil útěk na území NDR smysl a tak se od dubna 1965 začaly odstraňovat drátěné zátarasy na hranicích.
V�roce 1974 došlo ve Varnsdorfu ke vraždě náčelníka obvodního oddělení Veřejné bezpečnosti Karla Goldhamerra ve službě. Pachatel byl odsouzen k�trestu smrti.
V�roce 1980 byla obec Studánka připojena k�Varnsdorfu.
V�prvních komunálních volbách po sametové revoluci v�listopadu 1990 zvítězilo Občanské fórum, starostou města byl zvolen Eduard Vébr. Sedm měsíců po volbách byl ve funkci starosty vystřídán Annou Dudkovou. Po druhých komunálních volbách se starostou města stal v�letech 1994–1998 Vladimír Bartoň. V�roce 1995 bylo založeno sdružení Malý euroregion Mandava-Spréva, který je tvořen městy na obou stranách hranice (Sohland, Šluknov, Ebersbach, Jiříkov, Rumburk, Neugersdorf, Varnsdorf, Dolní Podluží, Großschönau a Waltersdorf). V�roce 1997 proběhla rekonstrukce systému zásobování teplem (CZT), využívá se moderní bezkanálová technologie. V�roce 1996 se zřizuje Biskupské gymnázium Varnsdorf. V�roce 1997 se otevírá první supermarket –�Billa. Od roku 1998 do roku 2002 byl starostou Jaroslav Tomášek za Nezávislé. Od ruku 2002 je starostou města Josef Poláček za ODS. 2.�července 1999 navštívil Varnsdorf prezident Václav Havel a 17.�října 2007 prezident Václav Klaus.
[editovat] Politika
[editovat] Zastupitelstvo a starosta
Varnsdorf je pověřeným městem s�rozšířenou působností, pod jeho správní obvod patří města Chřibská a Varnsdorf, obce Dolní Podluží, Jiřetín pod Jedlovou, Horní Podluží a Rybniště.
Starostové města byli od sametové revoluce v�roce 1989 postupně Eduard Vébr, Anna Dudková, Vladimír Bartoň, Jaroslav Tomášek a Josef Poláček (ODS), který je starostou v�současné době (2008), kdy město řídí koalice složená z�ODS, ČSSD, Strany zelených a�Sdružení pro zdraví, sport a prosperitu. Zastupitelstvo města má 21 členů, rada je sedmičlenná.
[editovat] Vlajka a znak
Městský znak Varnsdorfu byl schválen usnesením zastupitelstva města dne 13.�prosince 1880, zpracován byl malířem Augustinem Frindlem. Podoba znaku vychází z�rodového erbu rytířů Welflů z�Varnsdorfu. Popis znaku zní: v�modrém štítu stříbrná šestiboká hvězda nad stříbrným stoupajícím půlměsícem; na štítu turnajská korunovaná přilbice s�přikryvadly modro-stříbrnými; v�klenotu stříbrný stoupající půlměsíc a stříbrná šestihrotá hvězda, na obou hrotech půlměsíce a horním hrotu hvězdy modře a stříbrně polcené pštrosí pero. Znak nebyl nikdy městu udělen, je považován za vydržený. Když byl v�roce 1961 Varnsdorfu udělen titul vzorné „Pohraničnické město“, uvažovalo se o�vsunutí psí hlavy jako symbolu pohraničí do znaku města. List praporu tvoří dva pruhy, modrý a bílý. Poměr šířky k�délce je 2:3 a v�žerďové části je bílá šestiboká hvězda nad bílým půlměsícem. Prapor byl udělen městu dne 4.�června 1998 předsedou Parlamentu České republiky. Vlajka je odvozena z�barvy štítu (modrá) a barvy erbovní figury, která je bílá. Kdy byla varnsdorfská vlajka poprvé vyvěšena, nejde již dnes zjistit. Její první vyvěšení je doloženo z�denního tisku v�roce 1931.
[editovat] Členství ve sdruženích
Město udržuje partnerské styky s�Lužickými Srby, kteří žijí v�dnešních německých státech Sasko a Braniborsko. Po válce v�letech 1946 až 1949 ve městě působilo v�budově dnešního Biskupského gymnázia Staškovo lužickosrbské gymnázium. V�roce 1949 se přestěhovalo do Liberce a umožnilo získat gymnaziální vzdělání 800 dětem Lužických Srbů. Po roce 1989 byly snahy umožnit dětem Lužických Srbů studovat na českých středních školách. Ve Varnsdorfu se pořádaly koncerty Lužickosrbské filharmonie, byly zde výstavy děl lužickosrbských výtvarníků. Pořádala se setkání absolventů Staškova gymnázia, byly vydány sbírky lužickosrbské poezie.
Město je členem Euroregionu Nisa a zakládajícím členem Mikroregionu Tolštejn, dále je členem Sdružení pro rozvoj Šluknovska. Má oficiální kontakty s�městy v�Malém minieuroregionu Mandava-Spréva. S�německým městem Seifhennersdorf proběhl projekt Hrádek-Burgsberg, záchrana výletní vyhlídkové restaurace na Hrádku.
[editovat] Přírodní poměry
Varnsdorf se nachází v�nejsevernější části České republiky, v�Ústeckém kraji, v�okrese Děčín, na jihovýchodě Šluknovského výběžku. Průměrná nadmořská výška města je 332�metrů nad mořem. Nejvyššími body území města jsou vrchy Špičák, Valy na katastru Studánky a Hrádek; nejnižším bodem je výtok Mandavy z�území České republiky s�nadmořskou výškou 310�metrů. Městem na katastru Studánky prochází hlavní evropské rozvodí mezi Severním a Baltským mořem.
Územím města protéká říčka Mandava. Dále se zde nachází Varnsdorfský rybník a prameny řeky Křinice, která je odvodňována Labem do Severního moře. Další menší rybníky se nazývají Valčík, Valcha a Kočka.
Varnsdorf leží na území Šluknovské pahorkatiny, kterou v�oblasti města tvoří skalní žulový podklad přikrytý sprašovými a�souvkovými jíly z�doby ledové. Město obklopují vrchy Špičák a Hrádek tvořené čedičem a�znělcem. Na území města v�době ledové zasahoval kontinentální ledovec ze Skandinávie. Pod vrcholem Špičáku se v�19.�století zkoušelo dolování hnědého uhlí, jsou zde zachovány sloje s�výskytem uhlí a diatomitů.
Varnsdorf je otevřen od severu směrem do Saska, klima se proto odlišuje od klimatu ve vnitrozemí Čech a je mnohem více vystaveno oceánickým vlivům. Srážkově je Varnsdorf díky své poloze bohatší, roční úhrn srážek je v�dlouhodobém průměru 751 mm. Nejvyšší srážkový průměr ve Varnsdorfu má měsíc červen (85 mm), červenec (80 mm) a srpen (79 mm). Nejméně srážek spadne v�únoru (47 mm) a v�březnu (49 mm). Teplota vzduchu dosahuje dlouhodobého průměru 5,5�°C, lednový průměr je -4,4�°C, červencový je 15,3�°C. Proudění vzduchu je převážně severozápadní až západní. Varnsdorf leží na návětrné straně Lužických hor, proto se zde moc nevyskytují mlhy a�inverze.
[editovat] Území
Varnsdorf se skládá ze tří částí (Studánka, Světliny I. a Varnsdorf) a je dále členěn na 24 urbanistických obvodů a dvě katastrální území: Varnsdorf a Studánka u�Rumburku. Varnsdorf vznikl v�roce 1849 sloučením jednotlivých osad –�Nového Varnsdorfu (vznikl roku 1689), Floriánsdorfu�(1700), Karlsdorfu�(1727), Starého Francentálu (1783) a Nového Francentálu (1800) –�které se spojily v�jednu obec. Osady měly název po členech rodiny Lichtenštejnů. Obec měla v�roce 1849 9700 obyvatel, byla největší vesnicí v�tehdejším Rakousku-Uhersku, která byla v�roce 1868 povýšena na město. V�roce 1980 byla k�Varnsdorfu připojena náhorní obec Studánka.
Katastr města Varnsdorf má výměru 26,21�km², z�toho 10,85�km² tvoří zemědělská půda, 9,74�km² lesní půda, vodní plochy zabírají 0,31�km², zastavěné plochy zabírají 1,61�km² a ostatní plochy mají výměru 3,71�km². Území Varnsdorfu sousedí se saskými městy Seifhennersdorf a Großschönau, katastrálním územím Studánka u�Rumburku sousedí s�Rumburkem, Krásnou Lípou, Rybništěm, Horním Podlužím a s�Dolním Podlužím.
[editovat] Demografie
[editovat] Složení obyvatel
V�roce 1939 měl Varnsdorf kolem 21�tisíc obyvatel, z�čehož naprostou většinu tvořili sudetští Němci. Většina varnsdorfských Němců byla na základě Benešových dekretů po druhé světové válce vysídlena, načež byli odsunutí obyvatelé částečně nahrazeni nově příchozími. V�roce 1900 se k�české národnosti z�23�051 obyvatel hlásilo osm lidí, v�roce 1910 to bylo 456 občanů z�23�051 obyvatel, v�roce 1921 zde bylo 1098 Čechů a v�roce 1930 1�512 Čechů z�24�751 občanů. V�roce 1947 mělo město asi 15�700 obyvatel, část z�nich byli ovšem Němci zadržení na nucené práce, kteří později také emigrovali. Dle sčítání lidu v�roce 2001 měl Varnsdorf 16�040 obyvatel, z�toho se hlásilo 14�331 obyvatel k�české národnosti, 638 k�slovenské, 397 k�německé, 121 k�polské, 118 k�vietnamské, 24 k�moravské, 22�k�ukrajinské a 1�osoba k�slezské národnosti.
[editovat] Náboženský život
Nejstarší zmínka o�kostele na místě dnešního Varnsdorfu se našla v�roce 1670 při zvětšování okna dnešního děkanského kostela; šlo o�letopočet 1233 vytesaný v�trámu. V�roce 1384 kostel patřil k�žitavskému děkanátu. Za husitských válek se v�kraji na místě dnešního Varnsdorfu šlechta spojovala s�husity proti Horní Lužici. Varnsdorf však zůstal katolický až do roku 1511, kdy za kněze Lorenze Heidenreicha začal přijímat luterskou víru, a roku 1535 již byl celý luteránský. Tak setrval celé století a kostel spravovali luterští pastoři. Po bitvě na Bílé hoře se na rozdíl od vnitrozemí Čech ve Varnsdorfu nedařilo šířit katolictví, město bylo obsazeno střídavě švédskými a saskými vojsky. V�roce 1631 uprchl pastor z�Varnsdorfu do Seifhennersdorfu, kde spolu s�pastorem z�Rumburka křtili a oddávali věřící z�Varnsdorfu a Rumburku. V�Rumburku byl tehdy ustanoven katolický kněz, který se tam však kvůli přítomnosti švédských vojsk neodvážil zůstat. Až do roku 1653 se obyvatelé Varnsdorfu nechávali křtít protestantskými pastory v�sousedním Sasku. V�této době se většina varnsdorfských obyvatel usadila v�sousedním Sasku, kde tehdy vznikaly i�nové vesnice, například Neusalza a Neugersdorf.
Roku 1653 se Varnsdorf vrátil ke katolické víře, avšak ještě v�roce 1657 byli zemřelí luterské víry na příkaz vrchnosti pohřbíváni mimo hřbitov. V�roce 1715 měl kostel ve Varnsdorfu znovu vlastního faráře.
V�roce 1871 byla ve Varnsdorfu založena místní starokatolická církev na protest proti nově vyhlášenému dogmatu o�papežské neomylnosti; byla to jedna z�prvních obcí této církve v�rakouské monarchii. V�roce 1877 byla tato církev uznána státem a roku 1897 bylo do Varnsdorfu přeloženo její biskupství z�Vídně. Roku 1877 se ke starokatolické církvi ve Varnsdorfu hlásilo 2074 lidí. Jistý počet lidí se také hlásil k�evangelické církvi, v�roce 1883 jich bylo 306.
V�únoru 1894 byl katolický farní kostel svatého Petra a Pavla povýšen na děkanský a farář ve Varnsdorfu má od té doby titul děkana. V�roce 1904 byl položen základní kámen druhého katolického kostela. Za patrona kostela byl vybrán sv.�Karel Boromejský; část Varnsdorfu, kde se měl kostel stavět, se jmenovala Karlsdorf. Stavbu novogotického kostela provázely finanční problémy, roku 1910 bylo rozhodnuto ponechat kostel s�nedokončenou hranolovou věží v�západním průčelí, která nikdy nebyla postavena. Kostel byl vysvěcen dne 3.�září 1912.
Při sčítání lidu v�roce 2001 se z�16�040 obyvatel 2610 přihlásilo k�nějakému vyznání, 12�741 bylo bez vyznání a 689 odmítlo na otázku odpovědět. Z�uvedených 2610 věřících se 2011 přihlásilo k�římskokatolické církvi; jejich farní správu zajišťuje děkanství Varnsdorf. Katolická církev je také zřizovatelem katolického Gymnázia Varnsdorf.
Historicky měla ve městě silnou pozici starokatolická církev, byla však značně oslabena poválečným odsunem většiny německých věřících. Přesto stále působí místní farní obec a sociálně-pastorační středisko Communio Varnsdorf. Ve Varnsdorfu působí též misie Apoštolské církve. V�roce 2008 vietnamská komunita ve Varnsdorfu otevřela první buddhistický chrám na území České republiky.
[editovat] Kultura a pamětihodnosti
[editovat] Divadlo a muzeum
Divadlo ve Varnsdorfu zahájilo svou činnost roku 1952. Zprvu hrálo pod názvem Severočeské divadlo v�Liberci –�scéna Varnsdorf. V�současnosti je varnsdorfské divadlo jediným kamenným divadlem ve�Šluknovském výběžku. Na představení abonentních skupin sváží svozové autobusy návštěvníky z�celého Šluknovského výběžku.
Městské muzeum ve Varnsdorfu vzniklo na počátku 20.�století a v�roce 1940 získalo své nynější sídlo v�domě v�Poštovní ulici s�č. p. 415, postaveném roku 1834. V�minulosti trpělo častým přerušováním činnosti a střídáním kurátorů. Většina sbírkových předmětů pochází již z�doby před rokem 1945. Mezi nejcennější patří vzácné koptské tkaniny či pozůstalost grafičky Hanky Krawcec.
V�současné době je budova muzea v�havarijním stavu, působením dřevokazné houby a dalších biotických vlivů jsou vážně poškozeny nosné stropní trámy. Byly uzavřeny výstavní prostory v�prvním patře a depozitář byl přestěhován do přízemí, aby nedošlo k�nenávratnému poškození vystavovaných předmětů. Po dobu rekonstrukce poskytlo město na uložení sbírkových předmětů objekt čp. 2764 v�ulici Legií, bývalé dětské a hudební oddělení knihovny.
[editovat] Stavební památky
Na území města se nachází pět kostelů. Nejstarším kostelem je děkanský kostel svatého Petra a Pavla, který stojí na místě původního kostela ze 13.�století. Základní kámen dnešního kostela byl položen v�roce 1766. Stavba byla dokončena v�letech 1774 až 1776, zdržovaly ji spory. Starokatolický kostel pochází z�roku 1875. V�kostele je mramorová socha a basreliéf Tří králů od varnsdorfského umělce Vincence Pilze. Základní kámen kostela svatého Karla Boromejského byl slavnostně posvěcen 23.�května 1904, hned druhý den se začalo stavět. Stavba pokračovala s�přestávkami do roku 1912, dne 12.�září toho roku byl kostel vysvěcen. Evangelický kostel se začal stavět v�roce 1904 a byl vysvěcen v�roce 1905. V�místní části Studánka je pseudorománský kostel svatého Františka z�Assisi.
Varnsdorf se nachází v�krajině podstávkových domů. Dle sčítání v�roce 2002 jich z�celkového počtu 19�tisíc je v�samotném Varnsdorfu 243 a ve Studánce 91. Podstávkové domy ukazují způsob života původních obyvatel Varnsdorfu, prostých sedláků, tkalců a řemeslníků. U�silnice mezi Varnsdorfem a Studánkou se nachází Švédská mohyla. Vyznačuje místo, kde se střetla švédská a císařská vojska za�třicetileté války.
Vyhlídkovou věž s�restaurací na vrcholu�Hrádku postavili v�roce 1904 varnsdorfští členové Horského spolku pro nejsevernější Čechy. V�druhé polovině 20. století začal objekt chátrat, hrozila jeho fyzická likvidace. Na záchranu byl založen v�roce 2000 Nadační fond Hrádek-Burgsberk Varnsdorf. V�roce 2003 byla otevřena vyhlídková věž s�unikátní střechou z�glazovaných bobrovek, k�jejichž nákupu pomohly i�peníze z�veřejné sbírky „Kup si svoji bobrovku“. Vyhlídková věž je vysoká 29 metrů.
Ve Varnsdorfu dále je dům čp. 512 v�klasicistně empírovém stylu, secesní zástavba z�počátku 20.�století a vily v�historizujícím stylu. Na vrcholu Hrádku je opravená vyhlídková restaurace, která v�roce 2005 získala první místo v�soutěži Fasáda roku. Ve městě jsou dále drobné sakrální památky jako zvonička na Pěnkavčím vrchu, Lichtenštejnské kameny, kříž Nejsvětější trojice v�Bratislavské ulici. Almanach ke 140. výročí povýšení Varnsdorfu na město uvádí 17 opravených drobných sakrálních památek.
[editovat] Kulturní život
Kultura ve městě Varnsdorf je těsně spjata jak s�německou kulturou, tak i�s�kulturou Lužických Srbů. Ve Varnsdorfu působil lužickosrbský hudební skladatel Bjarnat Krawc a jeho dcera, malířka Hanka Krawcec, kterým město po druhé světové válce poskytlo azyl.
Kultura ve městě je spjata s�městským divadlem, s�Centrem Panorama Varnsdorf a s�městskou knihovnou. Ve městě je několik galerií –�galerie D městského divadla, galerie Na schodech �v�Biskupském gymnáziu, galerie Úsměv ve zdravotním středisku HEL&P v�Erbenově ulici, galerie Na ochozu v�Městském muzeu, galerie Na radnici na Městském úřadě ve Varnsdorfu, galerie Liduška na ZUŠ a galerie Na rozcestí Kulturního domu Rozkrok.
Centrum Panorama působí v�budově 70�mm kina Varnsdorf, jež bylo v�provozu od roku 1971 do roku 1991, kdy do něj začalo zatékat. Znovu bylo otevřeno dne 5.�února 2005. Kino dostává atraktivní tituly krátce po celorepublikové premiéře, konaly se zde i�celorepublikové premiéry a předpremiéry filmů.
První půjčovna knih ve Varnsdorfu byla již roku 1810 na faře. První knihovna byla založena v�roce 1874 s�1400 knihami. Městská knihovna byla založena v�roce 1945. Nejprve byla knihovna v�Národní ulici 516, dále v�nedalekém čp. 512, kde byla do roku 1994. Od té doby byla do roku 2004 v�Karlově ulici čp. 1745. Od roku 2004 do roku 2009 byla knihovna v�ulici T.G.Masaryka 1838. Knihovna ve Varnsdorfu má v�současné době tři oddělení, pro dospělé, děti a hudební. Dětské oddělení bylo bylo do roku 2009 v�ulici Legií 2574. V�současné době spravuje knihovna kolem 90 000 knih, převážně v�češtině, ale i�v�německém a lužickosrbském jazyce. Vyvíjí i�vlastní publikační činnost a pořádá soutěž Literární Varnsdorf ve spolupráci s�poetickým studiem Doteky. V�roce 2009 se přestěhovala do rekonstruovaného Městského centra kultury a vzdělávání, kde je i�Městské informační středisko a oddělení lužickosrbské literatury a německé literatury. V�Městském centru je i�Dům dětí a mládeže. Součástí knihovny je i�projekt nazvaný „Varnsdorf –�centrum setkávání Euroregionu čtyř kultur“. Chodba knihovny ve druhém patře slouží k�výměnným výstavám výtvarných děl.
Ve Varnsdorfu se pořádá Varnsdorfské hudební léto, Volba Miss severu, lidová slavnost Rampušačka, dětská literární soutěž Drápanda, akce Kruhu přátel muzea, celostátní festival scénického tance Tanambourrée. Působí zde i�Varnsdorfská komorní filharmonie a amatérské vokální Sdružení Kvíltet Varnsdorf. Kulturní akce se pořádají i�v�Pizzerii Prishtina, Studentském centru Střelnice a v�Tanečním sále Lidová zahrada. V�Biskupském gymnáziu je aula, která je jednou z�nejhezčích koncertních síní v�okolí. Pořádají se zde koncerty vážné hudby.
[editovat] Spolky
Před druhou světovou válku bylo ve Varnsdorfu mnoho spolků; již v�roce 1869 jich zde bylo 19. Nejvýznamnější z�nich byl pěstitelský spolek, který v�roce 1895 provedl sčítání ovocných stromů ve městě, bylo jich tehdy napočítáno 25�tisíc. V�roce 1913 bylo ve městě 206 spolků. Dnes je ve Varnsdorfu aktivní spolek Kruh přátel muzea Varnsdorf; v�jeho rámci působí osm klubů: Klub historiků a historických staveb, Klub přátel výtvarného umění, Klub fotografů, Minerálklub, Klub sběratelů, FASCIKL –�fantasy a sci-fi klub, Šachový klub a Přírodovědný klub. Počet členů spolku se pohybuje kolem dvou set. Dále je ve Varnsdorfu velice aktivní Sbor dobrovolných hasičů Varnsdorf, který se v�roce 2004 stal vítězem soutěže o�nejlepší internetové stránky dobrovolných hasičů v�ČR. Ve městě pracuje Základní organizace Českého zahrádkářského svazu a místní organizace Českého rybářského svazu. Zájemci o�ekologii se mohou sdružovat v�Základní organizaci Českého svazu ochránců přírody Netopýr Varnsdorf. Středisko vydalo i�publikaci o�podzemí Šluknovského výběžku a Lužických hor.
[editovat] Sport
Ze sportovních oddílů ve městě má nejpočetnější členskou základnu TJ Slovan Varnsdorf. Nejpočetnější oddíl je basketbalový, dále tenisový, oddíl lyžování, volejbalu a zápasu. Ve městě působí dále Horolezecký klub Varnsdorf, florbalový klub SK Paintball Varnsdorf, TJ Sokol Varnsdorf, zabývající se zápasem, a další malé sportovní kluby.
Kopaná ve městě je spojena s�SK Slovan Varnsdorf, který hraje Českou fotbalovou ligu. Hokejisté jsou sdruženi v�TJ HC Varnsdorf. Ve městě působí klub tradičního karate, který má úspěchy i�na mezinárodním poli. Město má plavecký areál, krytou sportovní halu, atletický stadión, tenisové kurty, fotbalový stadión SK Slovanu Varnsdorf. Příznivci lyžování využívají lyžařské areály na Jedlové a v�Horním Podluží.
[editovat] Hospodářství a infrastruktura
[editovat] Doprava
Varnsdorf leží mimo hlavní dopravní cesty. Místní částí Studánka prochází silnice číslo�9 vedoucí z�vnitrozemí Čech na hranici s�Německem, ve městě jsou dva silniční přechody do Německa. Do samotného Varnsdorfu vedou silnice druhé třídy číslo 264 a 265.
Varnsdorfem prochází železniční trať číslo�089 z�Rybniště do Liberce. Dále přes Varnsdorf jezdí osobní vlaky, tzv. Mandaubahn z�Žitavy do Eibau. Na peážní trati do Eibau je druhé varnsdorfské nádraží, Starý Varnsdorf, kde nyní vlaky nestaví, avšak probíhají jednání o�jeho zprovoznění.
První autobusová linka ve Varnsdorfu byla uvedena do provozu 15.�května 1910 na exteritoriální trase přes saský Seifhennersdorf do Rumburka. Autobusová linka do Prahy je v�provozu od roku 1948. Regionální dopravu zajišťoval až do 90.�let krajský podnik ČSAD KNV Ústí nad Labem, po privatizaci jeho transformovaný nástupce ČSAD BUS Ústí nad Labem a.�s., později Dopravní podnik Ústeckého kraje a.�s. Při krizi autobusové dopravy v�kraji v�roce 2006 provozoval linkovou autobusovou dopravu v�oblasti (bez platných licencí, formálně jako příležitostnou dopravu, bez placení jízdného) na objednávku Ústeckého kraje podnik ČSAD Semily a.�s. Ve výběrovém řízení na nového dopravce koncem roku 2006 byla nabídka původního dopravce (DP Ústeckého kraje) vyřazena pro nesplnění podmínek; Quick Bus a.�s. se sice umístil na prvním místě, ale „neposkytl potřebnou součinnost k�uzavření smlouvy“, a kraj proto smlouvu o�zajištění základní dopravní obslužnosti na Šluknovsku v�letech 2007–2014 uzavřel s�ČSAD Semily a.�s., která tak nyní provozuje většinu autobusové dopravy v�oblasti. Minibusovou linku do Prahy provozuje od 1.�ledna 2005 společnost Quick Bus a.�s. Do Prahy jezdí ještě autobusy společnosti ČSAD Česká Lípa.
Městská autobusová doprava ve Varnsdorfu je tvořena jednou okružní trasou. Dopravce ČSAD BUS Ústí nad Labem a.�s. (později Dopravní podnik Ústeckého kraje a.�s.) ji provozoval pod regionálním číslem 510460. Od 8.�ledna 2007 začal linku provozovat podnik ČSAD Semily a.�s. už jako městskou linku s�číslem 515001. Od začátku července 2007 na základě rozhodnutí rady města začal dopravu na městské lince pod číslem 515002 a o�50�% posílenou provozovat Quick Bus a.�s., ČSAD Semily a.�s. však i�nadále na svém webu zveřejňuje jízdní řád své původní linky 515001.
[editovat] Turistika
Z�Varnsdorfu vedou cyklotrasy číslo 3015 k�Hraničnímu rybníku a číslo 3052 do České Kamenice. Cyklotrasy mají návaznost na německém území. V�přípravě je návrh cyklostezek ve městě, které se mají v�Großschönau napojit na Krakonošovu stezku a dále na připravovanou cyklostezku K�pramenům Mandavy.
Z�pěších turistických značených tras vede Varnsdorfem evropská dálková trasa E10, zde vedená jako zeleně značená trasa 3951 od hraničního přechodu do Seifhennersdorfu�do Cvikova, a dále modře značená turistická trasa číslo 1672 od železniční stanice ve Varnsdorfu do Rumburka.
[editovat] Zdravotní péče
Zdravotní péči zajišťuje ve Varnsdorfu Nemocnice Varnsdorf, Poliklinika Varnsdorf, soukromé zdravotní středisko HEL&P a řada jednotlivých ordinací. Nemocnice Varnsdorf prošla na počátku 21.�století zásadní rekonstrukcí, jejím zřizovatelem je město.
Ve Varnsdorfu je pět lékáren, dva domy s�pečovatelskou službou pro seniory, Ubytovna azylového typu pro sociálně slabé a Ubytovna pro matky s�dětmi. Pracuje zde i�veterinární ordinace.
[editovat] Školství
První zmínka o�učiteli ve Varnsdorfu je z�roku 1518, první česká škola zde byla otevřena v�roce 1919. Budova dnešního Biskupského gymnázia pochází z�roku 1907. Dnes je ve Varnsdorfu osm mateřských škol, šest základních, zvláštní škola s�rozšířenou působností a čtyři střední školy: katolické Gymnázium Varnsdorf, Vyšší odborná škola a Střední průmyslová škola Varnsdorf v�Mariánské ulici, Střední škola technická v�ulici Karoliny Světlé a�Střední škola služeb a cestovního ruchu v�Bratislavské ulici. Ve�městě je dále Základní umělecká škola, Dům dětí a mládeže a působí zde skautský oddíl Junák. V�klubu Střelnice působí Studentské centrum.
[editovat] Média
První časopis ve Varnsdorfu vyšel roku 1871 pod názvem Abwehr. V�roce 1913 vycházelo ve Varnsdorfu podle údajů varnsdorfské kroniky jedenáct různých titulů, deníků, časopisů a měsíčníků. Od května 1945 do roku 1947 vycházely místní noviny Svobodný Varnsdorf, které byly jedny z�prvních novin v�pohraničí.
Dnes město vydává čtrnáctideník Hlas Severu, jehož první číslo vyšlo v�roce 1967 a který vznikl spojením tří podnikových časopisů: Rudý samet (Velveta), Zítřek (Elite) a Vřeteno (TOS Varnsdorf). Časopis vycházel zprvu jednou týdně o�nákladu 4500 výtisků. V�období normalizace vyšlo poslední číslo časopisu v�roce 1975. Jeho úlohu nedostatečně nahradily okresní noviny Jiskra. Po sametové revoluci vyšlo první číslo Hlasu severu v�roce 1990, předsedou první porevoluční redakční rady se stal Jiří Růžička.
[editovat] Průmysl
Varnsdorf je průmyslové město a má bohatou průmyslovou tradici. Největšími zaměstnavateli jsou strojírenský podnik TOS Varnsdorf, výrobce horizontálních frézovacích a vyvrtávacích strojů a obráběcích center. Firma TOS Varnsdorf byla založena v�roce 1903 továrníkem Arno Plauertem pod názvem „Arno Plauert, továrna na stroje“. V�roce 1917 byla dokončena výstavba nového závodu, továrna se stává nejmodernější továrnou na obráběcí stroje v�Rakousku-Uhersku. Za velké hospodářské krize byl nedostatek zakázek a hrozilo úplné zastavení výroby. Firmu zachránila velká zakázka na 21 obráběcích strojů ze Sovětského svazu. Za druhé světové války byly ve firmě velké investice, velké požadavky na obráběcí stroje pro zbrojní průmysl. V�roce 1945 nad firmou národní správa, prostřednictvím dekretu prezidenta republiky zřízen STOPOS, Spojené továrny na obráběcí stroje, se sídlem v�Praze, závod Varnsdorf. V�roce 1950 je zřízen TOS Varnsdorf, hlavním výrobním programem se stává výroba horizontálních vyvrtávacích strojů. V�roce 1995 dochází k�privatizaci státního podniku přímým prodejem.
Textilní podnik Velveta Varnsdorf, výrobce manšestrů a sametů, vznikl 1. ledna 1946 sloučením znárodněných textilních továren pod názvem Továrny na samety a plyše Varnsdorf. Na Velveta n.p. Varnsdorf továrny na samety a plyše byl přejmenován rozhodnutím Ministerstva průmyslu číslo 2345 ze dne 18. září 1948. Základem nového podniku se staly textilní továrny Fröhlich a syn a.s. Varnsdorf, Ignac Richter a synové Dolní Podluží, Jan Liebisch a spol. Varnsdorf, Fröhlich a syn a.s. přádelna Varnsdorf, Textilia Jihlava. Dne 9. září 1967 byl položen základní kámen dnešního areálu a.s. Velveta Varnsdorf. Dodavatelem stavebních prací byla bratislavská firma Stavoindustria n.p., a na výstavbě se podílelo dalších 71 dodavatelů. Nová úpravna vlasových tkanin byla zprovozněna dne 27. dubna 1974. Při výstavbě nové úpravny byla vybudována i�nová teplárna. Teplárna byla uvedena do provozu v�roce 1972. Čtyři roky po uvedení nové úpravny do provozu vypukl ve skladu bavlny požár, který trval 5 dní a na jeho likvidaci se podílelo 48 hasičských sborů. Po otevření nové úpravny a dalších provozů se n.p. Velveta zařadil mezi nejvýznamnější výrobce vlasových tkanin na světě a prostřednictvím a.s. Centrotex dodával se zboží do 45 zemí. 1. ledna 1994 se Velveta stala akciovou společností, která byla privatizována ve druhé vlně kupónové privatizace.
Dalším významným podnikem ve městě je ELITE, výrobce dámských punčoch. Firma byla založena v�roce 1924. Majitelé navázali na výrobu pleteného zboží, kterým se zabývala Marie Kunertová st. již od roku 1905. Ve Varnsdorfu v�třicátých letech 20. století byla firma, která ve své době měla 1600 zaměstnanců a byla jedna z�nejmodernějších textilních firem v�ČSR. Dominovala na domácím trhu a své zboží prodávala prostřednictvím vlastní obchodní sítě a prodejen Baťa Zlín. Své výrobky také vyvážela do zahraničí. Za druhé světové války byla část kapacity převedena na válečnou výrobu, v�závodě pracovalo 500 válečných zajatců a totálně nasazených. Majitelé si byli jisti výsledkem války a připravovali rozšíření výroby punčochového zboží ve Varnsdorfu. Dne 29. srpna 1945 byla firma J. Kunert a synové dána pod národní správu a 24. října 1945 byla znárodněna. Dne 10. listopadu 1947 vzniká „ELITE, sdružené továrny punčoch, národní podnik“. Zvratem ve výrobě byl rok 1966, kdy spolu s�módou minisukní přichází na svět jemné punčochové kalhoty. ELITE reaguje zavedením jejich hromadné výroby. V�roce 1985 jsou instalovány pletací stroje řízené mikroprocesory. K�1. lednu 1994 byl ze státního podniku vytvořena ELITE a.s.
Dalším firmou ve Varnsdorfu je Vitana a.s. která zde má balírny koření. Historie balení koření z�zdejším kraji je od roku 1884, kdy ve Chřibské založil J.C.Horn mlýn na mletí koření. Ve své době vyráběl široký sortiment koření a prodával je do celého Rakouska-Uherska do Ruska. Po znárodnění byla část výroby koření převedena do bývalé textilky Richter ve Varnsdorfu, kde byl mlýn na mletí koření a balírna koření. Pražily a balily se zde také arašídy ve slupce. V�roce 1991 byl státní podnik přejmenován na ARKO (arašídy-koření), který se osamostatnil od Balíren obchodu Praha. Ve firmě dochází k�rozvoji, v�krátké době je provoz vybaven třemi linkami na pražení arašídů v�oleji a balicí linkou. Rozšiřuje se i�výroba koření. V�roce 1996 se měsíčně vyrábí 200 tun koření. V�této době se na trhu objevuje nová konkurence a majitelé přijímají nabídku norské firmy Rieber na odkoupení. Majitel, který již v�České republice vlastní firmu Vitana, a.s. Nový majitel zásadním způsobem reorganizuje firmu. Výroba arašídů je přesunuta do Moskvy, výroba rýže a luštěnin do Roudnice nad Labem. Výroba suchých plodů je ukončena. Do Varnsdorfu je přesunuta výroba koření z�norského Elverlumu. V�současnosti se ve Varnsdorfu vyrábí 300 druhů koření pro norský, český a slovenský trh.
ABX spol. s�r.o. výrobce krbových a kachlových kamen. Dále zde jsou podniky KWL, spol. s�r.o., Je zde jedna ze�dvou mlékáren v�Ústeckém kraji a jediný minipivovar v�Ústeckém kraji. Ve Varnsdorfu jsou dále výrobci dřevostaveb Czech Pan a Polymur. Czech Pan byl jedním ze�subdodavatelů stavby první české vědecké základny v�Antarktidě, Mendelovy polární stanice na�ostrově Jamese Rosse. O�odvoz komunálního odpadu se ve městě stará firma EKO servis Varnsdorf a.�s., společný podnik firmy Marius Pedersen a.�s. a města Varnsdorf.
[editovat] Obchody a restaurace
V�současné době (2008) je ve Varnsdorfu pět supermarketů, zastoupení mají Billa, Plus, Penny Market, Hypernova a Lidl. Vzhledem k�blízkosti hranic s�Německem má v�obchodní síti velice silné zastoupení vietnamská menšina, je tu také hustá síť benzinových čerpacích stanic. Ve městě je dostatek restauračních zařízení, mezi významnější patří Atrium Hotel-Restaurant, Pizzerie Prishtina, Restaurace Rozkrok.
[editovat] Osobnosti města
Ve Varnsdorfu se za dobu jeho existence narodilo či působilo mnoho významných osobností, byly českého, německého, židovského a lužickosrbského původu.
Jindřich z�Varnsdorfu (asi 1265–1346) byl johanitský rytíř, komtur žitavské komendy. Podle historika Tomáše Edela je pravděpodobné, že byl autorem Dalimilovy kroniky. Joseph Schubert (1757–1837), autor čtyř oper, působil jako dvorní hudebník v�Dráždanech. Vincenc Pilz (1816-1896) byl akademický sochař, člen vídeňské Akademie umění. Je tvůrcem mnoha soch a reliéfů ve Vídni a jiných městech Rakouska.
Alois Palme (1793-1864) byl jednou z�nejvýznamnějších osobností města první poloviny 19. století a varnsdorfským kronikářem. Arno Karl Max Plauert (1876-1937) byl společníkem varnsdorfské strojírny Otto Petschke a Co., zakladatel dnešního podniku TOS Varnsdorf.
Bjarnat Krawc (1861–1948), lužickosrbský hudební skladatel, dirigent a propagátor hudby, našel útočiště ve Varnsdorfu po vybombardování Drážďan, kdy přišel o�veškerý majetek. Harry Bartel (1896–1947) vystudoval malířskou akademii ve�Vídni. Měl přezdívku „varnsdorfský Van Gogh“. Petr Kien (1919–1944) byl výtvarník, básník a libretista z�německy mluvící rodiny židovského původu. Napsal libreto k�opeře Viktora Ulmanna Císař Atlantidy. Byl umučen v�Osvětimi. Hanka Krawcec, dcera Bjarnata Krawce, byla lužickosrbská výtvarnice a portrétistka. Ve Varnsdorfu žila v�letech 1947 až 1986. Jejím nejvýznamnější dílem je grafický cyklus „Člověk člověku by světlem měl být“. Její tvorbě je věnována část expozice v�městském muzeu. Je pohřbena na varnsdorfském hřbitově vedle svého otce. V�dnešní době ve Varnsdorfu působí básník Milan Hrabal (1954), který také překládá básně z�hornolužické srbštiny a polštiny, a výtvarník Josef Poláček (1926).
Ze sportovců dosáhli titulů mistrů světa Helena Kurandová, dvojnásobná mistrně světa v�cyklotrialu a Dana Durecová, mezinárodní mistr Německa v�zápase ve volném stylu.

Summary:
Varnsdorf (německy Warnsdorf, hornolužickosrbsky Warnoćicy) je město v�nejsevernější části České republiky, ve východní části Ústeckého kraje, v�okrese Děčín, na jihovýchodě Šluknovského výběžku. Protéká jím říčka Mandava a je ze tří stran obklopen územím Německa. Leží 32�km východně od Děčína a 34�kilometrů severozápadně od�Liberce.
Obec s rozšířenou působností Varnsdorf je počtem obyvatel druhým největším městem okresu Děčín a měla k�25.�červenci 2008 16�098 obyvatel, výměra katastru města je�26,21 km2. Skládá se z�místních částí Varnsdorf, Studánka a�Světliny 1. díl. Ve�Varnsdorfu jsou hraniční přechody do Německa: silniční Varnsdorf-Seifhennersdorf a Varnsdorf-Großschönau, dále přes město vede peážní železnice z�Žitavy do�Eibau.
Dějiny města začínají ve 2.�polovině 14.�století založením zemědělských dvorů. V�roce 1830 se zde konalo první úplné liturgické provedení Beethovenovy slavnostní mše Missa Solemnis. Varnsdorf byl povýšen na město v�roce 1868, do té doby byl největší vesnicí Rakouska-Uherska. V�tomtéž roce přijel do Varnsdorfu první vlak z�Děčína a díky železnici nastal rozvoj průmyslu, především strojírenství a výroby textilu. Ve�druhé polovině 19.�století měl Varnsdorf přezdívku „malý Manchester českého Nizozemí“. V�roce 1872 bylo ve�městě založeno místní biskupství starokatolické církve. V�roce 1947 zde proběhla stávka, která měla podstatný vliv na události roku 1948. Po�druhé světové válce se Varnsdorfu říkalo „město mládí, zahrad a komínů (továren)“.


[editovat] Úvod
Fotožurnalismus je formou žurnalistiky, která pořizuje, edituje a prezentuje informační materiál ve zpravodajství médií včetně fotografií, digitálních a zvukových dat. Zahrnuje taková pravidla, aby obraz, který je spojen se zveřejňovanou událostí, mohl být použit pro účely žurnalistiky.
Novinářská fotografie je vedle dokumentární reportážní fotografie součástí informativní fotografie. K�informativní složce se může přidat ještě složka emotivní a estetická. Od výtvarné fotografie se žurnalistická liší v�zobrazení reality, neboť má diváka především informovat, případně vhodně doplňovat novinový článek. Například žurnalistické fotografii ze sociálního prostředí se věnují fotografové se silným sociálním cítěním. Jejich snímky by měly motivovat jedince a instituce k�nápravě zobrazených nedostatků a křivd.
Fotožurnalismus se může svým účelem použití odlišovat od dalších fotografických žánrů, jako je například fotografie přírody, dokumentární fotografie nebo portrétní fotografie, ale může s�nimi také splývat, například s�ohledem na text, ke kterému je fotografie přiložena. Zahrnuje širokou škálu oblastí zájmu: válečnou fotografii, sportovní fotografii, zpravodajství ze showbyznysu, politiky, zpravodajství o�sociálních problémech a o�všem, kde je možné vytvářet ke slovní informaci obraz. Podobně sem patří dokumentace rozhovoru a reportážní a dokumentární fotografie ve všech podobách. Může se dále dělit na fotografický příběh, fotopovídku, reportáž, fotografickou esej, fotografický portrét nebo fotografický sloupek.
Novinářská fotografie by měla splňovat několik zásad. Předně má dodržet všechny požadavky na novinářskou etiku, pokud jde o�přesnost, pravdivost a objektivitu. Obrazová informace by měla vykazovat aktuálnost tím, že má spojitost s�nedávno zveřejněnou událostí. Zobrazená situace by měla být objektivní a korektní, informace by měla odrážet skutečnost, měla by být spolehlivá, přesná a fakta oddělena od subjektivního pohledu nebo osobního zaujetí autora. Měla by být zachována neutralita ve vztahu ke zpravodajství, přesnost, relevance i�úplnost. Obrázky mohou být doplněny souvisejícími zprávami, které jejich význam doplňují nebo vysvětlují. Obrázek by rovněž měl splňovat estetické požadavky na světlo, ořez, věcné vztahy prvků a perspektivu. Základní prvky fotografie v�tisku se přizpůsobují účelu použití v�dokumentu, zpravodajství nebo ilustraci.
[editovat] Historie
[editovat] Počátky
Historie novinářské fotografie sahá do období let 1880–1897, kdy byly poprvé zveřejněny novinové články s�fotografiemi. Na přelomu 19. a 20. století umožnil rozvoj fotografické momentky rozšíření příručních fotoaparátů, umožňujících fotografovat bez stativu. Významné události se však fotografovaly již od vynálezu daguerrotypie roku 1839. Tiskařský lis však byl schopen produkovat ilustrace v�tištěné podobě až teprve po vynálezu grafické techniky rytiny, a teprve pak umožnil publikovat jednodušeji ve větší míře i�fotografie. Tyto reprodukce se nejprve podobaly primitivním daguerrotypiím. Do té doby se snímky nejčastěji překreslovaly a prezentovaly ve formě xylografií.
V�roce 1842 Hermann Biow a Carl Ferdinand Stelzner fotografovali velký požár Hamburku a jeho následky na cyklu daguerrrotypií, který je patrně prvním souborem „reportážních“ snímků určité události na světě. V�roce 1850 Alois Löcherer v�Mnichově se svým aparátem referoval o�tvorbě a triumfálním vztyčení monumentální sochy Bavarie.
Zvlášť podrobně se dokumentovaly zejména Světové výstavy, kde se fotografové soustředili zejména na dokumentaci pavilonů a významné hosty. První výstavní akcí významnou pro fotografii se stala první Světová výstava, konaná v�Londýně roku 1851, kde byly zároveň poprvé představeny stereofotografie. Druhou byla Světová výstava v�Paříži roku 1855.
První systematicky fotografovanou válečnou událostí, o�které byla veřejnost informována prostřednictvím zpráv posílaných telegrafem, byla Krymská válka v�letech 1853–1856. Nejvlivnějším reportérem byl zřejmě William Howard Russell z�The Times, který si jako první novinář vysloužil označení „válečný zpravodaj“. Jedním z�prvních zpravodajů byl Sedmihradský Němec Carol Szathmari, dalšími pak britští reportéři William Simpson z�Illustrated London Sport, Roger Fenton, James Robertson a Felice Beato. Jejich obrázky byly tehdy v�novinách otiskovány jako rytiny, protože tisk polotónových fotografií byl drahý. Díky jejich zprávám v�britském tisku se rozšířila povědomost o�všeobecné nekompetentnosti politického vedení války. Na konci ledna roku 1855 britská vláda v�čele s�hrabětem Georgem Hamilton-Gordonem padla. Významným dokumentaristou událostí ve Francii byl Claude-Marie Ferrier, který v�roce 1856 pořídil záběry povodně na Loiře a jako fotograf doprovázel císaře Napoleona III. v�době jeho tažení do Itálie v�roce 1859. V�dánsko-pruské válce v�roce 1864 fotografovali Christian Friedrich Brandt a Charles Junod, kteří většinu snímků pořídili na stereo formát. V�německo-francouzském konfliktu v�letech od roku 1870 do roku 1871 fotografovali většinou zcela neznámí fotografové (až na Carla Friedricha Myliuse z�Frankfurtu).
Zprávy z�americké občanské války (1861–1865) dodával fotograf Mathew Brady, který si uvědomil historický význam války „Severu proti jihu“ pro budoucí generace a další osud země. Protože chtěl zachycovat průběh války na více bojištích, vytvořil ze svých asistentů několik týmů, které cestovaly s�pojízdnými laboratořemi na různých frontách. Bradyho významným týmovým spolupracovníkem byl Alexandr Gardner, který se roku 1863 osamostatnil.
Gardner fotografoval většinou krátce po skončení bitev. Nevyhýbal se ani detailním pohledům na mrtvé. Později se však ukázalo, že nejméně jedna Gardnerova fotografie je zmanipulovaná. V�roce 1961 Frederic Ray z�magazínu Civil War Times srovnával několik Gardnerových fotografií, na kterých byli dva mrtví konfederační ostřelovači a zjistil, že stejný padlý byl fotografován o�několik metrů dál na jiném místě. Zdá se, že Gardner nebyl s�kompozicí spokojen, a nechal těla různě zpřeházet. Vytvářel tak vlastní verzi reality. Rayovu analýzu ještě rozšířil v�roce 1975 William Frassanito. Velmi známé jsou Gardnerovy reportážní snímky z�pohřbu Abrahama Lincolna a seriál z�popravy atentátníků. Patrně poprvé v�dějinách fotografie bylo v�jeho reportáži využito dramatického účinku střídání celkových záběrů a detailů v�delším časovém úseku, neboť Gardner zachytil nejen průběh popravy, ale i�tváře atentátníků.
Dalším fotografem Bradyho týmu, který kromě informativnosti dbal také na kompozici, byl Timothy H. O'Sullivan. Nekonvenčně využíval pohybové neostrosti tam, kde mohl zvýraznit dramatičnost situace. O'Sullivan počátkem června 1863 pořídil známý snímek Sklizeň smrti, na kterém leží mrtví vojáci po bitvě u�Gettysburgu v�Pensylvánii.
Deník Daily Graphic publikoval 4. března 1880 v�New Yorku první polotónovou reprodukci (nikoliv rytinu) tiskové fotografie. [p 1][p 2] Následovaly další novinky. Roku 1887 byl vynalezen bleskový prášek, který umožnil novinářům fotografovat velmi krátkým časem. Novinář, spisovatel a sociolog Jacob Augustus Riis v�té době (1890) díky blesku vytvořil mezní dílo Jak žije druhá polovina (How the Other Half Lives). Fotografie pořizoval v�chudinských čtvrtích, ve starých domech, v�nájemných ubytovnách kasárenského typu, v�policejních noclehárnách a v�domácích řemeslných dílnách, kde se zneužívala práce dětí. S�pomocí knih, fotografií, novinových článků a přednášek, na kterých promítal své diapozitivy, dosáhl některé změny a nápravy. Zrušily se policejní noční útulky, byla zřízena škola pro bezprizorní děti, doplnily se zákony o�dětské práci a odstranila se celá ulice Mulberry Bend, která byla skrýší zločinců. O�několik let později Riise v�jeho sociálních reformách napodobil Lewis Hine.
Roku 1897 již bylo možné reprodukovat polotónové fotografie na tiskových rotačkách a výroba běžela na plné otáčky. Vynález telefotografie roku 1921 umožnil přenášet snímky pomocí telegrafu nebo telefonu stejně rychle jako zpravodajské novinky. Nicméně masivní rozvoj fotožurnalismu umožnil příchod pohotového reportážního 35mm fotoaparátu Leica v�roce 1925 a první bleskové žárovky mezi lety 1927 a 1930. Mohl přijít „zlatý věk“ fotožurnalistiky.
[editovat] Moderní fotožurnalistika
První dvě desítky let dvacátého století se považují za počátky moderní fotožurnalistiky. Ve dvacátých letech došlo ve všech zemích k�rozvoji fotožurnalistiky díky moderním tiskařským technologiím, fotoaparátům Rolleiflex, Contax a prvnímu přístroji na kinofilm Leica. Leica byla mnohem pohotovější než starší typy přístrojů.
Ve Francii se objevili fotografové jako například Jacques Henri Lartigue, André Kertész nebo Brassaï. V�Německu to byli Erich Salomon, Felix H. Man, Tim N. Gidal, Wolfgang Weber, Alfred Eisenstaedt a Martin Munkácsi. V�USA působili například Helen Levittová nebo Lisette Modelová. Američan Lewis Hine od roku 1905 systematicky fotografoval imigranty a dělníky v�továrnách, následující rok dokumentoval dětskou práci. Jeho snímky pomohly prosadit zákon o�zákazu dětské práce. Fotografie tak poprvé vstoupila do role společenského argumentu a sociologie ji mohla využívat jako dokumentační nástroj. Newyorčan Weegee zaznamenával tehdejší noční život města, zločiny, noční pijany a rozvášněné milence. Využíval známostí s�policií, ve svém autě měl nainstalovanou krátkovlnnou vysílačku a v�jeho kufru kompletní temnou komoru, aby mohl co nejdříve fotografie vyvolat. Na místo zločinu dorazil zároveň s�policií nebo před ní, udělal rychle pár záběrů a ráno je prodával novinám.
V�Rusku a později SSSR působili Max Alpert, Alexandr Rodčenko, Boris Ignatovič, Georgij Petrusov, Ivan Šagin a Arkadij Šajchet, kteří se po roce 1917 stali nástrojem programové, centrálně řízené a didakticky zaměřené propagandy.
Novinářská fotografie 20. a 30. let 20. století je také označována sociální fotografie. Fotografie se v�této době pro totalitní režimy (komunismus a nacismus) stala zbraní moci a propagandy. Přerušil se vývoj umění, umělecké experimenty byly nevítané a svobodný projev�prakticky znemožněn. Představitelé nových směrů opouštěli zemi. Totalitní režimy pomocí fotografie klamaly důvěřivou veřejnost. Hitlerův�Mein Kampf (1924) předznamenal děsivé události v�celé Evropě. V�Německu od roku 1933 dostali nacisté veškerý tisk a novinářskou fotografii pod svou kontrolu a začali ji systematicky zneužívat.
Joseph Goebbels dělal vše pro to, aby získal obyvatelstvo pro novou vládu Adolfa Hitlera. Sloužila k�tomu také očista německého tisku, při které nacisté vytvořili seznamy nepohodlných fotografů. Kampaň měla za hlavní cíl vytlačit Židy a cizince, kteří byli postiženi zákazem výkonu povolání, pronásledováni, vyhnáni ze země, v�některých případech zavražděni. Na seznamu pronásledovaných byli také fotožurnalisté Alfred Eisenstaedt, Erich Salomon (ten byl zabit i�se svou rodinou v�Osvětimi), Felix H. Man, Nachum (Tim) Gidal, Martin Munkácsi a Robert Capa.
V�českých zemích působili Lubomír Linhart, Karel Teige, Rudolf Kohn, Karel Kašpařík, Oldřich Straka a pořádaly se takzvané výstavy sociální fotografie. V�letech 1927–1928 Josef Sudek dokumentoval dostavbu katedrály sv. Víta a roku 1928, k�10. výročí založení republiky, vydal album 15 originálních fotografií s�názvem Svatý Vít. Na Slovensku se do kronik fotografie zapsali Irena Blühová, Karol Aufricht, Iľja Jozef Marko, Sergej Protopopov, Barbora Zsigmondiová, François Kollar. V�Anglii jako fotoreportér působil Bill Brandt a v�Německu John Heartfield či August Sander.
V�USA roku 1935 zahájila fotografickou kampaň agentura Farm Security Administration, do jejíhož sociologicko-dokumentárního programu se zapojila řada fotografů, jako byli například Roy Stryker , Walker Evans, Dorothea Langeová , Ben Shahn, Arthur Rothstein a agentura Fotoliga, ve které vynikali Aaron Siskind nebo Helen Levittová. Společnost FSA měla za úkol v�rámci reforem New Deal sestavit dokumentaci sociálních problémů v�jižních státech USA. V�tomto období se začala formovat dokumentární fotografie, jejímiž hlavními charakteristikami byl důraz na realismus, snaha bez příkras zachytit věci takové, jaké jsou; spoluprožití bídy a utrpení, jasný morální postoj a konečně samotné vědomí specifičnosti tohoto média. Se vstupem USA do druhé světové války však nastala změna. Projekt dostal jiné jméno (Office of War Informations) a jiný program. Ve válce musela propaganda ukazovat, jak jsou Spojené státy silné, a ne jaké mají potíže. V�roce 1948, kdy FSA zanikla, byla dokonce snaha pořízené dokumenty zničit, aby nemohly být použity pro komunistickou propagandu.
Zlatý věk fotografie nastal v�období 1930–1950. Některé časopisy, jako například londýnský Picture Post, francouzský Paris Match, berlínský Arbeiter Illustrierte Zeitung, Berliner Illustrierte Zeitung, americký Life, Sports Illustrated a National Geographic stejně jako magazíny londýnský Daily Mirror, americké The New York Daily News, Weekly Illustrated, Look, Picture Post, sovětské Ogoňok a SSSR na strojke nebo český Pestrý týden stavěly svou prestiž na tištěné fotografii. Hlubotisk umožňoval nápaditě členit plochu dvojstránek a sazbu s�fotografiemi uspořádat do netradičních kompozic.
V�předválečné politicky nestabilní Evropě se fotografie stejně jako film staly výraznými manipulátory. Ve fašistické Itálii a nacistickém Německu sloužily k�propagaci ideálů diktatur (například Leni Riefenstahlová).
V�této době se proslavili například Robert Capa, Alfred Eisenstaedt, Margaret Bourke-Whiteová a William Eugene Smith. Francouz Henri Cartier-Bresson, kterého fascinovaly události všedního dne, se právem považuje za otce moderní fotožurnalistiky. Němec Erich Salomon ještě před tím, než jej nacisté popravili, fotografoval rafinovanými metodami velké osobnosti tohoto světa, státníky, politiky a diplomaty v�neoficiálních a lidských situacích.
Jako jeden z�předchůdců významných fotografů z�druhé světové války je uznáván také voják Tony Vaccaro. Svým skromným aparátem Argus C3 zachycoval hrůzné okamžiky války. Robert Capa, který používal stejný fotoaparát, zachytil stěžejní momenty válečného konfliktu v�Den D na pláži Omaha. Stejně jako mnoho dalších obětavých fotožurnalistů ve válce padl.
V�období druhé světové války působili i�další fotografové, jako například David „Chim“ Seymour, Dmitrij Baltermanc, Anatolij Garanin, Boris Kudojarov, Jevgenij Chalděj, Michail Trachman, Arkadij Šajchet, Galina Saňková; a také čeští fotografové Zdeněk Tmej, Jindřich Marco, Oldřich Straka, Karel Ludwig, Václav Jírů, Václav Chochola nebo Karel Hájek.
V�roce 1947 založili reportážní fotografové Robert Capa, Henri Cartier-Bresson, David Seymour a George Rodger jako reakci na druhou světovou válku mezinárodní zpravodajskou agenturu Magnum Photos , která funguje dodnes. Fotografický styl v�tomto období je označován humanistická fotožurnalistika v�čele s�již známými fotografy jako Werner Bischof, William Eugene Smith , David Seymour a René Burri . Dodávali snímky do magazínů Life, Look, Du nebo Time. V�tomto období se pozornost médií přesunula na válku v�Indočíně (1946–1954). Nejen na tuto událost, ale také na jiné válečné konflikty se specializovali například David Douglas Duncan , Donald McCullin, Philip Jones Griffiths, Tim Page nebo Gilles Peress. V�Americe vznikla takzvaná Newyorská škola fotografie: Helen Levittová, Lisette Modelová, Weegee, Diane Arbusová, Robert Frank a William Klein.
Od druhé poloviny šedesátých let 20. století však humanismus, který byl optimisticky zaměřený do budoucna, z�fotografie ustoupil pod vlivem dalších válek a konfliktů. Vietnamská válka otřásla celým světem�– fotografie zvěcněla, zdrsněla a zestřízlivěla.
William Eugene Smith v�letech 1971–1973 fotografoval v�Minamatě, japonském rybářském městě, jehož obyvatelé trpěli otravou rtutí, kterou do moře vypouštěla chemická továrna Chisso Corporation. Fotografie byly otištěny ve významných světových denících a časopisech. Továrna nakonec musela vyplatit obětem odškodné a udělat příslušná opatření k�zastavení znečišťování životního prostředí.
Na počátku sedmdesátých let se trojice fotografů Joel Meyerowitz, Stephen Shore a William Eggleston stala první skupinou mladých umělců, kteří začali používat barevný materiál nejen v reportážní, ale zároveň také ve výtvarné fotografii. Eggleston byl dokonce v historii Muzea moderního umění (MoMA) v New Yorku první, kdo tam barevné fotografie vystavil. Dalo by se říci, že se reportážní fotografie stává v určitých případech zároveň výtvarnou.
Válečné reportážní fotografii se věnovali a věnují fotografové Donald McCullin, Philip Jones Griffiths nebo James Nachtwey. Kromě nich jsou svými dokumentárními snímky světově známí Lee Friedlander, Garry Winogrand, Nan Goldinová, Nobujoši Araki a členové agentury Magnum Photos Charles Harbutt, Martin Parr, Carl de Keyzer, Alex Webb a Sebastião Salgado.
V�Moskvě se každoročně koná festival profesionální dokumentární fotografie Interfoto, který je největším festivalem v�Rusku, pobaltských zemích i�mezi členy Společenství nezávislých států. Festival Interfoto navštěvuje mnoho významných mezinárodních fotografů. Ze současných fotožurnalistů působí aktivně například Michail Evstafjev, který dokumentuje události v Čečensku, Bosně, Černobylu, Jižní Osetii a jeho díla jsou součástí sbírky Moskevského domu fotografie. Dalšími současnými významnými fotografy Ruska a zemí SNS jsou například Georgij Pinchasov, Vladimir Syomin, Ljalja Kuzněcovová, Vladimir Velengurin, Andrej Čežin nebo Vadim Gippenrejter.
Joel Meyerowitz vydal fotografický archiv se záběry útoku z 11. září 2001 na World Trade Center a fotografoval na ground zero během záchranných prací bezprostředně po útoku.
[editovat] České země
Česká fotografie se vyvíjela v�souladu s�evropským myšlením a trendy, do roku vzniku samostatného státu roku 1918 v�propojení s�dalšími národy v�rakouských zemích. Celkem obvyklé bylo studium ve Vídni, v�Mnichově a dalších německy mluvících městech. Po vzniku První republiky se pak orientace přes Německo rozšířila i�na Paříž. Fotografická tvorba (stejně jako ostatní výtvarné umění) však byla také několikrát hermeticky uzavírána: v�protektorátu za okupace německými vojsky, v�období stalinismu nebo po vstupu vojsk Varšavské smlouvy v�roce 1968 během normalizace. Konec dvacátého století přinesl revoluční předěl v�technice snímání směrem k�digitálnímu záznamu a jeho počítačové manipulace.
Jeden z�nejstarších snímků události na světě vznikl v�Brně, kde Bedřich Franz 10. června 1841 vyfotografoval slavnost Božího těla na Zelném trhu. Fotografie vznikla dva roky poté, co francouzský výtvarník Louis Daguerre úspěšně završil vývoj daguerrotypie. Přibližně ze stejné doby jsou také daguerrotypie bratrů Josefa a Johanna Nattererových z�Vídně. Průkopníkem reportážní fotografie v�českých zemích byl Rudolf Bruner-Dvořák. Jeho aktuální živé snímky z�Jubilejní zemské výstavy v�Praze v�roce 1891 se označují za první skutečnou fotografickou reportáž u�nás. Josef Jindřich Šechtl, který žil v�letech 1877–1954, zachytil návrat Tomáše G. Masaryka z�exilu 21.�prosince�1918. Dalším významným fotožurnalistou za Rakousko-Uherska byl František Krátký, který ovládal místopisnou i�reportážní fotografii.
Později se začali prosazovat Pavel Altschul, Karel Hájek, František Illek, Alexandr Paul, Václav Jírů nebo Jan Lukas. K vývoji reportážní a novinářské fotografie přispěl nástup společenských časopisů ilustrovaných fotografiemi, jako byl například týdeník Český svět. Kromě Rudolfa Brunera-Dvořáka do něj přispívali také Bohumil Střemcha a Zikmund Reach.
Ze svých cest do Ruska si přivezl řadu jedinečných snímků malíř Alfons Mucha. Cestovatel Alberto Vojtěch Frič při cestách do Jižní Ameriky dokumentoval indiánské kmeny a jejich kulturu a zvyky; společně s�Karlem Dvořákem rozvíjeli tzv. národopisnou fotografii.
V�malbě a literatuře První republiky převládal takzvaný magický realismus, do kterého spadali členové výtvarné skupiny Devětsil a také Jindřich Štyrský.
Z fotografů provozoval výzkumnou etnografickou činnost Karel Plicka, který fotografoval přímočarým, realistickým dokumentaristickým způsobem. Jeho publikace Praha ve fotografii Karla Plicky, vydaná v�roce 1940, patřila k�významným uměleckým dílům, která za okupace přispěla k�posílení národního sebevědomí. Živou fotografii prosazoval Přemysl Koblic podobně jako později Jiří Kobíček[zdroj?]. Reportážní fotografie Bohumila Šťastného se uplatnily v�časopise Pestrý týden. Pro časopisy nakladatelství Melantrich pracoval reportážní fotograf Karel Hájek, který 3. ledna 1934 nasnímal katastrofu na dole Nelson III u�obce Osek. Katastrofu způsobil výbuch uhelného prachu a zemřelo 142 horníků, dodnes jde o�největší důlní neštěstí na území Česka. Alexandr Paul, František Illek a Pavel Altschul roku 1931 založili agenturu Centropress, později druhou agenturu Photo Service a společně ve 30. a 40. letech udávali tón dobové reklamní a užité fotografie i�fotografie památek a architektury. Jedním z�nejmodernějších obrazových časopisů byl týdeník Světozor, do kterého přispívala Marie Stachová, například reportáží hospodářské krize 30. let ze severočeských okresů. Pro francouzský časopis Vu pracoval Hans Ernest Oplatka. Dalšími známými nebo začínajícími fotografy byli například Václav Jírů, Jan Lukas, Josef Voříšek, Sláva Štochl, Zdeněk Tmej, Čeněk Vošta a další.
V�období druhé světové války působili například Zdeněk Tmej, Oldřich Straka, Karel Ludwig, Václav Jírů nebo Václav Chochola. Okupaci Československa dokumentovali Ladislav Sitenský a Karel Hájek. Slavnou fotografii Příjezd německých vojáků do Prahy pořídil roku 1939 Josef Novák. Po zastavení některých magazínů, např. Národní listy nebo A-Zet, začaly vycházet proněmecky orientované časopisy Kuratoria jako Böhmen und Mähren nebo Zteč, pro který fotografoval Svatopluk Sova. Další časopisy, např. Světový zdroj zábavy a poučení, Praha v týdnu anebo Ahoj, nejdříve otiskovaly žánrové a vlastivědné snímky, fotografie zvířat, portréty hereček nebo sportovní záběry. Po nástupu Reinharda Heydricha do funkce říšského protektora v�roce 1941 většina těchto časopisů publikovala převzaté agenturní záběry propagující úspěchy německé armády i�snímky antisemitského charakteru.
Většina českých fotografů se raději věnovala snímkům historických památek, krajin, dětí a folklóru, momentkám z�běžného života nebo sportovní reportáži. Jan Václav Staněk publikoval oblíbené knihy se snímky zvířat a rostlin. Karel Hájek fotografoval pro oslavnou knihu o�Emilu Háchovi. K�několika z�mála reportérů, kteří pracovali přímo na bojišti, patřili Ladislav Sitenský, Julius Výmola, Robert Kellner nebo Otakar Jaroš.
Mnoho vynikajících a dramatických snímků vzniklo během Pražského povstání v�květnu 1945 i�krátce po skončení války (Václav Chochola, Karel Ludwig, Zdeněk Tmej, Sláva Štochl, Miroslav Hák, Emil Fafek a další). Jindřich Marco fotografoval návrat k�životu v�německých a polských městech (Drážďany, Berlín, Varšava). Marco fotografoval i�pro týdeník Svět v obrazech první izraelsko-arabskou válku. Dokumenováním svobodného života do roku 1948 se zabývali Viktor Richter, Jan Lukas nebo Jan Beran.
Po únorových událostech 1948 byla novinářská fotografie nástrojem komunistické propagandy, kdy byla skutečnost překrucována podle oficiální ideologie. Příkladem je přikrašlování politických vůdců, doplňování nadšených davů místo několika jedinců nebo retušování nepohodlných osob. Oficiální tendence socialistického realismu kulminovaly v�období od roku 1948 do roku 1957. Mnoho periodik zaniklo, v�dalších byli dosazeni šéfredaktoři, kteří vykonávali příkazy komunistické strany. V�roce 1950 byl vynikající reportér Jindřich Marco, který spolupracoval se zahraničními magazíny Life, Look nebo Picture Post a s�velikány jako byli Robert Capa nebo Alfred Eisenstaedt, odsouzen na sedm let vězení. Karel Otto Hrubý, Václav Jírů , Jan Byrtus, František Krasl a Miloš Polášek se podíleli na tendenčním duchu socialistické fotografie. V�newyorské pobočce OSN pracoval na moderní dokumentaristické fotografii města Bedřich Grünzweig. Zcela mimo ducha socialistického realismu fotografovali v�té době Václav Chochola se Zdeňkem Tmejem koně a sport. Společně potom vydali dvě publikace o�koních. Chochola se věnoval také portrétování výtvarníků, hudebníků, divadelní fotografii a především městské tematice inspirované uměleckou Skupinou 42. Zdeněk Tmej musel přežívat pod dohledem policie, byl tehdy 7 let ve vězení. Dokumentoval tanec, snímky vydal v�knize Svět Tanců. Těžištěm jeho celé tvorby je však dokument z�totálního nasazení v�polské Vratislavi v�letech 1942–43.
V�Československu se v�tomto období pod pojmem výtvarný fotožurnalismus objevili autoři jako například Karol Kállay, Martin Martinček, Bohumil Puskailer, Leoš Nebor, Miroslav Hucek, Pavel Dias, Dagmar Hochová, Markéta Luskačová a Josef Koudelka.
Od poloviny padesátých let, s�odstupem od Stalinovy a Gottwaldovy smrti, se živá reportážní fotografie i�momentky z�každodenního života uplatňovaly i�v�denním tisku a časopisech jako byly například Květy. V�roce 1955 byl založen deník Večerní Praha, jejímž vedoucím fotoreportérem byl Erich Einhorn. Začaly se prosazovat obrazové seriály, například Milada Einhornová vydávala fotografické knížky pro děti. Další slavnou fotografkou byla etnografka Eva Davidová, která dokumentovala kočující Romy, a stala se tak zakladatelkou české romistiky. Jiří Jeníček publikoval články a rozhovory věnované zakladatelům moderní fotografie - Josefu Sudkovi, Františku Drtikolovi, Jaromíru Funkemu, Eugenu Wiškovskému, Josefu Koudelkovi, Henrimu Cartier-Bressonovi a agentuře Magnum.
V�období let mezi dozněním českého stalinismu a Pražským jarem (asi 1958–1967) převažoval zájem o�drobné události každodenního života, kterou ovlivnila poezie všedního dne. Tématy z�obyčejného života měla být fotografie srozumitelná širokým vrstvám. Fotografové také navázali na civilismus skupiny 42 z�prvního dvacetiletí 20. století nebo se nechali inspirovat výstavou Lidská rodina (Family of Man), kterou zorganizovala v�roce 1955 agentura Magnum Photos v�čele s�Edwardem Steichenem. Výstava byla poprvé uspořádána roku 1955 v�Muzeum moderního umění (New York)|Muzeu moderního umění v�New Yorku. V�soutěži World Press Photo 1958 získal hlavní cenu se snímkem Brankář a voda fotoreportér Stanislav Tereba.
Roku 1959 začal vycházet týdeník Mladý svět, ve kterém působili Leoš Nebor, Jan Bartůšek, Pavel Dias a Miroslav Hucek. Publikovali nejen záběry všedního dne, ale také několikastránkové reportáže a fotoeseje ze života mladých lidí, záběry z�celého Československa i�momentky z�cest. Ve své době byl Mladý svět oficiálním časopisem Socialistického svazu mládeže, a jeho styl se stal vzorem pro mnoho dalších fotografů. V�roce 1959 vydal Erich Einhorn knihy Praha všedního dne a Do Moskvy, ve kterých zobrazil typické scény pražských a moskevských ulic, kulturní a společenský život obyvatel obou měst i�mohutné architektury sovětské metropole. S�pragensiemi se k�němu přidal také Václav Jírů, dokumentem se zabývali Antonín Bahenský, Miroslav Jodas, Jiří Všetečka, Jan Reich nebo méně známí Miroslav Peterka a Jovan Dezort. Knihy Jana Lukase (Hellas, Wir Menschenkinder, Athens, Naples) vycházely hlavně pro zahraniční trh. K�vrcholům dokumentární fotografie patří Londýn Miloně Novotného, který vystihuje šedesátá léta v�životním stylu mladých lidí. Ponižování lidských hodnot, ale také každodenní okamžiky na ostravsku dokumentoval Viktor Kolář. Do šedesátých let patří také díla dvou fotografek: Dagmar Hochové a její snímky dětí, starých lidí, spontánnosti, morálky, důstojnosti a upřímnosti mezilidských vztahů; a Markéty Luskačové – socioložky, která snímala katolické poutě a přežívající tradice a rituály na Slovensku. Na Slovensku vznikl také cyklus Cikáni Josefa Koudelky, který zobecňoval humanistický obsah a získal roku 1975 mezinárodní proslulost na Koudelkově samostatné výstavě v�New Yorku.
Období politického uvolnění a liberalizace ukončila vojska Varšavské smlouvy v�srpnu 1968. Normalizace sedmdesátých let způsobila, že mnozí tvůrci z�minulé dekády byli rychle odsunuti mimo ohnisko pozornosti. Na rozdíl od výtvarného umění (především volné malby a sochařství) však zůstávala fotografie mimo nejtvrdší zásahy režimu.
Fotografie z�protestních akcí obyvatel Prahy vytvořil Josef Koudelka pod pseudonymem Pražský fotograf. Stejné události zachycovali také Miloň Novotný , Miloš Polášek, Jiří Všetečka, Dagmar Hochová, Pavel Štecha, Sudkova žákyně Sonja Bullaty se svým manželem Angelem Lomeem a řada dalších.
Sedmdesátá léta znamenala pro českou fotožurnalistiku období hlubokého úpadku. V�povinných snímcích, které musely vyzařovat optimismem, opět začal převládat schematismus, strnulost, nedostatek hledání širších souvislostí nebo uplatňování autorského rukopisu. Ke zlepšení nepřispěl ani přechod na barevný tisk, jelikož tiskárny požadovaly diapozitivy středních formátů, což vylučovalo práci s�pohotovými kinofilmovými fotoaparáty.
Události roku 1989 v�Československu obrátily pozornost veřejnosti k�reportážní aktualitě a dokumentu. Většině autorů se však změnou režimu otevřel prostor za hranice na Západ. V�české a slovenské dokumentární a žurnalistické fotografii tvořili nebo stále tvoří Josef Koudelka, Markéta Luskačová, Antonín Kratochvíl, Zdeněk Lhoták, Jindřich Štreit, Bohdan Holomíček, Viktor Kolář, Karel Cudlín, Jiří Hanke, Dana Kyndrová, Vladimír Birgus, Václav Podestát, Jaroslav Bárta, Tibor Huszár, Ján Rečo, Martin Kollár, Andrej Bán, Jozef Ondzik, Lucia Nimcová. Dalším současným fotoreportérem je Jan Šibík pracující pro časopis Reflex, který je známý svými fotografiemi z�válečných konfliktů.
[editovat] Etika a právo
Novinářský fotograf má vysokou míru etické zodpovědnosti, protože se snadno může stát nástrojem propagandy. Hlavní etické aspekty zapadají do celkového systému právních předpisů. Zákony, týkající se těchto věcí, se mohou lišit v�různých zemích. V�novinářské etice se spolu střetává svoboda slova (zaručená v�Česku článkem�17 Listiny základních lidských práv a svobod, v�USA Prvním dodatkem Ústavy) s�obecnou mírou vkusu, ochranou soukromí, ochranou práva na čest a důstojnost a zodpovědným hledáním objektivní pravdy. Fotoreportér nesmí překročit hranice intimní sféry kvůli vytvoření laciné senzace (jak činí například v�řemesle fotografů rozšíření paparazziové). Národní asociace novinářských fotografů (National Press Photographers Association) proto v�USA vydala spolu s�dalšími organizacemi etický kodex. S�osobami, u�kterých je na snímku rozpoznatelná jejich podoba, je potřeba uzavřít takzvanou smlouvu model release, na které je písemné svolení fotografovaného s�užitím snímku podle zákona na ochranu osobnosti.
Novinářskou fotografii provází od jejího vzniku až po současnost snaha o�zmanipulování a zkreslení skutečnosti. Počínaje rozhořčením Hippolyte Bayarda nad tím, že společnost neuznala jeho vynález procesu přímého pozitivního fotografického tisku roku 1840, který vynalezl ještě před Daguerrem; nebo fotografiemi Údolí stínu smrti Rogera Fentona, které zmírňovaly odpor britského národa k�nepopulární válce na Krymu a mařily protiválečné zpravodajství The Times. Jevgenij Chalděj pak v�květnu 1945 naaranžoval vztyčování vítězné sovětské vlajky nad Říšským sněmem v�Berlíně a celkově je prokázáno mnoho snímků, které zmanipuloval Hitlerův režim i�komunistická propaganda. V�současnosti manipulace pronikla i�na fotografie Adnana Hadždžiže z�agentury Reuters, která uznala, že nejméně dvě jeho fotografie z�Druhé libanonské války mezi Izraelem a hnutím Hizballáh byly před zveřejněním pozměněny.
[editovat] Technologie
Rozvoj lehce přenosných malých fotoaparátů (např. Leica) a citlivějších filmů umožnil od počátku 20.�století fotografům převzít hlavní roli ve zpravodajství a umožnil lidem lepší pochopení bouřlivého sledu událostí ve světě. Od šedesátých let minulého století to byly motorové převíjení, elektronické blesky, automatické ostření, lepší objektivy a další fotografické vybavení, které umožnily jednodušší pořizování snímků. Digitální fotografie osvobodila reportéry od nízkého limitu počtu snímků na jeden fotografický film. Dnes se na jednu paměťovou kartu vejdou tisíce snímků a v případě, kdy nemá fotoreportér k�dispozici počítač, může využít možnosti přenosného zálohovacího zařízení.
Kolem roku 1985 bylo potřeba 30�minut k�naskenování a přenosu jednoho barevného obrázku ze vzdáleného místa do zpravodajské kanceláře, kde mohl být vytisknut. O�dvacet let později již mohl fotožurnalista pomocí digitálních technologií – fotoaparátu, mobilního telefonu a notebooku – poslat fotografii ve vysokém rozlišení doslova několik sekund poté, co se daná událost stala. Bezdrátové technologie jako je Wi-Fi, videotelefony, satelitní internet a přenosné satelitní vysílače umožnili rychlé, mobilní a technicky kvalitní datové přenosy z�téměř jakéhokoliv místa na Zemi.
[editovat] Profesionální organizace a ocenění
Mezi prvními mezinárodními organizacemi zpravodajských fotografů bylo dánské Sdružení novinářských fotografů (Presse fotograf forbundet), založené roku 1912 šesti fotoreportéry; dnes má již 800�členů.
V�Německu existuje několik profesních organizací. Například od roku 1995 je to občanské sdružení Freelens s�1600 členy, od roku 1948 funguje spolek Německá unie žurnalistek a žurnalistů (Deutsche Journalistinnen- und Journalisten-Union), který má více než 22�000 členů a Německý svaz novinářů (Deutscher Journalisten-Verband) s�39�000 členy.
Polská zpravodajská agentura Propaganda byla založena v�roce 1910 Marianem Fuksou. Po roce 1918 vznikly nové obrazové agentury včetně ilustrovaných časopisů – organizace Światowid (vydávala Ilustrowany Kurierz Polski), Fotoplat, Akademicka Agencja Fotograficzna nebo fotooddělení agentury Polska Agencja Telegraficzna.
V�Rusku ve třicátých letech 20. století pracovala pod vedením Alexandra Rodčenka agentura Říjen (Oktjabr). Dnes se profesionální a amatérští fotografové sdružují v�projektu časopisu Ruský reportér (Ruskij reportěr) s�názvem Fotopoligon.
V�roce 1946 byla v�USA založena Národní asociace novinářských fotografů (National Press Photographers Association, NPPA), která dnes má přibližně 10�tisíc členů. Ve Švédsku vznikl klub Pressfotografernas, který sdružoval novinářské fotografy od roku 1930, ve Velké Británii od roku 1984 působí Britská asociace novinářských fotografů (British Press Photographers Association, BNPA), v�Hong Kongu je to od roku 1989 sdružení Hong Kong Press Photographers Association a poměrně krátce (od roku 2000) existuje asociace fotožurnalistů v�Severním Irsku s�názvem Asociace novinářských fotografů Severního Irska (Northern Ireland Press Photographers Association, N-IPPA).
Mezi profesionální organizace, které sdružují české fotografy, patří od roku 1990 například Asociace profesionálních fotografů ČR, která pokračuje v�práci bývalého Fondu výtvarných umění a svazu výtvarných umělců a je zároveň mimo jiné členem Federace evropských profesionálních fotografů. Dále jsou to Svaz českých fotografů, Komora fotografických živností nebo Unie fotografů ČR, která byla ustavena roku 2006. Na Slovensku působí Zväz slovenských fotografov, který uděluje ocenění Zlatý odznak a za mimořádně záslužnou práci medaili Jozefa Maximiliána Petzvala.
Organizace pro zpravodajství, publicistiku a vzdělávání vytvořily řadu ocenění za nejlepší novinářské fotografie. Prestižní americké novinářské a umělecké ocenění Pulitzerova cena za žurnalistickou fotografii bylo poprvé uděleno v�roce 1942. Od roku 1968 se tato cena dává fotožurnalistům pravidelně, a to v�kategoriích 'Feature Photography', 'Spot News Photography' a 'Capture the Moment'. Další ceny uděluje organizace World Press Photo, , která má celou řadu poboček v�jednotlivých státech na světě; NPPA a organizace Pictures of the Year (Fotografie roku). Americká organizace Overseas Press Club (OPC) uděluje každoročně Zlatou medaili Roberta Capy za „nejlepší reportáž, která si vyžádala mimořádnou odvahu“. Ve Francii dostávají nejlepší fotožurnalisté cenu Prix Nadar pojmenovanou po fotografovi Nadarovi, kterou uděluje společnost Gens d’Images. Dalším významným oceněním za vynikající humanistickou fotografii je od roku 1980 W. Eugene Smith Award, kterou ve jménu Williama Eugena Smithe uděluje organizace W. Eugene Smith Memorial Fund.
V�Československu uděloval od konce čtyřicátých let dvacátého století každoročně ocenění Svaz československých novinářů, od šedesátých let na něj navázal Klub fotoreportérů Československého svazu novinářů. Od 24. listopadu 1995 uděluje v�České republice ceny za nejlepší žurnalistické fotografie agentura Czech Press Photo, kterou založila Daniela Mrázková.

Summary:
Novinářská fotografie, zpravodajská fotografie, fotožurnalismus, žurnalistická fotografie nebo reportážní fotografie (reportare = přinésti zprávu) je součástí žurnalistiky, která připravuje a vytváří snímky pro doplnění zpráv nebo článků. Novináři, kteří jsou zapojeni do tohoto oboru, jsou obvykle známi jako reportéři, fotožurnalisté nebo grafici a mají významný vztah k�výtvarné fotografii. Vývoj zpravodajské fotografie lze vysledovat již od samého počátku vynálezu fotografie. První deník, který ji použil, byl Daily Graphic v�New Yorku v�roce 1880. Touto událostí byly položeny základy novinářské fotografie.
Rozvoj fotožurnalismu probíhal zejména v�dobách politických konfliktů nebo vojenských střetů v�různých zemích. Novinářští fotografové zaznamenávali historii událostí za španělské občanské války, španělsko-americké války, války ve Vietnamu a obou světových válkách a při mnoha jiných vojenských událostech. Takzvaný zlatý věk fotožurnalismu (1930–1950) se ne náhodou překrývá s�druhou světovou válkou, během níž byl zaznamenán pozoruhodný technologický pokrok válečné fotografie.
S rozvojem tiskařských technik, jako byl vynález ofsetové tiskárny, dosáhl fotožurnalismus nejlepší úrovně kvality v�tištěných publikacích. Příchod nových technologií, jako byl Internet, zahájil novou éru v�oblasti zpravodajství na celosvětové úrovni, označované jako digitální žurnalistika. Významné události, které otevřely dvacáté první století, jako útoky z 11. září 2001, invaze do Iráku v�roce 2003 a tsunami v�Indickém oceánu v�roce 2004, pomohly mimo jiné vzniknout značnému množství vizuálních informací. Často také díky novým, moderním a dostupným technologiím v�rukou i�naprostých amatérů, což vedlo některé pozorovatele k�tomu, že začali hovořit o�„krizi žurnalistiky“. Jiní to naopak označovali za začátek nové éry v�poskytování informací.