[szerkesztés] Elnevezések
A gésa szónak, mint minden japán főnévnek, nincs megkülönböztetett egyes- vagy többesszáma. A szó két kandzsiból áll, 芸 (gei), ami „művészetet” jelent, és 者 (sa), aminek a jelentése „személy” vagy „valamit csináló”. Szó szerint nagyjából „művész”-t, „előadóművész”-t jelent. Másik, Japánban használatos elnevezése a geiko, amit jellemzően Japán nyugati részének – Kiotót is beleértve – gésáira használnak.
A tanuló gésák elnevezése maiko, szó szerinti fordításban „táncoló gyermek”, vagy hangjoku, ami „fél ékszernek” fordítható (ez arra utal, hogy fele annyit keresnek, mint a gyakorlott gésák). Még egy általános elnevezésük az osaku, lefordítva „az, aki tölt (alkoholt)”. A maikók fehér sminkje és gondosan kidolgozott kimonója, hajviselete az, melyet a külső szemlélők a gésáknak tulajdonítanak. Annak a nőnek, aki belép a gésa-közösségbe, nem kell maikóként kezdenie, gésaként is indíthatja karrierjét. Máskülönben általában egy éves képzés szükséges, mielőtt akár maikóként, akár gésaként bemutatkozhat. Huszonegy éves kor fölött egy nő már túl idős ahhoz, hogy maiko legyen, ezért a közösségbe való belépéssel egy időben gésává válik. Azonban azok, akik végigmennek a maikók tanulási folyamatán, nagyobb tekintélyt kapnak a későbbiekben.
A gésák tanulási folyamatuk legkorábbi szakaszát akár már 3–5 évesen kezdik. Tokió gésái jellemzően 18 évesen kezdik pályafutásukat hangjokuként, tehát általában a tokiói hangjokuk idősebbek, mint társaik Japán más területein.
[szerkesztés] Történet
A gésák eredete nem annyira régi keletű, mint azt a legtöbb ember gondolná. A Heian-korszakban (794–1185), már a gésák megjelenése előtt voltak olyan nők, akik művészként dolgoztak, gésaként csak később kezdték őket nevezni. 1589-ben Tojotomi Hidejosi elrendelte, hogy Kiotó környékén egy negyedet – melyet fallal vettek körül – kifejezetten a gyönyörök számára különítsenek el. Ez volt Simabara. A negyed fő tevékenysége a művészetek élvezete, az italozás és a luxusszínvonalú prostitúció volt. A kurtizánok (oiran) drága prostituáltak voltak és vonzották a gazdag vendégeket. Több művész is dolgozott a negyedben, akik zenével, tánccal, költészettel szórakoztatták a vendégeket. Hosszú időn át ezek a művészek férfiak voltak, őket nevezték először gésának.
Mint a japán kultúra legtöbb eleme, a kurtizánok világa is meglehetősen bonyolult volt. Minden férfinak, aki együtt kívánt lenni egy oirannal, nehéz rituálékat, szokásokat kellett betartania, és csak a nagyon gazdag és nemes férfiak tehették ezt meg. Emiatt több teaház (ocsaja) jött létre Simabarán kívül is, néhányukban olcsóbb prostitúciót kínáltak. Azonban néhány nő a táncot és a zenét tökélyre fejlesztette, ők lettek az odorikók („táncoló lányok”). Hamar nagy népszerűségre tettek szert, majd felvették a gésa elnevezést. 1700 körül a női gésák már sokkal népszerűbbek voltak, mint a férfiak, néhány évvel később pedig majdnem minden gésa nő volt.
Az állam törvényeket hozott, miszerint a gésák számára tiltott a prostitúció, csak a szórakoztatásra kaptak engedélyt. Ezen törvények egyike kimondta, hogy övüket (obi) kimonójuk hátulján kell megkötniük, ami megnehezítette annak levételét. Hajviseletüket, sminkjüket, ruházatukat szintén egyszerűbben kellett kialakítaniuk, mint az oiranoké volt, mert a gésáknak a szépségüket kellett megjeleníteniük a művészetükben, nem pedig a testüket. A rendelet nagy vitákat eredményezett. Néhány hivatalos személy úgy vélte, a prostituáltaknak és gésáknak csak a munkamódszere eltérő, ám ugyanazért a célért, a fizetett szexért dolgoznak, és hogy minden prostituáltat a továbbiakban gésának kellene nevezni. Végül a kormány úgy határozott, határt von a két csoport közé, mondván, a gésák jóval kifinomultabbak, és nem kellene őket a „prostituált” kifejezéssel bemocskolni. A gésák hamarosan az oiranok népszerűségét is felülmúlták, így 1750-re az oiranok el is tűntek. Ezután újabb gésanegyedek, azaz hanamacsik jöttek létre Kiotóban és más városokban.
A 19. századra a gésák valamivel jobb társadalmi pozícióba kerültek, mint a nők általában, de problémáik is akadtak a japán társadalomban. Előfordult, hogy szegény családok eladták lányaikat egy-egy hanamacsi teaházának. Voltak gazdag férfiak (danna), akik sok pénzt fizetettek azért, hogy személyes figyelmet kapjanak egy gésától. A gésák nem mehetettek férjhez, így lehetett dannájuk, aki költségeiket fedezte. Más férfiak arra áldoztak hatalmas összegeket, hogy egy-egy új gésalány szüzességét elvehessék (mizuage).
A Meidzsi-restauráció idején a gésák tisztelete és hírneve új erőre kapott, a második világháború után pedig még inkább. Komoly törvényeket alkottak meg védelmükre. Többé nem lehetett fiatal lányokat eladni a teaházaknak, és a fiatal gésák szüzességét sem lehetett megvenni. Azóta a nők saját szabad akaratukból választhatják a gésák életét.
A görög kultúrában hasonló szerepük volt a hetéráknak, akik művelt társként és prostituáltként töltöttek be szerepet az ősi görög társadalomban. A hetérák független, és gyakran befolyásos nők voltak, akikkel szemben követelmény volt az egyedi, jellegzetes öltözet és az adófizetés is. Szintén a gésákhoz, vagy még inkább az oiranokhoz hasonló tanult szórakoztató hölgyek és egyben prostituáltak voltak a korai babiloni nadituk, valamint a koreai kisaengek (vagy gisaeng, magyarul kinjo).
[szerkesztés] Tanulási szintek
A hagyományok szerint egy gésa képzése már nagyon fiatal korban megkezdődik. Bár a lányok egy részét már gyermekkorban valamelyik gésaházhoz, azaz okijához adják, nem ez az általános gyakorlat a jó hírű negyedekben. A gésák lányai maguk is gyakran gésaként nevelkednek, általában az okija örököseként (atotori, jelentése „örököstárs”) vagy csak a gésa lányaként (muszume-bun).
Egy maiko képzését sikomiként kezdi, ekkor szolgálóként dolgozik az okijában. A következő lépcső egy táncvizsgát követően a minaraiként töltött időszak. Mielőtt ez megkezdődik, találnia kell egy onészant, vagyis „nővért” (egy idősebb gésa, aki mentorálja). Az onészan felelőssége, hogy elvigye őt az ozasikibe, ahol ül és megfigyeli mentorát munkája közben, így nyerhet betekintést jövendő munkájába és találhatja meg lehetséges vendégeit. Bár egy minarai is eljár az ozasikibe, nem vesz részt azon aktívan, mint a gyakorlott gésa. Kimonójuk, mely jobban kidolgozott, mint a maikóké, azt a célt szolgálja, hogy beszélgessenek róla. Egy minarait meg lehet hívni bankettekre, azonban jellemzően nem hívják meg őket olyan helyekre, ahova onészanjuk jár. Díjuk az általános díj harmada. Egy minarai általában egy meghatározott teaházban dolgozik, ahol az okászantól tanul (szó szerinti fordításban „anya”, a ház tulajdonosa). Ott megfigyelhetik, eltanulhatják a beszélgetés és játékok technikáját, melyeket az iskolában nem tanítanak. Ez a tanulási szint nagyjából egy hónapig tart. A kezdeti sikomiként és minaraiként töltött tanulási szakasz korábban éveken át tartott, jelentősen hosszabb ideig, mint napjainkban.
Rövid képzési idő után a tanítványok a maiko elnevezést kapják. A maikók („táncoló lány”) a tanuló gésák, ez a tanulási szint éveken át tarthat. Egy maiko idősebb gésa mentorától tanul, és követi azt minden programjára. Az onészannal és az imouto-szannal („idősebb nővér/fiatalabb nővér”) való kapcsolat nagyon fontos. Mivel az onészan tanítja meg maikóját mindenre a hanamacsi („virágvárosok”) életéről, tanítása létfontosságú. Megtanítja őt, mi a tea felszolgálásának megfelelő menete; megtanítja, hogyan kell samiszenen játszani, táncolni, általános témákról beszélgetni és hasonlók. Az onészan segít abban is, hogy mi lesz egy maiko új gésaneve, mely eredeti nevéhez kapcsolódik.
Amikor egy lány eléri a 20–22 éves kort, előléptetik érett gésává az erikae nevű ceremónia keretében, ekkor kifordítják kimonója gallérját. Ez 2–5 maikóként vagy hangjokuként eltöltött év után történhet, attól függően, hány éves korában mutatkozott be. Ettől kezdve teljes díjat kap idejéért, és visszavonulásáig gésa marad.
[szerkesztés] Modern gésák
A modern gésák még napjainkban is a tradicionális gésaházakban, az okijákban élnek, főként a tanulóidejük alatt. A tapasztalt gésák elég sikeresek lehetnek, hogy a független életet választhassák. Az elegáns, magas szintű kultúrával rendelkező világot, melynek részei a gésák, karjúkainak nevezik („a virág és fűzfa világ”).
Azok a fiatal nők, akik gésák szeretnének lenni, gyakran a középiskola vagy főiskola elvégzése után kezdik el tanulóéveiket, sokan pedig még később, felnőttkorban. A gésák ma is megtanulnak az olyan hagyományos hangszereken játszani, mint a samiszen, a sakuhacsi (bambuszfuvola), a dobok, illetve megtanulják a tradicionális énekeket, táncokat előadni, valamint a teaszertartást, irodalmat, költészetet.
A gésák megfigyelésével, illetve a gésaház tulajdonosának szolgálatával a tanulók képzetté válnak a vendégekkel való bánásmód és a hagyományok terén, beleértve kimonójuk kiválasztását és viselését. A kimonó egy földig érő selyemköntös, melyre bonyolult mintázatot hímeztek és melyet övvel együtt viselnek.
Kiotó az a hely, ahol a gésák hagyománya a legerősebb napjainkban is, főként Gion Kóbuban. Ennek a negyednek a gésáit geikónak nevezik. Tokió hasonlóképp ismert gésanegyedei Simbasi, Aszakusza és Kagurazaka.
A modern Japánban gésákat és maikókat ritkán láthatunk a hanamacsin kívül. Az 1920-as években több mint 80�000 gésa élt Japánban, ma már sokkal kevesebben vannak. A pontos számuk ismeretlen a kívülállók előtt, de 1000–2000 közé tehető, főként Atami város központjában. Ott általános dolog az is, hogy a turisták fizetnek azért, hogy felöltözhessenek maikóként. Lomha gazdaság, csökkenő érdeklődés a tradicionális művészetek iránt, a „virág és fűzfa” zártkörű világa és egy gésa szolgálatainak magas ára mind hozzájárul eme tradíciók hanyatlásához.
Gésákat gyakran hívnak meg bankettekre, összejövetelekre, jellemzően ocsajákba, vagyis teaházakba, illetve tradicionális japán éttermekbe (rjótei). Idejüket úgy mérik, amíg egy füstölő leég, ezt szenkódainak nevezik („füstölődíj”) vagy gjokudainak („ékszerdíj”). Kiotóban az ohana vagy hanadai kifejezéseket használják, jelentésük „virágdíj”. A vendégek a gésaegyesület irodájában (kenban) kötik meg az egyezséget, ahol minden gésa napirendjét, programjait nyilvántartják, és így megjelölhetik az időpontokat a szórakoztatásra és a tanulásra is.
2007-ben mutatkozott be az első külföldi származású gésa, Szajuki, Tokió Aszakusza negyedében. Szajuki, eredeti nevén Fiona Graham, ausztrál származású antropológus, Melbourne-ben született, antropológiai témájú dokumentumfilmek producere és rendezője. 2007 decemberében nagyjából egy évnyi előkészület és tanulás után mutatkozott be gésaként, kora miatt kihagyva az egyéb tanulási szinteket (minarai, maikó). Állítása szerint ő az első nyugati gésa Japánban. Szajuki csak tudományos célok miatt lett gésa, nem akar egész életében gésa maradni.
[szerkesztés] Gésák és a prostitúció
Még Japánon belül is maradtak zavaros gondolatok a gésa-szakma természetéről. Nagyon sok külföldi hiszi úgy, hogy a gésák prostituáltak. Azonban egy hivatásos gésa nem szerződik le pénzért nyújtott szexuális szolgáltatásra a vendégekkel. Céljuk a vendég szórakoztatása, és ezt tánccal, versekkel, zenei játékkal vagy könnyed beszélgetéssel teszik. A gésák programjába beletartozhat a flört és a játékos célozgatások, azonban a vendégek tudják, hogy ennél többet nem is várhatnak. Japánban a férfiakat olyan illúzióval szórakoztatják, ami sosem valósul meg.
A gésákat összetévesztik az Edo-kor magas szintű kurtizánjaival, az oiranokkal, melyekből a gésák továbbfejlődtek. A gésákhoz hasonlóan az oiranokra is a gondosan elkészített hajviselet és fehér smink volt jellemző, de ők ruhájuk elején kötötték meg az övet. Az általános hit szerint azért, mert így könnyebb volt azt levenni, bár Liza Dalby antropológus szerint csak azért, mert abban a korban ez volt a gyakorlat a férjezett nők esetében.
A gésák olyan fürdővárosokban is dolgoznak, mint Atami, őket onszen gésáknak nevezik. Az onszen gésák rossz hírnévre tettek szert a városukban dolgozó prostituáltak nagy számának köszönhetően, akik gésaként árulják magukat. Ehhez hozzájárultak azok a rosszindulatú hírek is, hogy táncszokásaik közé tartozik, hogy kimonójuk alját a tánc során egyre magasabbra és magasabbra emelik fel. Ezekkel az „egy éjszakás gésákkal” ellentétben az igazi onszen gésák valójában kiváló táncosok és zenészek. Azonban Maszuda Sajo, aki onszen gésaként dolgozott a Nagano prefektúrában, önéletrajzában beismeri, hogy a múltban nagy nyomás nehezedett rájuk, hogy fizetett szexuális szolgáltatásokba is belemenjenek.
[szerkesztés] Magánélet és a danna
Azon gésák, akik a házasságot választják, visszavonulnak szakmájuktól. A visszavonult gésáknak bár nem tiltott, hogy életükről a külvilágnak meséljenek, íratlan szabály, hogy nem beszélnek múltjukról, titokban tartják azt haláluk napjáig.
Hagyomány volt a múltban, hogy a gésáknak volt egy pártfogójuk, a danna. A danna általában egy gazdag férfi volt – akár nős is –, aki a gésák tradíciók szerinti képzésének hatalmas költségeit állta. Ez még napjainkban is előfordul, bár nagyon ritka.
A gésa és a dannája akár szerelmi kapcsolatban is lehettek egymással, de a kapcsolat sosem a danna anyagi támogatásáért cserébe alakul ki. A hagyományok és értékek egy ilyen kapcsolatban komplikáltak és meg nem értettek, még a japánok között sem.
Miközben az tény, hogy egy gésa szabadon hozhat létre személyes kapcsolatot férfiakkal, akikkel munkája során találkozik, az ilyen kapcsolatot óvatosan kell megválasztani, és vélhetően nem alkalmi kapcsolat lesz. Egy hanamacsi nagyon zárt közösség, és egy gésa nem veheti könnyelműen a jó hírét.
[szerkesztés] „Gésa lányok”
A „gésa lányok” olyan japán nők voltak, akik prostituáltként dolgoztak Japán szövetségi megszállásának idején, a második világháború után. Szinte kizárólag amerikai katonákat szolgáltak ki, akik az országban állomásoztak, ők beszéltek ezekről a nőkről tévesen „geesha lányokként”. Az elírás sok nyugati esetében általános volt.
Ezt a zavart mélyítette a tény, hogy ezek a nők is kimonóban jártak, és a gésák kinézetét imitálták. Az amerikaiak nem ismerték a japán kultúrát, így nem tudhatták a különbséget a gésák és eme jelmezes prostituáltak között. Azt mondják, hogy 1945-ben, nem sokkal érkezésük után, a megszálló katonák összegyűltek a Ginzán és együtt énekelték: „Geesha lányokat akarunk!”
Végül a „geesha lány” kifejezés általános szóhasználat maradt a japán prostituáltakra vagy az éjszakai életben dolgozó nőkre, beleértve a bárban dolgozó és az utcai prostituáltakat is.
A kutatók szerint a „geesha lányok” nagyban felelősek azért a nyugati téveszméért, hogy minden gésa prostituált.
[szerkesztés] Mizuage
A mizuage egy ceremónia, melyen a maikók esnek át egy bizonyos kor elérése után.
Az Edo-kor idején a kurtizánok e ceremóniáját egy pártfogó támogatta, akik rendelkeztek azzal a joggal, hogy pártfogoltjuk szüzességét elvegyék. Ez a gyakorlat 1959-ben illegálissá vált.
Minden maikónak át kell esnie ezen a ceremónián, hogy teljes jogú gésává válhasson. A mizuage-pártfogó feladatának elvégzése után semmi további kapcsolatba nem kerülhetett a nővel. A mizuage ceremónia nem számított prostitúciónak a gésák részéről. A pénz, amit egy maiko kapott érte, nagyon nagy összeg volt, és a gésaként való bemutatkozás anyagi fedezeteként használták fel.
[szerkesztés] Külső megjelenés
Egy gésa megjelenése folyamatosan változik pályája során, a kislányostól a jól megtervezett maikó-öltözetén át az idősebb, tapasztalt gésák sötétebb tónusú ruházatáig.
[szerkesztés] Smink
Napjainkban egy tanuló gésának tradicionális sminkje a legjellemzőbb vonása, bár a tapasztalt gésák is viselik a maikókra jellemző teljes fehér sminket, de csak különleges előadás esetén.
A fehér smink eredete vitatott. Egyes feltevések szerint abból az időből ered, amikor japán utazók tértek vissza Európából, és „sápadt arcú” szépségekről meséltek történeteket. Mások szerint Kínából ered, és a palota hölgyei vették át a szokást. Figyelembe véve, hogy a fehér smink használata Japán történelmében a Heian-korszakig datálható, amikor Japánra jelentős hatással volt a kínai kultúra, ez utóbbi magyarázat valószínűbbnek tűnik.
A tanuló gésák hagyományos sminkje a vastag fehér alapsmink piros rúzzsal, valamint piros és fekete kihúzással a szemeken és szemöldökön. Eredetileg a fehér alapmaszkot ólom hozzáadásával készítették, de miután a Meidzsi-korban felfedezték annak mérgező hatását a bőrre, illetve hogy szörnyű bőr- és hátproblémák alakultak ki általa az idősebb gésáknál, rizsporra cserélték.
A smink tökéletes felvitele nehéz és időigényes folyamat. Öltözés előtt kell felvinni, hogy elkerüljék a kimonó bepiszkolását. Először viasz vagy olaj alapot visznek fel a bőrre, ennek neve bincuke-abura. Ezután vízzel kevert fehér porból krémszerű pasztát készítenek, és bambuszecsettel kenik a bőrre a nyaktól indulva fölfelé. A fehér smink befedi az arcot, nyakat és a mellkast, két-három kihagyott terület kivételével (ezek V-t vagy W-t formázó alakok). Ezek egyrészt a tarkón maradnak ki, hogy kiemeljék ezt a tradicionálisan erotikus részt, másrészt a hajvonal mellett egy vonalban, hogy egy maszk illúzióját keltsék.
Miután az alapozóréteg felkerült, egy szivaccsal simítják végig az arcot, torkot, mellkast, tarkót és nyakat, hogy a fölösleges anyagot eltávolítsák, és elkeverjék az alapot. Ezután következik a szem és szemöldök berajzolása. A hagyományok szerint korábban faszenet használtak erre, napjainkban már modern kozmetikai szerek állnak rendelkezésre. A szemöldökre és a szemek köré fekete smink kerül vékony faszénnel, a maikók piros színt is tehetnek szemeik köré.
Az ajkakat kis ecsettel festik ki. A színezőanyag kis pálca formájában van, melyet vízben oldanak fel, majd kristálycukrot adnak hozzá, hogy az ajkak csillogjanak. Ritkán festi ki egy gésa mindkét ajkát teljesen, ahogyan nyugaton szokás, mivel a fehér szín optikailag más hatást kelt, míg a teljes színezés túl nagynak mutatja a szájat. Az alsó ajkat ezért csak részben festik be, a felső ajak a maiko első évében fehér marad, később azt is színezik. Az újonnan beavatott gésák csak a felső ajkat festik be teljesen. A legtöbb gésa csak a felső ajkát színezi teljesen, az alsón pedig csak egy hajlított sávot, ami nem követi az ajak vonalát. A gésák az alsó ajak körberajzolásával egy virág bimbó illúzióját keltik.
Azok a maikók, akik tanulásuk utolsó szintjén állnak, egy rövid időre fogukat feketére festik. Ez a gyakorlat általános volt Japánban a férjes asszonyok között, illetve korábban a császári palotában, de csak néhány negyedben és családban maradt meg a szokás. Míg a nyugatiak számára ez kellemetlen látványnak tűnhet, ez is részben a megfelelő optikai hatást szolgálja: a fehér smink mellett a fogak sárgának tűnnek, így feketére festésükkel a fogak mintha eltűnnének a nyitott szájban. Ez a hatás persze csak bizonyos távolságból érhető el.
Egy maikó az első három évben szinte állandóan ezt a sminket viseli. Eleinte sminkjében segédkezik az onészan, vagy az okászan, később már magának készíti. A három év eltelte után sminkjét jóval egyszerűbbre változtatja. Ennek oka, hogy ekkorra már éretté válik, és az egyszerűbb stílus jobban megmutatja természetes szépségét. Hivatalos alkalmakra az érett gésák is a fehér sminket használják, harmincéves kor fölött pedig már csak különleges táncok előadásakor.
[szerkesztés] Ruházat
A gésák mindig kimonót viselnek. A tanuló gésák kimonója színpompás, hasonlóan túlzó övvel (obi). Az obi mindig világosabb, élénkebb színű, mint a kimonó, hogy egyfajta egzotikus egyensúlyt adjon a ruházatnak. A maikók az övet darari („lógó öv”) stílusban kötik meg. Az idősebb gésák öltözetén visszafogottabb mintázat van, obijuk egyszerűbb csomóval megkötött. Egy sikeres okija jellemzője, hogy gésája egy kimonót csak egyetlen alkalommal vesz fel, ezzel mutatva, hogy a gazdag okija raktárszám rendelkezik kimonókkal.
Egy maiko kimonója 12 vagy 15 rétegnyi. A nehéz lógó öv mellett a kimonó ujja (furi) is mélyen lelóg. Egy táncelőadás során a tanoncnak több alkalommal is karjai köré kell tekernie a kimonó ujjait, nehogy elbotoljon bennük.
A kimonó színe, a mintázata és stílusa az évszakokhoz és eseményekhez kapcsolódóan is változik. Télen a gésák háromnegyedes hosszúságú, kézzel festett selyemmel bélelt haorit (kabátkát) viselnek kimonóik fölött. A bélelt kimonót hidegebb évszakok idején, a bélés nélkülit nyáron viselik. Egy kimonó elkészítése 2–3 évig tart, a festéstől és hímzéstől függően.
A geikók piros vagy rózsaszín nagadzsibant (alsókimonó) hordanak. A maikóké piros, fehér nyomott mintákkal. A fiatal maikók gallérja túlnyomórészt piros; fehér, ezüst vagy arany hímzéssel. Két-három évnyi képzés után a piros gallérra fehér hímzés kerül, hogy ezzel tapasztalatát jelezzék. Húszéves kor környékén a gallér fehérre változik.
A gésák az utcán lábukon lapos talpú szandált viselnek, ez a zóri, bent pedig tabit. Zordabb időjárás esetén magasított facipőt, a getát hordják. A maikók speciális facipője az okobo.
[szerkesztés] Hajviselet
A gésák hajviselete sokat változott a történelem során. A múltban általános szokás szerint a nők leengedve viselték hajukat, míg később felrakva. A 17. században a feltűzött haj volt a jellemző, ebben az időben alakult ki a simada stílus (simada mage), ami egyfajta tradicionális konty volt, melyet a tapasztalt gésák viseltek.
A simadának négy fő típusa van:
További hajstílusok: ofuku, kacujama, jakko simada és a szakko. A Mijagavacsó gésanegyed és a Pontocsó gésanegyed maikói további hat hajstílust használtak még, mint például az umemodoki, az osidori no hina, a kikugaszane vagy az oszafune.
Az egyes hajviseleteket gondosan kidolgozott fésűk és hajtűk díszitik (kanzasi). A 17. században és a Meidzsi-restauráció időszaka után ezek a fésűk nagyok és feltűnőek voltak, általában a felsőbb osztálybeli nőknek még túldíszítettebbek. Később ez megváltozott, a kisebb és kevésbé látható hajfésűk lettek népszerűbbek.
A gésáknak képzésük része, hogy egy kis támasztékkal (makura) a nyakuk alatt kell aludniuk párnák helyett, így tökéletes maradhat a hajuk. A szokás betartása miatt mentoruk rizst szór a támaszték környékére. Így ha a gésa feje alvás közben legurulna róla, a rizs beleragadna a hajában lévő rögzítőanyagokba. Ezután a gésának újra át kell esnie azon a fárasztó procedúrán, amíg haját újra gondosan beállítják. Ha ez nem így működne, egy gésa haját minden héten vagy még gyakrabban kéne újraalkotni.
A modern gésák nagy számban használnak parókát munkájuk során, míg a maikók természetes hajukat viselik. Egy maikónak képzése előtt hosszúra kell növesztenie haját, hogy dolgozni lehessen vele. Azonban mindkét esetben magasan képzett mester szükséges annak karbantartásához. A tradicionális fodrászat mára már lassan kihaló művészet. Egy idő után ez a fajta hajszobrászat kopaszodást idézhet elő a fejtetőn.
[szerkesztés] Gésák a művészetekben
A gésák a művészetek számos területén megjelennek. Sok könyv jelent meg nyomtatásban a gésák életéről, világáról, például Eleanor Underwood The Life of a Geisha című könyve. Magyar nyelven is található több olyan ismeretterjesztő mű a témában, mint Liza Dalby antropológus Geisha című könyve, vagy Kyoko Aihara Gésák: élő hagyomány című munkája. A gésák témáját a szórakoztató irodalom is felhasználja. Nagy sikerű könyv Arthur Golden Egy gésa emlékiratai című könyve, mely 1999-ben jelent meg Magyarországon, és melyből a többszörös – többek között Golden Globe- és Oscar- – díjnyertes film is készült. A regény attól is különlegesnek számít a maga nemében, hogy íróját egy valódi gésa, Ivaszaki Mineko avatta be a titkokba – ez pedig tiltott dolog a gésák világában. A mozifilm fogadtatása meglehetősen vegyes volt. Sokan úgy vélték, hogy a film prostituáltakkal azonosítja a gésákat, ennek ellenére több díjat is nyert, főképp a látvány és az operatőri munka miatt. Magyarországon bemutatták még Az érzékek birodalma című japán-francia erotikus filmdrámát is, mely szintén nagy port kavart fel a világban; több országban be sem mutatták, a rendező Ósima Nagiszát Japánban perbe fogták és a női főszereplő, Macuda Eiko is heves támadásoknak volt kitéve. Számos festőnek volt kedvelt témája a gésák világa. Eisószai Csóki és Kitagava Utamaro japán művészeket (mindketten az ukiyo-e stílus /fadúcos nyomtatás/ neves képviselői voltak) vagy George Cinnery brit festőt is megihlette a titokzatos hangulat. Utamaro több sorozatot készített, melyekben a különböző társadalmi osztályokhoz tartozó női szépségekkel foglalkozik.
További könyvek:
További filmek:
Festészet

Summary:
A gésa (芸者), geiko (芸子) vagy geigi (芸妓) tradicionális japán szórakoztató művész, aki különböző japán művészetek előadásában jártas, mint például a klasszikus zene és tánc.
A gésák a 17. század kurtizánjaiból alakultak ki, tökéletességig fejlesztve a szórakoztatás művészetét. A fiatal nők kezdetben kényszerből, később kizárólag szabad akaratukból kerültek be a gésaközösségekbe, ahol hosszú tanulóéveket töltöttek azzal, hogy megfeleljenek a velük szemben támasztott követelményeknek. A 18. századra már törvények védték a gésákat, népszerűségük rohamosan nőtt. Elsajátították a hagyományos japán hangszerek használatát, a tradicionális táncok és énekek előadásmódját, a teaszertartás pontos kivitelezését, még a vendégeikkel való beszélgetés technikáját is. Az irodalom, a költészet terén is művészekké váltak. A gésák sminkjét, hajviseletét és öltözetét szigorú előírások szabályozzák. Más-más külső jellemzőik vannak a tanuló gésáknak, vagyis maikóknak és a tapasztalt gésáknak. Bár napjainkra számuk jelentősen lecsökkent, külsejük, viselkedésük korábban is, ma is elkápráztatja a vendégeiket.


[szerkesztés] Köztársasági veretek (1946–1948)
A második világháborús trauma és a pengő hiperinflációja után a magyar kormánynak szembe kellett néznie az új pénznem bevezetésének kihívásaival. A forint bevezetésekor kiemelkedően fontos cél volt a hazai valuta iránti bizalom helyreállítása. Mivel az előállítási költségek és a címletek gyors növekedése miatt 1945. december 31-ével hivatalosan is megszüntették az érmeforgalmat (a pengőérmék a gyakorlatban jóval ezelőtt eltűntek a forgalomból), a fémpénzek ismételt megjelenése már önmagában a stabilitás jele volt.
Az 1946-ban készült első veretek anyaga a filléreknél réz, az egy- és kétforintosnál alumínium volt. Habár a forintot névlegesen az aranystandardhoz kötötték, a forgalom számára nemesfémpénzek csak ezüstből készültek, ezek alapanyagát a Frankfurt am Mainból visszaszállított ezüstkészlet szolgáltatta. Az eleinte jó minőségű ezüstből vert ötforintosokból alig került forgalomba, helyettük 1947-ben gyengébb minőségben és kisebb súllyal vertek ötösöket, tartva az érmék tezaurálódásától. 1947 után 45 évig nem vertek ezüstpénzt a közforgalom számára. Öt- és ötvenfilléres érmék először 1948-ban készültek, anyaguk alumínium volt. A forgalmi érméket Berán Lajos, Iván István és Reményi József tervezte.
Az első emlékérmék is hamar megjelentek: az 1848-as forradalom és szabadságharc centenáriumára egy három címletből álló sor készült. Az, hogy ezek az emlékérmék szokatlanul nagy mennyiségben készültek, arra utal, hogy a forgalomban is részt vettek, bár ennek megítélése a numizmatikusok között nem egységes.
[szerkesztés] Népköztársasági veretek (1949–1989)
1949-ben, a fordulat évében a kommunista párt a politika és gazdaság minden területén átvette a hatalmat. Az ország hivatalos nevét Magyar Népköztársaságra változtatták, ez a név került az időszakban vert pénzekre is. A Kossuth-címer helyébe a Rákosi-címer került. Az addig rézötvözetből vert két-, tíz- és húszfilléresek 1950-től alumíniumból készültek. Az ezüst ötforintosok fokozatosan eltűntek a forgalomból, új típust 1967-ig nem hoztak forgalomba.
Az 1956-os forradalom után az országnak ismét megváltozott a címere, így az 1957-1989 között vert érméken a Kádár-címer szerepel. Bár az infláció létezését tagadták, a „megnövekedett pénzforgalom” miatt szükségessé vált a tíz- (1971) majd a húszforintos érmék bevezetése (1983) – eleinte az azonos címletű bankjegyek mellett, később egyre inkább helyett. A korszak fémpénzeinek tervezői közül kiemelkedik Iván István és Boldogfai Farkas Sándor.
Bár az ötvenes években is készült néhány emlékveret, az emlékpénzek kiadása a hatvanas évektől kezdett kiteljesedni. Forgalmi szempontból ezek a kiadások általában nem jelentősek, hiszen az emlékpénzeket többnyire közvetlenül a gyűjtők számára értékesítették. Kivételt képez néhány úgynevezett FAO-érme, melyeket – más országokhoz hasonlóan – az Élelmezési és Mezőgazdasági Szervezet támogatására vertek és hoztak forgalomba. Az érmék megjelenése a megfelelő forgalmi címletektől csak kis mértékben tér el, műszaki paramétereik azonosak.
A hatvanas években vetődött fel a forgalmi sorok, vagyis az adott évben forgalomban lévő érméket bemutató összeállítások készítése. 1966-ban és 1967-ben adták ki kifejezetten reprezentatív célokra az úgynevezett „kabinet-sort”, mely azonban nem a valós forgalmi érméket, hanem azok alpakka-, illetve ezüstvereteit tartalmazta. 1971-től hegesztett fóliacsomagolásban lehetett megkapni az immár valódi verdefényes forgalmi darabokból évente összeállított sorokat.
[szerkesztés] Köztársasági veretek (1990–)
A demokratikus átmenet felkészületlenül érte a pénzverdét, mivel – a bankjegyektől eltérően – nem sikerült időben elkészíteni az új, köztársasági címert viselő érmesor verőtöveit. Emiatt 1990-ben és 1991-ben – immár (ismét) Magyar Köztársaság felirattal – csak filléreket verték, mivel azokon nem szerepelt címer. Az 1990 előtti forintérméknek is elkészült az új államnevet (és 1990. verési évszámot) viselő változata, de még a népköztársasági címerrel, így ezek az „öszvér” érmék nem kerültek forgalomba; csupán néhány forgalmi sor készült a gyűjtők számára. Az új forint érmesor elkészültéig a nagy mennyiségben vert 1989-es évszámú népköztársasági vereteket hozták forgalomba.
1992-re elkészült az új forint érmesor. A tervezésre kiírt jeligés pályázaton a beérkezett kisszámú pályázati anyagból két zsűri választotta ki a díjazott alkotásokat. A külföldi szaktekintélyeket is felvonultató ún. nemzetközi zsűri, és a magyar művészettörténészekből, iparművészekből és képzőművészekből álló hazai zsűri egymástól függetlenül Holló István ötvösművész terveit javasolták megvalósításra. Az így első díjat nyert alkotás azonban nem került gyártásra, mert az akkori MNB elnök Bod Péter Ákos – élve jogszabály adta lehetőségével – másképp döntött. A második helyezést elért Kósa István, felhasználva a harmadik helyezett Bartos István terveit, készíthette el az új forgalmi sort, amely később több változáson ment át. A kétszázast Bognár György tervezte.
Az érmesor az addigiakhoz képest három címlettel: ötven-, száz- és kétszáz forintossal bővült. A címletek felváltva ezüst- és aranyszínűek voltak, paramétereik (átmérő, vastagság, tömeg) a címlettel arányosan nőttek. A kétszázas 500‰-es ezüstből készült, emiatt sokan gyűjteni kezdték. Bár az első érmék 1992. évszámmal készültek, abban az évben csak a kétszázasok kerültek forgalomba. 1993 tavaszán az egy-, két- és húszforintosok kerültek forgalomba, majd nyáron a többi érme is. Az egyforintost kritika érte szokatlanul kis mérete miatt. Az új húszast a korábbihoz hasonló méretűre tervezték, mivel a legtöbb automata ezzel a címlettel működött. A húsz forint feletti címletek forgalma még jó darabig másodlagos volt az azonos címletű bankjegyekével szemben (az ötvenforintos bankjegy 1996-ig, a százas 1998-ig volt forgalomban).
A fillérek értéke már a rendszerváltáskor is csekély volt, forgalmuk az ezredfordulóig fokozatosan szűnt meg. Legelőször a két- és ötfillérest vonták ki a forgalomból 1992-ben (az ötfillérest 44 évi forgalom után), majd 1996-ban a tíz- és húszfilléresek forgalmát is megszüntették, ötvenfillérest pedig 1999-ben vertek utoljára. Hamar kritika érte a fém százast a húszforintossal összekeverhetősége miatt, ezért 1996-ban új százforintos érmét hoztak forgalomba, mely az első két részből készült (bicolor) forgalmi érme volt hazánkban. Így 1996-1998 között három százforintos címletű pénz is forgalomban volt. Az ezüst kétszázasok éremképe 1994-től megváltozott, nagy tömegű verésével viszont 1995-ben felhagytak, csak a gyűjtők számára készült évente néhány ezer darab. 1998-ban az 1992-es százforintos érmét, a százforintos bankjegyet és az ezüst kétszázast is kivonták a forgalomból.
Már 2006-ban felvetődött, hogy kötelezővé teszik az árak 5-re, illetve 0-ra kerekítését, és az egy- és kétforintosokat is kivonják a forgalomból, egyrészt mert sokan a pénztárnál hagyják vagy befőttesüvegben gyűjtik ezeket az érméket, másrészt túl költséges az előállításuk. Az MNB emissziós osztálya is helyt adott az érveknek, és 2007 őszén bejelentette, hogy 2008 márciusáig kivonja a forgalomból az egy- és kétforintos címleteket, továbbá kötelezővé teszi a készpénzes fizetések 5 forintra kerekítését.
Szintén 2008-ban vetődött fel, hogy a kétszáz forintos címletet ismét érmeként hozzák forgalomba. Az MNB internetes szavazással döntött az érméről, a nyertes – akárcsak az Index szavazásán – a Lánchíd lett, amely már korábbi magyar pénzdarabokon is szerepelt. 2009. június 15-én bocsátották ki az új 200 forintos érmét.
A kilencvenes években is folytatódott az emlékpénzek kiadása, melynek újabb lendületet adott, hogy a törvények engedélyezték magánszemélyek részére az aranytartást. Szinte minden évben jelent meg arany emlékérme az ezüstérmék mellett. Az első kimondottan forgalmi céllal vert emlékpénz a 2002-es Kossuth-bicentenáriumra kiadott százforintos volt. Azóta minden évben adnak ki forgalmi emlékvereteket.
1993-tól a forgalmi sorok dísztokban jelennek meg, melyek verdefényes (BU) és tükörfényes (Proof) kivitelben is készülnek. Újabban a gyártás indításakor készült érméket díszcsomagolásban, „első napi veret” néven lehet kapni. Az érmegyártás beindításakor készülnek a próbaveretek is, melyekből régebben 50 darabot, ma már csak hatot készítenek, forgalomba nem kerülnek.
[szerkesztés] Katalógus
Az 1956-os forradalom tiszteletére kiadott emlékérme 2008-ban közönségdíjas lett a Numismaster.com Az év érméje választásán.

Summary: A magyar forint pénzérméi Magyarországon 1946. augusztus 1. óta hivatalos fizetőeszközök. A XX. század második felének magyar történelmét jól tükröző forintérméket 1946 óta verik. A pénzérmék között vannak közforgalmi céllal vert érmék, forgalomba hozott emlékérmék és kifejezetten a gyűjtők számára vert emlékérmék is. Ez utóbbiakat többnyire valamilyen évfordulóra (pl. híres személy születésnapja alkalmából) gyártják kis példányszámban, gyakran jó minőségű nemesfémből (ezüst, arany). Jelen szócikk csak a forgalmi célra vert érméket és emlékérméket mutatja be. A pénzérméket az Állami Pénzverő Nemzeti Vállalat, illetve annak jogutódja, a Magyar Nemzeti Bank többségi tulajdonában lévő Magyar Pénzverő Zrt. készíti. Forgalomba hozójuk – akárcsak a bankjegyeké – a Magyar Nemzeti Bank, amely az előállítás költségeit is fedezi. Az érméket forint (Ft) és fillér (f) címletekben verték (1 Ft = 100 f). A forint forgalomba hozatalakor a kétfilléres volt a legkisebb forgalmi címlet és az ötforintos a legnagyobb, a folyamatos értékvesztés miatt 2008-ban az ötforintos a legkisebb érmecímlet és a százforintos a legnagyobb (egészen a kétszáz forintos érmecímlet 2009-es ismételt megjelenéséig).


[szerkesztés] Története
[szerkesztés] A kezdetektől a professzionalizmusig
Csehszlovákia függetlenségének kikiáltása után, mely 1918. október 28-án következett be, felmerült az igény egy új, pozsonyi központú szlovák klub megalapítására. A kezdeményezés cseh tisztviselőktől eredt, akik részt vettek az új közigazgatás kiépítésében. Az 1. ČsŠK Bratislava nevet az előkészítő bizottság tagjai hagyták jóvá a Panonia kávézóban 1919. április 1-jén (más források szerint az új sportklub alapítása 25 rajongóhoz köthető, akik 1919. március 29-én Grajciar fogadójában ültek össze). Az egyesület hivatalos megalapítására végül 1919. május 3-án került sor. Ekkor tartották a nagygyűlést és az alapszabályzatot is ekkor fogadták el.
A csapat az első másfél évtizedben az amatőr csehszlovák és az ugyancsak amatőr szintű szlovák labdarúgó-bajnokságban szerepelt. Az előbbiben két ízben sikerült a klubnak a bajnoki címet elnyernie: az 1927-es és az 1929–30-as évadokban. Az utóbbiban kilenc szezon alatt összesen öt alkalommal végzett a csapat az első helyen, bár ezek nem tekinthetőek hivatalos bajnoki címeknek. A csehszlovák labdarúgó-bajnokság első osztályának átszervezésével az 1. ČsŠK Bratislava az 1935–1936-os szezontól vehetett részt a csehszlovák élvonal küzdelmeiben.
[szerkesztés] A Braun-korszak
A professzionális bajnokságra való felkészülést a magyar Braun József edzővel kezdte meg a csapat. Braun 1934-ben érkezett a klubhoz, amely az 1935–36-os szezontól végre bekapcsolódott a csehszlovák labdarúgó-bajnokság első osztályának küzdelmeibe, ahol viszonylag jól is szerepelt. Az első idényben az 1. ČsŠK Bratislava csak némi balszerencsével lett hetedik helyezett, a következő szezonokban pedig a negyedik és az ötödik helyen végzett a csapat. Braunt az 1937–38-as szezonban az ugyancsak magyar Jávor Pál váltotta az edzői poszton, 1938-ban azonban ismét a Csibi becenevű Braun lett a csapat edzője. Bár a magyar edző eredményesen látta el a feladatát, a sorsa kedvezőtlenre fordult a pozsonyi klubnál, és még ugyanebben az évben távoznia kellett. A nácizmus előretörése következtében Európában, így Szlovákiában is felerősödött az antiszemitizmus, és ennek hatására Braunt zsidó származása miatt eltávolították a csapat éléről.
[szerkesztés] Először a szlovák labdarúgó-bajnokságban
A világpolitikai változásoknak köszönhetően 1939-ben, Csehország német megszállása után, sor került az első önállónak tekinthető szlovák labdarúgó-bajnokság megrendezésére. Az új bajnokság elhozta az első osztály küzdelmeiben ŠK Bratislava néven szerepelő klub első aranykorát. Az erősebb cseh klubok nélkül a csapat szinte egyeduralkodóvá vált az élvonalban, és a második világháború végéig megrendezett hat szezon alatt négy bajnoki címet szerzett, valamint kétszer ezüstérmes lett. A korszak legkiemelkedőbb játékosa Ján Arpáš volt, aki három alkalommal is elnyerte a gólkirályi címet. Rajta kívül még Tomáš Porubský emelkedett ki a mezőnyből, aki 27 góljával szintén az élvonal legeredményesebb játékosa volt. Az 1944–45-ös szezon 1944 szeptemberében a hadi eseményeknek köszönhetően megszakadt.
[szerkesztés] Újra a csehszlovák élvonalban
[szerkesztés] Az első bajnoki címek
A második világháborút követően a politikai változások következtében Csehszlovákia újraalakult, és a klub ismét a csehszlovák élvonalban folytatta a szereplését. Az 1940-es évek közepétől a csapat a Braun-korszakhoz hasonlóan viszonylag jó teljesítményt nyújtott. Az 1949-es szezonban a nevét Sokol NV Bratislavá-ra változtató klub Leopold Šťastný vezetésével megszerezte az első csehszlovák bajnoki címét. Ezt a bravúrt a következő két évadban is sikerült megismételni. Šťastný távozása után a csapat teljesítménye némileg visszaesett. Egy ezüstérem után előbb a kilencedik, majd az ötödik helyen végzett a bajnokságban. Az 1955-ös szezonban azonban az időközben visszatérő sikeredzővel, Leopold Šťastnýval ismét bajnoki aranyat nyert, majd az 1950-es években még két ezüstérmet sikerült elérni. A csapat 1955-ben mutatkozott be a nemzetközi kupákban. A közép-európai kupában többször is szerepeltek az égszínkékek, legeredményesebb szezonjuk az 1955-ös volt, amikor az elődöntőig jutottak. Az 1956–57-es idényben sor került a bajnokcsapatok Európa-kupájában való bemutatkozásra is, bár a klub nem tudott átütő sikert elérni.
[szerkesztés] Az 1969-es kupagyőztesek Európa-kupája győzelem
Az 1961-ben az egyesület felvette a Slovan CHZJD Bratislava nevet, és az 1960-as években is a bajnokság meghatározó tagja maradt. Az 1960–1961-es szezonban a harmadik helyen végzett, majd négy alkalommal második helyezett lett. Az 1969–1970-es szezonban Michal Vičan vezetésével ismét sikerült elnyernie a bajnoki címet. A csapat a csehszlovák labdarúgókupában három alkalommal is elnyerte a trófeát (1962-ben, 1963-an és 1968-ban).
A klub legnagyobb nemzetközi sikere is ehhez az évtizedhez fűződik, mely során négy alkalommal indult a kupagyőztesek Európa-kupájában. Az 1962–1963-as és az 1963–1964-es szezonban a Slovan a negyeddöntőig jutott. Az igazi áttörés azonban az 1968–1969-es szezonban történt. 1968-ban került sor Csehszlovákiában a prágai tavaszra, melyet a Szovjetunió és csatlósai később fegyveres erővel levertek. Ez a légkör némileg befolyásolta a kupa menetét, mivel számos nyugati csapat nem volt hajlandó pályára lépni a keleti blokk klubjai ellen, és az első kör párosítását regionális alapon újra kellett szervezni. Azonban az események nem voltak negatív hatással a Slovanra. A csapat a jugoszláv FK Bor, a portugál FC Porto, az olasz Torino FC és a skót Dunfermline Athletic FC legyőzésével a döntőbe jutott, ahol az ellenfele a katalán FC Barcelona lett. Michal Vičan csapata közel 20 ezer néző előtt játszotta a döntőt Bázelben. A Slovan meggyőző játékával 3:2-es arányban nyerte a mérkőzést és megérdemelten lett kupagyőztes. Ezzel a teljesítménnyel a Slovan volt az első a keleti blokk csapatai közül, amely az Európai Labdarúgó-szövetség által is elismert kontinentális kupát nyert.
Az Intertotó-kupában ebben az évtizedben három alkalommal indult, és 1968-ban pedig megnyerte azt. A közép-európai kupában négy alkalommal indult a Slovan, legnagyobb sikerét az 1964-es szezonban jegyezte, amikor a döntőbe jutott. Ellenfele az ugyancsak csehszlovák TJ Spartak Praha Sokolovo együttese volt. Az első mérkőzés döntetlenre végződött, azonban a visszavágót elveszítette a Slovan.
[szerkesztés] Hullámvölgyben
Az 1970-es években elején újabb ezüstérmet nyert a Slovan, majd Jozef Vengloš vezetésével az 1973–74-es és az 1974–75-ös szezonokban is megnyerte a bajnokságot. A következő évadban ugyan a csapatnak még sikerült elérnie egy második helyezést, azonban a teljesítménye 1976 után jelentősen visszaesett. Előbb nyolcadik lett, majd ettől is rosszabb helyezéseket ért el. A mélypontot a katasztrofális 1984–85-ös szezon jelentette, amikor a 16. helyen végzett és kiesett az első osztályból. A komoly problémákat jelezte az is, hogy a Slovan csak három szezon elteltével jutott vissza a csehszlovák élvonalba. Ezt követően a csapat teljesítménye fokozatosan javult és Dušan Galis érkezése után, az 1990–91-es évadban ismét ezüstérmes lett, a rákövetkező szezonban pedig újra bajnoki címet ünnepelhetett. Az utolsó csehszlovák labdarúgó-bajnokságot 1992–93-ban rendezték meg, melyben bronzérmes lett a csapat. A kiemelkedő egyéni teljesítményeket tekintve Ján Čapkovič (1971–72), Marián Masný (1980–81) és Peter Dubovský (1991–92 és 1992–93) neve említendő meg, mivel a fenti időszakban ezek a játékosok nyerték el a csehszlovák élvonal gólkirályi címét. A szlovák labdarúgókupa ebben az időben másodlagos szerepet töltött be, mivel a kupa győztese jutott be a csehszlovák labdarúgókupa döntőjébe. Az előbbit hét, az utóbbit két alkalommal nyerte meg. A bajnokcsapatok Európa-kupájában és az utódjában, az UEFA-bajnokok ligájában négy alkalommal indult a (az 1970–71-es, az 1974–75-ös, az 1975–76-os és az 1992–1993-as szezonokban), azonban jelentősebb eredményt nem sikerült elérnie. Az UEFA-kupában három alkalommal (az 1972–1973-as, az 1976–1977-es és az 1991–1992-es idényekben) vett részt a csapat és hasonlóan eredménytelenül szerepelt. A kupagyőztesek Európa-kupájában két ízben indult, de a korábbi nagy sikert nem sikerült megközelítenie, mindkétszer már az első körben kiesett. A közép-európai kupában az 1987–1988-as szezonban vett részt. Bár a Slovan legyőzte a Pescara csapatát, a Váci Izzó MTE elleni súlyos, 6–0-s vereség következtében csoport utolsóként végzett. Egyedül az Intertotó-kupában ért el jelentősebb sikereket, ahol hét alkalommal is sikerült diadalmaskodnia (1970-ben, 1972-ben, 1973-ban, 1974-ben, 1977-ben, 1990-ben és 1992-ben). Összességében tehát kijelenthető, hogy a Slovan főleg az 1970-es évek elején szerepelt jól, majd egy hosszabb hullámvölgy után, az 1990-es évek elején közelítette meg a korábbi formáját.
[szerkesztés] Újra a szlovák bajnokságban
1993-ban megalakult az önálló Szlovákia, így a Slovan újra a szlovák labdarúgó-bajnokság első osztályában szerepelt. A csapat tartotta az 1990-es évek elején visszanyert jó formáját és el is nyerte az első három bajnoki címet. Ezt egy bronzérem követte az 1996–97-es szezonban, melyet némi visszaesés követett, de az 1998–99-es idényben ismét bajnok lett. A következő két szezonban bronz- illetve ezüstérmes lett, majd teljesítménye jelentősen leromlott. Ugyan a 2002–03-as szezonban még sikerült elérnie egy harmadik helyezést, de a katasztrofális 2003–04-es idényben a Slovan ismét búcsúzni kényszerült az élvonaltól. Hátránya 10 pont volt a kilencedik helyezett ŠK Matador Púchov csapatával szemben. A kialakuló kaotikus állapotokat jól jelezte, hogy csapatnak 2001-től 2004 végéig 12 edzője volt.
A Slovan két év elteltével jutott vissza az élvonalba, ahol előbb stabilizálta a helyét, majd a 2008–09-es szezonban ismét bajnoki címet ért el. A szlovák labdarúgókupában három alkalommal bizonyult a legjobb csapatnak (1994-ben, 1997-ben és 1999-ben).
A nemzetközi szereplések nem hoztak sok sikert a klubnak: egy ízben (az 1999–2000-es szezonban) indult az UEFA-bajnokok ligájában, azonban már a második selejtezőkörben kiesett az Anórthoszi Ammohósztu ellenében. Az UEFA-kupában hat alkalommal indult (az 1993–1994-es, az 1994–1995-ös, az 1995–1996-os, az 1996–1997-es, 2000–2001-es és a 2001–2002-es szezonokban), de itt is meglehetősen sikertelenül szerepelt. Legjobb eredményét az 1994–1995-ös kiírásban érte el, amikor bejutott a második körbe. A német Borussia Dortmund azonban túl erős ellenfélnek bizonyult és 4-2-es összesítéssel jutott tovább a Slovan ellenében. A kupagyőztesek Európa-kupájában is egy ízben indult a csapat, az 1997–1998-as kiírásban, de már az első körben kiesett a Chelsea FC ellenében. Az egyetlen sikert ismét az Intertotó-kupa megnyerése jelentette az 1994-es szezonban. Az újjászervezett, Európai Labdarúgó-szövetség által is elismert Intertotó-kupában 2007-ben vett részt, azonban a második körben kiesett az SK Rapid Wien csapata ellen.
A 2009–10-es szezont a cseh Dušan Uhrin vezetésével kezdte meg, amely a 2008–09-es szlovák labdarúgó-bajnokság megnyerésével ismét bejutott az UEFA-bajnokok ligájának selejtezőibe. A Slovan a második selejtezőkörben kapcsolódott be a küzdelmekbe. Első ellenfele a bosnyák HŠK Zrinjski Mostar volt, amelyet 4-1-es összesítéssel búcsúztatott. A görög Olimbiakósz együttese azonban mindkét alkalommal legyőzte a Slovant, amely így kiesett a kupából. Ezzel azonban a csapat jogosult lett a 2009–2010-es Európa-liga rájátszásában való részvételre. Ellenfele a holland AFC Ajax lett. Az első mérkőzésen a holland csapat súlyos, 5-0 arányú vereséget mért a pozsonyi klubra. A rossz szezonkezdetre való tekintettel Uhrin lemondott. Utóda Michal Hipp lett. A második mérkőzést is az AFC Ajax nyerte 2-0 arányban, így a Slovan az Európa-ligától is búcsúzni kényszerült. A bajnokságban a 19. fordulót követően a második helyen állt a csapat, egy ponttal lemaradva MŠK Žilinától. A szlovák labdarúgókupában a Slovan bejutott az elődöntőbe, ahol az ellenfele az FK Dukla Banská Bystrica lesz 2010 áprilisában. 2010 januárjában Dušan Tittel személyében új edző került a csapat élére.
[szerkesztés] Az egyesület nevei
A klub fennállása során több alkalommal is nevet változtatott. Ezek a következők voltak:
[szerkesztés] Eredmények
[szerkesztés] Amatőr bajnokságok
Az 1935–36-os szezonig nem szerepelt szlovák csapat a professzionális, állami bajnokságban. A klub 1. ČsŠK Bratislava néven 1927-ben és 1930-ban is amatőr bajnoki címet nyert.
Emellett a szlovák csapatok részére kiírt, ugyancsak amatőr szintű bajnokságban öt ízben is az első helyen végzett a csapat, bár ezek az eredmények nem tekinthetőek hivatalos bajnoki címnek.
[szerkesztés] Csehszlovák élvonalbeli bajnoki szereplések
A csapat összesen nyolc alkalommal volt bajnok a csehszlovák labdarúgó-bajnokságban, és ezzel az eredménnyel negyedik az örökranglistán. A klub 1935-ben 1. ČsŠK Bratislava néven vett részt először a professzionális csehszlovák labdarúgó-bajnokság első osztályában, mely az 1938–39-es szezonban Csehország német megszállása miatt megszakadt. Ezt követően a csapat a szlovák labdarúgó-bajnokságban szerepelt. Az 1945–46-os szezontól ismét az újraalakuló Csehszlovákia bajnokságában vettek részt. A Slovan többnyire jól szerepelt, azonban az 1984–85-ös szezonban kiesett az első osztályból és három idényt alacsonyabb osztályban töltött. 1993 óta, Szlovákia önállóvá válása után, ismét a szlovák labdarúgó-bajnokságában vesz részt a csapat.
*1945–46-ban két csoportban játszották a bajnokságot Az A és B csoport győztesei rájátszásban döntötték el a bajnoki cím sorsát.
A csehszlovák élvonal örökranglistája
[szerkesztés] Szlovák élvonalbeli bajnoki szereplések
Az első önállónak nevezhető szlovák labdarúgó-bajnokságot 1939-ben, Csehország német megszállása után tartották. A klub ŠK Bratislava néven négy bajnoki címet szerzett. 1944 őszén a bajnokság a megszakadt. A második világháború után a klub ismét a csehszlovák labdarúgó-bajnokságban szerepelt 1993-ig, az önálló Szlovákia megalakulásáig. Azóta ismét újraéledt a szlovák labdarúgó-bajnokság. A 2003–04-es szezon végén a csapat kiesett a szlovák élvonalból és két szezont alacsonyabb osztályban töltött. 1993 óta öt, összesen pedig kilenc bajnokságot nyert meg a Slovan. Ezzel az eredménnyel a legeredményesebb csapat a szlovák labdarúgó-bajnokság első osztályában.
*Az alapszakaszt rájátszás követte.
A szlovák élvonal örökranglistája
*Korábban 1. FC Košice és FC Artmedia Petržalka néven szerepeltek a fenti csapatok.
[szerkesztés] Szereplések a csehszlovák labdarúgókupában
A klub összesen 11 alkalommal szerepelt a csehszlovák labdarúgókupa döntőjében és öt ízben hódította el a trófeát.
A csehszlovák labdarúgókupa örökranglistája
[szerkesztés] Szereplések a szlovák labdarúgókupában
A klub összesen 13-szor szerepelt a szlovák labdarúgókupa döntőjében és tíz alkalommal hódította el a trófeát. A régi kupa nyertese a csehszlovák kupa döntőjébe jutott. Az új szlovák kupa döntőjébe négyszer jutott be a Slovan és ott háromszor nyert.
A szlovák labdarúgókupa örökranglistája (1993-tól)
[szerkesztés] Szereplések a szlovák labdarúgó-szuperkupában
2009-ben a Slovan az MFK Košice 2-0 arányú legyőzésével megnyerte a szlovák labdarúgó-szuperkupát.
[szerkesztés] Nemzetközi szereplések
[szerkesztés] Bajnokcsapatok Európa-kupája és UEFA-bajnokok ligája
A Slovan eddig hét alkalommal indult az UEFA-bajnokok ligájában, illetve annak elődjében, a bajnokcsapatok Európa-kupájában, azonban szereplései során nem sikerült jelentősebb eredményt elérnie.
A csapat a 1956–57-es szezonban indult először a bajnokcsapatok Európa-kupájában. Első ellenfele a lengyel KP Legia Warszawa volt a selejtezőkörben. A lengyel csapaton meglehetősen magabiztosan, 4:2-es összesítéssel jutott tovább a Slovan. Az első körben azonban a svájci Grasshopper-Club megoldhatatlan feladat elé állította a szlovák klubot. Az első mérkőzést ugyan 1:0 arányban megnyerte a Slovan, de a visszavágón meglehetősen simán, 2:0-ra kikapott, és így kiesett a további küzdelmekből.
Az 1970–71-es kiírásban a csapat első ellenfele a dán B 1903 volt az első körben. A Slovan végül két szoros mérkőzés után jutott tovább 4-3-as összesítéssel. A második körben azonban a görög Panathinaikósz erősebbnek bizonyult a pozsonyi csapatnál. A Panathinaikósz már az első összecsapás során jelentős előnyt szerzett (3-0). A visszavágót ugyan a Slovan nyerte 2-1 arányban, de hátrányát nem sikerült ledolgoznia, így ismét kiesett.
Az 1974–75-ös idény rendkívül balszerencsésen alakult a csapat számára. Ellenfele a belga RSC Anderlecht volt az első körben. Az első, gólzáporos mérkőzést a Slovan nyerte 4-2 arányban. A visszavágón azonban a belga csapat sikeresen ledolgozta a hátrányát és összesítésben 5-5-ös eredmény született. Az idegenben rúgott több gólnak köszönhetően így az RSC Anderlecht jutott tovább.
Az 1975–76-os kiírásban a csapat ellenfele az angol Derby County FC volt az első körben. Az első mérkőzést a Slovan nyerte 1-0-ra, azonban a visszavágón súlyos, 3-0 arányú vereséget szenvedett és újra kiesett.
Az 1992–93-as szezonban indult először a Slovan az UEFA-bajnokok ligájában. Ellenfele az első körben a magyar Ferencvárosi TC volt. A továbbjutás gyakorlatilag már az első mérkőzésen eldőlt, amikor a pozsonyi klub 4-1 arányban legyőzte a magyar csapatot. A visszavágón a Ferencvárosi TC nem tudott megújulni, és a találkozó 0-0-ra végződött. A második körben azonban az AC Milan simán, összesítésben 5-0-ra verte a Slovant.
Az 1999–2000-es idény elhozta a csapat eddigi legrosszabb szereplését. A Slovan ellenfele a ciprusi Anórthoszi Ammohósztu volt a második selejtezőkörben. Az első mérkőzést az Anórthoszi Ammohósztu nyerte 2-1 arányban. A visszavágón azonban a Slovan csak 1-1-es döntetlent tudott elérni, és így kiesett a ciprusi csapat ellenében.
A 2009–10-es szezonban a Slovan első ellenfele a bosnyák HŠK Zrinjski Mostar volt a második selejtezőkörben. Az első mérkőzést a bosnyák csapat nyerte 1-0 arányban, mely egyben az első győzelme volt az UEFA-bajnokok ligájában. A visszavágón a Slovan magabiztos, látványos játékkal 4-0 arányban verte a HŠK Zrinjski Mostart. A csapat következő ellenfele a görög Olimbiakósz volt. Mindkét mérkőzést a görög csapat nyerte 2-0 arányban, így a Slovan kiesett a kupából.
[szerkesztés] Vásárvárosok kupája és UEFA-kupa
Az ŠK Slovan Bratislava nem szerepelt az 1955 és 1971 közötti időszakban megrendezésre kerülő, az UEFA-kupa elődjének számító, vásárvárosok kupájában. Az UEFA-kupában kilenc alkalommal indult a csapat, de jelentősebb eredményt eddig nem sikerült elérnie.
A Slovan az 1972–73-as szezonban mutatkozott be az UEFA-kupában. Ellenfele a jugoszláv FK Vojvodina volt az első körben. A csapat magabiztosan, 8-1-es összesítéssel jutott tovább a jugoszláv klub ellenében. A második körben a spanyol UD Las Palmas ellen lépett pályára. Az első mérkőzés 2-2-es döntetlenre végződött. A második összecsapás ismét szoros küzdelmet hozott, azonban a spanyol csapat végül 1-0 arányban nyerte a találkozót, így a pozsonyi csapat kiesett a küzdelmekől.
Az 1976–77-es kiírásban az izlandi Fram volt a csapat első ellenfele az első körben. A Slovan ismét magabiztosan kezdte a kupát és összesítésben 8-0 arányban győzte le az izlandi klubot. A második körben azonban komolyabb ellenfélre akadt az angol Queens Park Rangers FC csapatában. Az első mérkőzés szoros, 3-3-as eredménnyel végződött. A második találkozón azonban az angol klub meglepte a Slovant és fölényes, 5-2 arányú győzelmével továbbjutott az égszínkékek ellenében.
Az 1991–92-es idényben a Slovan ismét az első körben kapcsolódott be a küzdelmekbe. Ellenfele a Real Madrid CF csapata volt. Az első mérkőzésen szoros eredmény született (a Real Madrid nyert 2-1 arányban). A csapat a visszavágón is bravúros teljesítményt nyújtott, de az 1-1-es döntetlen nem volt elég a továbbjutáshoz.
Az 1993–94-es szezon ismét szoros küzdelmet hozott, azonban a Slovannak most sem volt szerencséje. Az első körben az angol Aston Villa FC lett a csapat ellenfele. Az első találkozó 0-0-ra végződött, a második összecsapást azonban nagy küzdelem után az angol klub nyerte 2-1 arányban, így a Slovan ismét búcsúzni kényszerült a további küzdelmektől.
Az 1994–95-ös idényben a Slovan első ellenfele az északír Portadown FC volt a selejtező körben. A pozsonyi klub nagy fölénnyel, összesítésben 5-0 arányban, jutott túl az ellenfelén. Az első körben, a dán FC København elleni mérkőzések már szorosabb küzdelmet hoztak. Az első mérkőzést a Slovan nyerte 1-0 arányban. A visszavágón a dán csapat nem tudta ledolgozni a hátrányát, és az 1-1-es döntetlennek köszönhetően a Slovan jutott tovább. A második körben a német Borussia Dortmund ellen lépett pályára a csapat. Az első találkozót a Slovan nyerte 2-1-re. A visszavágón azonban a német csapat súlyos, 3-0 arányú vereséget mért a pozsonyi klubra, mely így ismét kiesett a kupából.
Az 1995–96-os kiírásban a csapat először a horvát NK Osijek ellen lépett pályára a selejtező körben. A Slovan súlyos vereséget mért a horvát klubra. Előbb 4-0, majd 2-0 arányban diadalmaskodott az Osijek felett. Az első körben ismét német csapat lett a pozsonyi klub ellenfele. Az 1. FC Kaiserslautern elleni első mérkőzés ismét a Slovan győzelmét hozta (2-1). A visszavágón azonban az előző szezonhoz hasonlóan súlyos, 3-0 arányú vereséget szenvedett a csapat, mely így ismét búcsúzni kényszerült a további küzdelmektől.
Az 1996–97-es szezonban a Slovan első ellenfele az ír St Patrick's Athletic FC volt az előselejtező körben. Mindkét mérkőzésen szoros eredmény született, de végül a pozsonyi klub jutott tovább 5-3-as összesítéssel. A selejtező körben a csapat a török Trabzonspor ellen lépett pályára. Az első mérkőzést a Slovan nyerte 2-1 arányban. A visszavágón azonban a Trabzonspor fölényes, 4-1 arányú győzelmet aratott, és a pozsonyi csapat ismét kiesett a kupából.
A 2000–01-es idényben a csapat a grúz SK Lokomotivi Tbiliszi ellen lépett először pályára a selejtező körben. A Slovan mindkét találkozót 2-0-ra nyerte. Az első körbe bejutva a horvát NK Dinamo Zagreb lett a csapat ellenfele. Az első találkozót a horvát klub fölényesen, 3-0 arányban nyerte. A visszavágón a Slovan nem tudta ledolgozni a hátrányát, és az 1-1-es döntetlennek köszönhetően ismét búcsúzni kényszerült a további küzdelmektől.
A 2001–02-es kiírásban a Slovan a walesi Cwmbran Town AFC ellen kezdte a küzdelmeket a selejtező körben. A pozsonyi csapat továbbjutása gyakorlatilag már az első, 4-0-ra megnyert mérkőzés után eldőlt (összesítésben 5-0 lett az eredmény). Az első körben a csapat ellenfele a cseh FC Slovan Liberec lett. Az első találkozót a cseh klub nyerte 2-0 arányban. A visszavágót a Slovan nagy küzdelem után megnyerte, de az 1-0 arányú győzelem nem volt elég a továbbjutáshoz.
[szerkesztés] Európa-liga
A Slovan a 2009–2010-es szezonban indult először az Európa-ligában, amely korábban UEFA-kupa néven volt ismert. A csapat az UEFA-bajnokok ligájából való kiesése után lett jogosult a kupában való részvételre. A küzdelmekbe a rájátszásban kapcsolódott be, ahol ellenfele a holland AFC Ajax lett. Az első mérkőzésen a holland csapat súlyos, 5-0 arányú vereséget mért a pozsonyi klubra. A Slovan a visszavágón nem tudott megújulni és az AFC Ajax újabb, ezúttal 2-0 arányú győzelme a szlovák csapat kiesését eredményezte.
[szerkesztés] Kupagyőztesek Európa-kupája
A Slovan összesen hét alkalommal indult a kupagyőztesek Európa-kupájában (az 1998–1999-es idény után a kupa megszűnt), és egy ízben, az 1968–1969-es szezonban nyerte el ezt a trófeát az FC Barcelona legyőzésével.
A Slovan az 1962–63-as szezonban szerepelt először a kupagyőztesek Európa-kupájában. Első ellenfele a svájci FC Lausanne-Sport volt a második körben. Két szoros mérkőzés után a Slovan 2:1-es összesítéssel bejutott a negyeddöntőbe. Itt a csapat az angol Tottenham Hotspur FC ellen lépett pályára. Az első találkozót a Slovan nyerte 2:0 arányban. A visszavágón azonban az angol csapat katasztrofális, 6:0 arányú vereséget mért a pozsonyi csapatra, amely így kiesett a kupából.
Az 1963–64-as kiírásban a csapat első ellenfele a finn HPS Helsinki volt a selejtező körben. Az összecsapások a Slovan fölényes, összesítésben 12:2 arányú győzelmét hozták. Az első körben a csapat a walesi Borough United FC ellen lépett pályára, és a két mérkőzés után 4:0 volt az eredmény a Slovan javára. A negyeddöntőbe bejutva a csapat a skót Celtic FC-vel találkozott. Mindkét mérkőzés a skót csapat 1:0 arányú győzelmével végződött és a Slovan kiesett a kupából.
Az 1968–69-es idényben először a jugoszláv FK Bor ellen lépett pályára a csapat az első körben. Az első mérkőzést a Slovan nyerte 3:0 arányban. A második találkozón kiengedett a csapat, és a jugoszláv klub játékosai mindent megtettek, hogy ledolgozzák a hátrányukat, de ehhez a pályán elért 2:0 nem volt elégséges. A második körben a portugál FC Porto ellen lépett pályára a Slovan. Az első összecsapás a portugál csapat 1:0 arányú győzelmét hozta. A visszavágón azonban a Slovan alaposan meglepte az FC Porto csapatát, és fölényes 4:0 arányú győzelmet aratott. A negyeddöntőben az olasz Torino FC ellen két szoros mérkőzést játszott a csapat és összesítésben 3:1 arányban győzte le ellenfelét. Az elődöntőben a skót Dunfermline Athletic FC elleni első mérkőzés eredménye 1:1 lett. A visszavágó is szoros küzdelmet hozott, és a Slovan végül 1:0 arányban nyerte a találkozót. A döntőben a csapat ellenfele a spanyol FC Barcelona volt. A mérkőzést 1969. május 21-én 19 órakor kezdték a csapatok Bázelben, közel 20 ezer néző előtt. Michal Vičan edző a nagytermetű védőre, Alexander Horváthra építette a csapatát, mely látványos játékkal lepte meg mind a nézőket, mind a spanyol klub játékosait. A Slovan már a második percben vezetéshez jutott Ľudovít Cvetler jóvoltából. 14 perccel később José António Zaldúa találata kiegyenlítette a mérkőzés állását. Ezt azonban Vladimír Hrivnák, majd Ján Čapkovič góljai követték a 30. és a 42. percben. A Slovan uralta a játékot az első félidőben. A második félidő eleje Carles Rexach góljával kezdődött, azonban a Slovan képes volt megtartani az előnyét, és jó játékával megérdemelten nyerte meg a kupát.
Az 1969–70-es szezon nagy csalódást okozott az előző évi kupagyőzelem után. A Slovan a jugoszláv NK Dinamo Zagreb ellen kezdte meg a küzdelmeket az első körben. Az első mérkőzés a jugoszláv csapat biztos, 3:0 arányú győzelmével végződött. A visszavágón a Slovan nem tudott megújulni, és csak egy gól nélküli döntetlenre futotta az erejéből, így mindjárt az első körben kiesett a kupából.
Az 1982–83-as kiírás sem hozott több szerencsét a Slovannak. Első ellenfele az olasz FC Internazionale volt az első körben. Az első találkozót az olasz csapat nyerte 2-0 arányban. A második mérkőzés szoros küzdelmet hozott, azonban a Slovan 2-1-es győzelme nem volt elég a továbbjutáshoz.
Az 1989–90-es idényben a csapat az első körben a svájci Grasshopper-Club ellen lépett pályára. Az első mérkőzés a pozsonyi csapat magabiztos, 3-0 arányú győzelmével végződött. A visszavágón azonban a svájci csapat alaposan meglepte a Slovant. A rendes játékidőben összesítésben döntetlenre álltak a csapatok. A hosszabbításban azonban ismét a Grasshopper-Club tudott betalálni a kapuba, mely a szlovák csapat kiesését jelentette a kupából.
Az 1997–98-as szezonban a csapat első ellenfele a bolgár PFK Levszki Szófia volt a selejtezőkörben. A két mérkőzés szoros küzdelmet hozott, melyből végül a Slovan került ki győztesen. Az első körbe bejutva az angol Chelsea FC azonban már leküzdhetetlen ellenfelet jelentett a Slovan számára. Mindkét mérkőzést az angol csapat nyerte 2-0 arányban és a pozsonyi csapat ismét búcsúzni kényszerült a kupától.
[szerkesztés] Közép-európai kupa
A közép-európai kupában nyolc alkalommal indult a Slovan, de a trófeát nem sikerült megnyernie. Ez a kupa a második világháború előtt élte a fénykorát és 1992-ben megszűnt, mivel addigra teljesen elvesztette a jelentőségét. A csapat egyszer jutott be a döntőbe, egyszer az elődöntőbe.
Az 1955-ös szezonban mutatkozott be a Slovan a közép-európai kupában. Első ellenfele a jugoszláv FK Vojvodina volt a negyeddöntőben. Az első mérkőzés gól nélküli döntetlenre végződött. A visszavágó a Slovan magabiztos, 3:0 arányú győzelmét hozta. Az elődöntőben a csapat ellenfele az ugyancsak csehszlovák AC Dukla Praha volt. A két csapat nagy küzdelmet vívott a továbbjutásért. Az első találkozó végeredménye 0:0, a másodiké 2:2 lett. Tekintve, hogy ekkor nem számítottak az idegenben lőtt gólok, újabb mérkőzés lejátszására volt szükség. A harmadik összecsapás is szoros küzdelmet hozott, melyből végül az AC Dukla Praha került ki győztesen (2:1). A pozsonyi csapat így kiesett a kupából.
Az 1956-os kiírás küzdelmeihez ismét a negyeddöntőben csatlakozott a Slovan. Ellenfele az osztrák SK Rapid Wien volt. A mérkőzések nagy küzdelmet hoztak, a Slovan összesítésben 3:4-ra alulmaradt az osztrák csapattal szemben, így ismét búcsúzni kényszerült a kupából.
Az 1957-es idényben a csapat első ellenfele a jugoszláv FK Vojvodina volt a negyeddöntőben. Az első mérkőzés a pozsonyi csapat nyerte 1:0 arányban. A visszavágón azonban a jugoszláv csapat uralta a játékot, és megsemmisítő, 6:0 arányú győzelme a Slovan kiesését jelentette.
Az 1960-as szezon lebonyolítása rendhagyó módon zajlott. A tornán öt ország vett részt, fejenként hat csapattal. A klubok által elért eredményeket országonként összesítették. A csapat ellenfele a jugoszláv FK Partizan volt. Az első mérkőzést a Slovan nyerte 2:1-re. A visszavágó azonban a jugoszláv csapat magabiztos, 4:1 arányú győzelmét hozta. A csehszlovák klubok a harmadik helyen végeztek 13 ponttal, négy ponttal lemaradva az első helyezett magyaroktól.
Az 1962-es kiírásban a csapatokat négy négyes csoportra osztották és a csoportgyőztesek jutottak be az elődöntőbe. A Slovan a magyar Budapesti Honvéd, az olasz Bologna FC és a jugoszláv FK Crvena Zvezda csapataival került egy csoportba. A Budapesti Honvéd elleni találkozók szoros küzdelmet hoztak. Az első mérkőzést a magyar csapat, a visszavágót pedig a Slovan nyerte 2:1 arányban. A Bologna FC elleni első találkozó az olasz csapat sikerét hozta el (3:0). A második mérkőzésen a Slovan szoros küzdelemben, 2:1 arányban nyert. A FK Crvena Zvezda elleni mérkőzések is szoros eredménnyel zárultak. A Slovan előbb 1:0 arányban győzött, majd 1:1-es döntetlent ért el a jugoszláv csapat ellen. A pozsonyi csapatnak nem volt szerencséje, mert a csoport végeredménye meglehetősen szoros volt, így hét ponttal a harmadik helyen végzett. A Bologna FC egy ponttal, az FK Crvena Zvezda pedig a jobb gólarányának köszönhetően előzte meg.
Az 1964-es idény küzdelmeibe a negyeddöntőben kapcsolódott be a Slovan. A jugoszláv FK Željezničar az első mérkőzésen szoros, 2:1 arányú győzelmet aratott. A visszavágón azonban a Slovan meggyőző teljesítmény mutatott és 3:0 arányban győzte le az ellenfelét. Az elődöntőben a magyar Vasas SC ellen lépett pályára a csapat. Az első összecsapás 1:1-re végződött. A második találkozón elért 2:0 arányú győzelemnek köszönhetően azonban a Slovan jutott be a döntőbe. Az ugyancsak csehszlovák TJ Spartak Praha Sokolovo elleni első összecsapás gól nélküli döntetlenre végződött. A visszavágón azonban nem tudtak megújulni a Slovan játékosai és TJ Spartak Praha Sokolovo 2-0 arányban nyerte mind a mérkőzést, mind a kupát.
Az 1966–67-es szezonban a Slovan a magyar Újpesti Dózsa ellen lépett pályára az első körben. A továbbjutás kérdése gyakorlatilag már az első mérkőzésen eldőlt, mivel a magyar csapat megsemmisítő, 5:1 arányú győzelmet aratott. A visszavágón a Slovan nem tudta ledolgozni a hátrányát, és az 1:1-es döntetlennnek köszönhetően kiesett a kupából.
Az 1987–88-as kiírásban a csapatokat két hármas csoportra osztották és a csoportgyőztesek jutottak be az döntőbe. Az olasz Pescara elleni mérkőzést a Slovan nyerte 1-0 arányban, de a magyar Váci Izzó MTE súlyos, 6-0 arányú vereséget mért a csapatra, amely így kiesett a kupából.
[szerkesztés] Intertotó-kupa
Az Intertotó-kupában a Slovan összesen 14-szer indult, és tíz alkalommal hódította el a trófeát. Az 1961–1962-es és az 1963–1964-es szezonokban az elő- illetve a negyeddöntőig jutott a csapat. A többi kiírásban csak a csoportköröket tartották meg, melynek nyertesei automatikusan kupagyőztesek lettek. Az 1995-ös idényig megtartott sorozatot nem az Európai Labdarúgó-szövetség rendezte, és így annak eredményeit nem ismeri el hivatalosnak. Az új, 1995 utáni kupában a csapat csak egy alkalommal indult.
Kupagyőztes: 1968, 1970, 1972, 1973, 1974, 1977, 1990, 1992, 1993, 1994
[szerkesztés] Összesítés
*A nem az UEFA rendezésében megrendezett Intertotó-kupa mérkőzések kivételével, mivel ezeket az eredményeket a szövetség nem ismeri el. Az összesítés nem tartalmazza az UEFA által el nem ismert kupákat sem.
[szerkesztés] Játékoskeret
2010. március 11-én:
Jelmagyarázat: GK (Goalkeeper) = kapus; DF (Defender) = hátvéd; MF (Midfielder) = középpályás; FW (Forward) = csatár.
[szerkesztés] Ismertebb játékosok
[szerkesztés] A Slovan gólkirályai az élvonalban
Csehszlovák élvonal
Szlovák élvonal
[szerkesztés] Stadion
A Tehelné Pole Stadion az ŠK Slovan Bratislava és a szlovák labdarúgó-válogatott hazai stadionja, mely Pozsony Tehelné Pole (magyarul Téglamező) kerületében található. A létesítmény 30�085 fő befogadásra alkalmas. A pálya hosszúsága 105, szélessége pedig 68 méter. A stadion építésére az első Szlovák Köztársaság ideje alatt került sor. 1938-ban, mikor a Harmadik Birodalom megszállta Pozsony Petržalka kerületét, a szlovák főváros elveszítette szinte az összes sportlétesítményét. Az építési munkálatok 1939-ben kezdődtek, és bár 1940-ben átadták, egyes munkálatok 1944-ig tartottak. A stadion ezt követően a klub hazai pályája lett. Hivatalos felavatására 1940 szeptemberében került sor, ekkor 25�000 férőhellyel rendelkezett. Az első nemzetközi mérkőzésre 1940. október 27-én került sor a stadionban, mikor a csapat a német Hertha BSC együttesét fogadta. A találkozó 2:2-re végződött. A régi stadion felújítási munkálataira 1961-ben került sor. A tribün hozzáadásával a férőhelyek száma jelentősen megnőtt, és a létesítmény 45�000 fő befogadására volt alkalmas. A felújítás során, a pálya rendbehozatala mellett, a stadiont világítással és eredményjelző táblával látták el. Később a létesítmény kapacitása 30�085 főre csökkent.
[szerkesztés] Induló
Slovan, do toho!
Belasí jak obloha, sú naši chlapci na tráve, talent majú od boha, bojovnosť majú v svojej povahe. A preto poďme Slovan, poďme Slovan, všetci Slovan do toho!
Keď belasí útočia, súperi hrozný strach majú, pred bránou to roztočia a vtedy góly len padajú. A preto poďme Slovan, poďme Slovan, všetci Slovan do toho!
Obrana je pozorná, súper ňou neprerazí, nálada je výborná, určite Slovan zasa zvíťazí. A preto poďme Slovan, poďme Slovan, všetci Slovan do toho!
Slovanisti vždy fandia a celým srdcom skandujú, svoje city netaja, veď Slovan Bratislava milujú. A preto poďme Slovan, poďme Slovan, všetci Slovan do toho!
[szerkesztés] Szurkolók, riválisok
Az ŠK Slovan Bratislava rendelkezik az egyik leghíresebb szurkolótáborral Szlovákiában. A csapat iránti szeretet és szenvedély jeleként jelentős számú Slovan szurkoló jelenik meg a csapat vendégszereplései alkalmával is. Mérkőzéseiket komoly rendőri készültség kíséri. A legjelentősebb szurkolói csoportokat az Ultras Slovan és a Belasá šlachta ultrái képezik. Kapcsolatuk különösen rossz az ugyancsak vehemens Spartak Trnava ultráival, és a két csapat találkozóit gyakran szurkolói erőszak követi. A 2008 szeptemberében megrendezett, egymás elleni mérkőzést követően rendőri beavatkozásra volt szükség a közrend megőrzése érdekében. Jellemző, hogy a rendőrség 2009 májusában, az egymás elleni találkozójukra nagy erőket vezényelt ki, annak ellenére, hogy a mérkőzést zárt kapuk mögött játszották.
Ugyancsak botrány kísérte a Slovan dunaszerdahelyi, FK DAC 1904 Dunajská Streda elleni vendégszereplését 2008 novemberében, bár ezúttal a rendőrségé volt a főszerep. A dunaszerdahelyi csapat szereplését számos felvidéki magyar, illetve magyarországi szurkoló kívánta megtekinteni. A mérkőzés több volt, mint egy szimpla bajnoki. A Slovan, mint „igazi szlovák nemzeti csapat” csapott össze a „magyar csapattal.” Már a találkozó előtt hetekkel megkezdődtek az üzengetések, plakátok, videók formájában. A stadionba rengeteg szurkoló érkezett, legalább 10�000-en lehettek. Rendbontás hazai részről nem történt, a vendégszurkolók azonban görögtüzeket dobáltak a pályára. Ennek ellenére a rendfenntartó erők a hazai szektorokba nyomultak be és válogatás nélkül, brutálisan ütöttek mindenkit. A rendőri fellépés következtében 16 magyar és 15 szlovák szurkolót állítottak elő a szlovák rendőrök, valamint 50 fő kórházi ellátásra szorult. A rendőrök intézkedését illetően azonban felmerült, hogy indokolatlanul és aránytalanul léptek fel a magyar szurkolókkal szemben, ami tekintve a két ország közötti feszült helyzetet, külügyminiszteri egyeztetést vont maga után. Göncz Kinga külügyminiszter arra kérte a szlovák hatóságokat, hogy vizsgálják ki az esetet.
Az ŠK Slovan Bratislava legnagyobb riválisai az FC Spartak Trnava (mérkőzéseiket, mint a fentiekből is kitűnik, gyakran kíséri szurkolói erőszak) és az FK Inter Bratislava, valamint az MFK Petržalka. Az FC Spartak Trnava csapatával már a csehszlovák labdarúgó-bajnokság alatt jelentős versengés alakult ki, mivel a Slovannal együtt csak ez a két szlovák klub indult jelentősebb eséllyel a cseh csapatok mellett a bajnoki cím megszerzéséért. Az egymás elleni versengésből, a bajnoki címek és kupák megszerzését tekintve, egyelőre az ŠK Slovan Bratislava került ki győztesen, jelentősen megelőzve a riválisait.

Summary:
Az ŠK Slovan Bratislava (a Slovan név magyarul szlávot jelent) az egyik legismertebb és legeredményesebb szlovák labdarúgócsapat, székhelye Pozsonyban található.
A klubot 1919. május 3-án alapították. A csapat eleinte csak az amatőr csehszlovák labdarúgó-bajnokságban és az ugyancsak amatőr szintű szlovák bajnokságban szerepelt. Az 1935–36-os szezontól azonban a klub bekapcsolódott a csehszlovák labdarúgó-bajnokság első osztályának küzdelmeibe, ahol viszonylag jól szerepelt. Csehország német megszállása után a szlovák csapatok saját bajnokságot alapítottak. Ez az időszak hozta el az első aranykort a klub történetében. 1939-től 1944-ig a csapat négy bajnoki címet szerzett és két alkalommal lett ezüstérmes. A második világháborút követően Csehszlovákia újraalakult, és az 1945–46-os szezontól 1993-ig a klub ismét a csehszlovák labdarúgó-bajnokságban szerepelt. Szlovákia 1993-as önállóvá válása után az újra megszervezett szlovák labdarúgó-bajnokságban vett részt. A csehszlovák labdarúgó-bajnokság első osztályát nyolc, a szlovákot pedig kilenc alkalommal nyerte meg a csapat. A csehszlovák és a szlovák labdarúgókupában összesen 15-ször diadalmaskodott a klub. A nemzetközi kupák tekintetében a legnagyobb sikert a kupagyőztesek Európa-kupájának elhódítása jelentette az 1968–69-es szezonban.