[modifică] Timpuri străvechi
Primele urme ale prezenţei omului pe teritoriul de astăzi al Timişoarei datează din neolitic, mai bine de 6.000 de ani în urmă. Poziţia geografică a vetrei pe care s-a dezvoltat oraşul Timişoara, aproape în centrul unei zone delimitate de trei artere importante de circulaţie (Mureş, Tisa, Dunărea), fertilitatea Câmpiei bănăţene, luncile şi mlaştinile întinse din preajmă au oferit, încă din vechime, condiţii favorabile de hrană şi vieţuire a oamenilor.
În cartierul Fratelia au fost descoperite vase ceramice aparţinând culturii Vinca, iar în altă locaţie, un complex de locuinţe şi ceramică. De asemenea, au fost descoperite obiecte aparţinând acestei perioade (anul 4000 î.Chr) în cartierele Cetate, Mehala şi la Pădurea Verde.
Referitor la perioada bronzului, cea mai relevantă descoperire este o necropolă de incineraţie, în cartierul Fratelia, unde arheologii au scos la lumină 200 de morminte şi 400 de vase. Această necropolă susţine ipoteza că aici exista o aşezare stabilă. Au mai fost descoperite urme din epoca bronzului şi în Fabric şi Mehala.
Epoca fierului, legată puternic de înflorirea civilizaţiei geto-dacă, este destul de slab reprezentată. Au fost descoperite ceramică, monede romane şi un cuţit la Pădurea Verde. Din perioada romană au fost descoperite monede, fibule şi un vârf de lance în cartierele 1 Mai şi Mehala. În vatra oraşului este atestată o continuitate şi după retragerea aureliană. În cartierul Freidorf au fost găsite fragmente de râşniţă, seminţe carbonizate, gropi de provizii toate datând din secolele III-IV şi care atestă practicarea agriculturii şi creşterea animalelor, iar resturile de vânat indică practicarea vânătorii. De asemenea în aşezarea de la Cioreni s-a descoperit ceramică autohtonă, dar şi romană aparţinând secolelor II-IV, iar locuirea aşezării se prelungeşte până în secolele VIII-IX. Tot în acestă aşezare a fost identificată o necropolă aparţinând feudalismului timpuriu din care s-au cercetat 20 de morminte. Este vorba de acelaşi lucru şi în cazul cercetărilor de la Dumbrăviţa unde materialul ceramic şi celelalte obiecte descoperite în acest loc au dus la concluzia existenţei aici a unei aşezări daco-romane în secolele II-III.
[modifică] Atestarea documentară a castrului Tymes
Se presupune că în secolul IX, cneazul Glad domnea peste aceste locuri. El a acceptat suzeranitatea ungară. Totuşi, până acum nu a fost descoperit nici un document care să dateze din acea perioadă. Prima atestare documentară a localităţii Timişoara este destul de controversată, aceasta fiind plasată de specialişti fie în 1212, fie în 1266. În această perioadă, cetatea ocupa o suprafaţă dreptunghiulară, iar fortificaţia consta dintr-un val de pământ cu palisadă care era apărată din trei părţi de braţe de apă, iar pe a patra latură de un canal. Aşezarea care a evoluat în această zonă nu dobândise până atunci o importanţă politică, economică, socială sau religioasă, pentru că rolul dominant în zonă, în plan politic şi spiritual, îl avea Cenadul. În 1175 este menţionat comitatul Timiş, dar sursele nu menţionează care este centrul economic şi administrativ al acestuia. În momentul atestării sale, acesta făcea parte din comitatul Timiş, o unitate administrativ teritorială a regatului ungar. Teritoriul cunoscut mai târziu ca Banat, cu centrul administrativ în „Urbs Morisena” (apoi Cenad) fusese cucerit de către maghiari în jurul anului 1030 şi încorporat regatului ungar.
[modifică] Timişoara medievală, în Regatul maghiar (până în 1554)
Fiind aşezată într-un punct strategic, de unde putea fi controlată o mare parte a Câmpiei Banatului, atât Timişoara cât şi funcţia de comite de Timiş devin din ce în ce mai importante. Timişoara primeşte un impuls deosebit în timpul domniei regelui Carol Robert de Anjou care în urma vizitei sale din 1307 ordonă construirea unui palat regal,pe locul unde este acum Castelul Huniazilor construit de Iancu de Hunedoara, iar în timpul anarhiei feudale, acesta chiar îşi va muta capitala la Timişoara. Stabilirea curţii regale în acest loc a determinat o creştere demografică a aşezării, dar importanţa ei devine şi comercială şi politică. Timişoara devine capitala regatului ungar pentru o perioadă de 8 ani, între 1316-1323. Carol Robert de Anjou va mai reveni la Timişoara în 1330 când porneşte de aici împotriva lui Basarab I, Domnul Ţării Româneşti. Palatul regal a fost ridicat cu meşteri italieni şi era organizat în jurul unei curţi dreptunghiulare având un corp principal care era prevăzut şi cu un donjon sau un turn.
Timişoara va juca un rol important şi în lupta cu noua ameninţare de la Sud: turcii otomani. În 1394, turcii conduşi de Baiazid trec pe lângă Becicherecul Mare şi Timişoara în drumul lor spre Ţara Românească unde vor fi înfrânţi de către voievodul muntean Mircea cel Bătrân în bătălia de la Rovine. Timişoara va servi din nou ca punct de concentrare a forţelor armate creştine, de data aceasta în vederea confruntării de la Nicopole. După înfrângerea creştinilor, turcii vor devasta Banatul până la Timişoara, de unde vor fi alungaţi de către comitele de Timiş, Ştefan de Lossoncz (Lossonczy István).
Numirea lui Iancu de Hunedoara în 1440 în funcţia de comite de Timiş marchează un capitol aparte din istoria Timişoarei. Iancu de Hunedoara va fi cunoscut în întreaga regiune pentru reputata victorie de la Belgrad, asupra otomanilor, fiind considerat în acea vreme apărător al creştinătăţii. El va transforma oraşul într-o tabără militară permanentă şi în domiciliul său, pentru că se mută împreună cu familia. Astfel, cetatea va rămâne în posesia Corvineştilor până în 1490. Iancu de Hunedoara se ocupă şi de refacerea vechiului castel, cu ajutorul unui arhitect italian. După moartea lui Ladislau al V-lea, regele Ungariei, Matei Corvin, fiul lui Iancu de Hunedoara, este ales suveran al Ungariei (1458). Acesta este considerat de către istoriografia maghiară drept unul dintre cei mai mari regi din istoria Ungariei. Odată cu extinderea teritorială a Imperiului Otoman în această parte a Europei, Timişoara, prin poziţia sa şi prin forţa garnizoanei sale devine cheia unui întreg sistem defensiv ce asigura partea sud-estică a Ungariei. Din această cauză încercările de cucerire ale turcilor devin din ce în ce mai insistente. Astfel, tentative de cucerire a cetăţii au loc în anii 1462, 1467, dar toate aceste expediţii au eşuat. În anul 1478, Matei Corvin numeşte în funcţia de comite de Timiş pe Pavel Chinezul.
[modifică] Răscoala lui Gheorghe Doja (1514)
Un episod deosebit din istoria Timişoarei îl reprezintă asediul cetăţii de către oastea ţăranilor răsculaţi condusă de Gheorghe Doja. Războiul ţărănesc a pornit din Transilvania, după ce Gheorghe Doja a fost numit comandant al cruciadei anti-otomane, iniţiate de Papa Leon al X-lea. Acesta promisese iobagilor participanţi la cruciadă, eliberarea, însă cum războiul nu a mai avut loc, nemulţumirea maselor oprimate a dus la transformarea revoltei într-o răscoală. Armatele răsculate, formate din iobagi români şi unguri au înfrânt mai întâi nobilimea condusă de comitele Ştefan Bathory şi episcopul Nicolaie Csaki, dar au fost înfrânte lângă Timişoara de comitele Ioan Zapolya. Gheorghe Doja a încercat să schimbe albia Begăi pentru a se putea apropia mai uşor de cetate, dar nu a reuşit şi a fost înfrânt. Se spune că locul unde Doja a suferit o cumplită moarte, fiind pus pe un scaun din fier înroşit şi ars de viu, este marcat de statuia Sfintei Marii din Piaţa cu acelaşi nume a cartierului Iosefin. Totuşi, ultimele ipoteze susţin că torturarea lui Doja a avut loc chiar lângă castel, de unde nobilii au putut urmări macabrul spectacol. Deci este mult mai probabil ca locul execuţiei să fie undeva în faţa Hotelului Central de lângă Muzeul Banatului.
[modifică] Atacul otoman (1552)
După moartea lui Ioan Zapolya, Transilvania şi Banatul, împreună cu Timişoara, vor ajunge în mâinile Habsburgilor. După un asediu eşuat în anul 1551, turcii se regrupează şi se întorc cu o nouă strategie. La 22 aprilie 1552 o armată de 160.000 de oameni sub comanda lui Ahmed–Paşa pleacă de la Adrianopol, iar peste două luni ajunge în faţa Timişoarei, înconjurând-o în două zile. Se construiesc poduri peste râu, iar mlaştinile sunt acoperite cu lemn şi scânduri. Luptele au continuat 25 de zile, iar cei 160.000 de mii de turci atacau cetatea apărată de numai câteva mii de creştini. Lovitura de graţie este distrugerea Turnului de apă care făcea legătura între oraş şi castel, iar cei din cetate rămân fără apă pe o căldură dogoritoare. Aşadar, comitele Ştefan de Losoncz nu mai are altă soluţie decât să negocieze predarea cetăţii şi reuşeşte să obţină promisiunea că trupele creştine decimate şi civilii din oraş vor putea trece cu tot avutul lor, lăsând cetatea în mâna turcilor. Astfel, la 30 iulie 1552 soldaţii, civilii şi răniţii ies din cetate încrezători în vorbele paşei însă acesta îşi încalcă jurământul şi toţi supravieţuitorii, sunt măcelăriţi cu cruzime de către ieniceri. Rănit grav, Ştefan de Losoncz, comandantul garnizoanei, este adus în faţa lui Ahmed – Paşa şi decapitat. Oraşul este apoi prădat, devastat, bisericile creştine sunt transformate în geamii musulmane, iar clopotele, aruncate din turnuri.
[modifică] Timişoara otomană, vilaietul (1552-1716)
Transformarea Timişoarei în capitală de vilayet otoman, sub conducerea unui vali (guvernator) sau beilerbei (uneori cu rang de paşă sau chiar de vizir), schimbă mult oraşul, în primul rând în ceea ce priveşte compoziţia etnică. Musulmanii privilegiaţi (şi odată cu ei şi primii evrei, de rit sefard) vin aici şi, pe lângă agricultură s-a dezvoltat mult şi comerţul. În această perioadă o parte din Banat este organizată de către turci în Vilaiet. Aceasta cuprinde 6 sangeacuri: Timişoara, Cenad, Lipova, Gyula, Moldova Veche şi Orşova, dar reşedinţa Vilaietului rămâne la Timişoara, care avea atunci acelaşi statut cu Buda şi Belgrad, unde conducea un supus direct al sultanului, un beglerbeg. Oraşul va fi împărţit în patru districte, iar suburbiile în 10 mahalale. Casele au fost construite din lut şi acoperite cu ţigle din lemn, străzile fiind pavate cu lemn. Apa folosită pentru spălat şi băut provenea din râul Bega (numit din greşeala Timiş), dar tot aici se aruncau şi gunoaiele. Oraşul avea un caracter policentrat, din cauza condiţiilor geografice (foarte multe canale şi mlaştini). Din necesităţi de ordin militar a fost nevoie ca fiecare cartier să fie fortificat. Fortificaţiile, în afară de castel, sunt realizate din lemn şi pământ.
Cu excepţia unei perioade de la sfârşitul secolului XVI, oraşul nu va mai suferi asedii până la sfârşitul secolului XVII. Dar rolul său militar, strategic rămâne foarte important prin implicarea garnizoanei turceşti în acţiunile desfăşurate în alte zone de interes pentru Poarta Otomană. Puternica garnizoană va fi mereu prezentă în confruntările dintre partidele nobiliare ardelene, dintre pretendenţii la tronurile Ţărilor Române. Vreme de peste o sută de ani Cetatea şi oraşul cunosc un permanent du-te–vino de oşti, căpetenii (inclusiv sultanul), de suite militare sau nobiliare, solii străine. La Timişoara s-au refugiat şi au căutat să obţină sprijin militar diferite căpetenii nobiliare filo-turce, care râvneau la tronul Transilvaniei. Tot de aici încercau să primească ajutor şi unii pretendenţi la tronul Ţării Româneşti şi chiar al Moldovei. Ca reşedinţă de vilayet (elayet), Timişoara va fi unul dintre cele mai importante centre ale stăpânirii otomane şi un punct-cheie în această parte a Europei.
[modifică] Răscoala antiotomană (1594)
În 1594, Banul de Lugoj-Caransebeş, Gheorghe Pantelici declanşează o răscoală antiotomană în Banat, având centrul la Becicherecul Mare. După patru eşecuri consecutive, beglerbegul de Timişoara, Hassan cel Mic, va reuşi să o înfrângă doar după ce adună o armată de 30.000 de oameni şi o puternică artilerie. În urma unei puternice ofensive transilvănene condusă de George Borbely, armata creştină cucereşte cetăţile Bocşa, Şoimoş, Cenad, Nădlac, Pâncota, Arad, Făget, Lipova şi Vârşeţ dar Timişoara rămâne neatinsă.
[modifică] Tentative de recucerire
O primă încercare de recucerire a oraşului are loc în 1596 când o oaste a lui Sigismund Bathory, împreună cu 4000 de soldaţi trimişi de Mihai Viteazul şi 4000 de creştini din Banat încep asediul cetăţii, iar mai târziu în sprijinul asediaţilor vin şi 10.000 de tătari. După 40 de zile de eforturi zadarnice asediatorii se retrag. O nouă oaste transilvăneană revine anul următor, dar şi de această dată încercarea se soldează cu un eşec. Din timpul revoltei antiotomane a ţărilor româneşti mai este de menţionat un raid al soldaţilor lui Mihai Viteazul, care devastează mahalalele în 23 februarie 1600, iar apoi încercarea lui Basta şi a lui Radu Şerban de eliberare a cetăţii în anul 1603, ale căror armate însă nu ajung nici măcar sub zidurile oraşului.
Nici imperialii nu subestimau importanţa Timişoarei, din moment ce principele elector Friedrich August von Saxen intenţionează în repetate rânduri să asedieze cetatea (1695 şi 1696). Pe de altă parte, zădărnicirea acestor planuri prin intervenţia trupelor otomane conduse de însuşi sultanul Mustafa II, fuga acestuia la Timişoara în urma înfrângerii suferite la Zenta (1697), dar şi reconstruirea fortificaţiilor din porunca noului sultan Ahmed II (1703), demonstrează importanţa cetăţii în planurile otomanilor.
[modifică] Cucerirea Timişoarei de către Habsburgi
După 17 ani de relativă linişte izbucneşte un nou război austro-turc. După victoria de la Petrovaradin (5 august 1716) asupra oştilor otomane, prinţul Eugeniu de Savoia decide cucerirea cetăţii Timişoara, pentru a pune stăpânire pe această importantă poziţie strategică. În urma unui asediu de 48 de zile, însoţit de bombardamente repetate, care au distrus în mare parte clădirile din interiorul cetăţii, la 12 octombrie 1716, Mehmed Paşa, ultimul comandant otoman al Timişoarei, acceptă capitularea, iar garnizoana turcă părăseşte definitiv oraşul. La 18 octombrie 1716, prinţul Eugeniu de Savoia îşi face intrarea triumfală într-o cetate grav răvăşită de violentul asediu. Garnizoana otomană se retrage în sudul Dunării, iar după 164 de ani cetatea intră din nou sub stăpânirea europenilor.
[modifică] Timişoara în Imperiul Habsburgic
În 21 octombrie 1716, prinţul Eugeniu de Savoia adresează împăratului Carol al VI-lea, propunerea ca Banatul să fie organizat şi guvernat astfel încât să aducă folos Casei Imperiale. În 12 iulie 1717 generalul – conte Mercy înaintează Camerei Aulice de la Viena „Proiectul modest de organizare a Banatului Timişoarei”. După aprobarea proiectului s-a întocmit „Comisia de organizare a Ţării Banatului”, care va funcţiona sub conducerea contelui Mercy. În sfârşit, la 28 iunie 1719, Împăratul a semnat Decretul care numea Administraţia Banatului şi stabilea sediul acesteia la Timişoara, care devenea astfel capitala unei provincii importante a Monarhiei Habsburgice şi reşedinţa principalelor structuri administrative. S-a creat însă un aparat administrativ stufos, care impunea treptat o nouă mentalitate în viaţa oraşului. Până în anul 1751 Banatul a fost guvernat militar. Începând cu anul 1751 şi până în anul 1778, când Banatul a fost reîncorporat la regatul maghiar, administraţia a fost una civilă. O schimbare, de ordin administrativ, survine în anul 1778, când Banatul, cu excepţia graniţei militare, este reîncorporat regatului maghiar, fiind acum divizat în 3 comitate. Timişoara pierde statutul de reşedinţă a unei provincii imperiale, devenind un oraş provincial în regatul maghiar. În administraţie a fost introdusă limba maghiară.
[modifică] Timişoara, oraş liber regesc
Un moment important în existenţa Timişoarei intervine în anul 1781. Prin Diploma din 21 decembrie 1781, emisă de împăratul Iosif al II-lea, Timişoara dobândea statutul privilegiat de „Oraş liber regesc”. Va fi reînnoit în anul 1790 de împăratul Leopold al II-lea. Beneficia de acum de o serie de avantaje importante care vor îngădui o dezvoltare mai accelerată a activităţilor urbane. Era scos de sub jurisdicţia comitatului (reînfiinţat în 1780); trimitea reprezentanţi proprii în Dietă; îşi alegea proprii dregători şi juraţi; percepea vamă la intrarea şi ieşirea mărfurilor; avea dreptul de a organiza târguri anuale şi săptămânale de a-şi stabili bugetul propriu de venituri şi cheltuieli anuale; era scutit de anumite obligaţii fiscale; avea dreptul la o stemă proprie etc.
[modifică] Colonizarea germană
După cucerirea Banatului, autorităţile imperiale de la Viena au început un amplu proces de colonizare, folosind în special germani catolici (şvabi) din Württenberg, Schwaben, Nassau, etc. Clima neprimitoare a dus la o rată crescută a mortalităţii, mulţi dintre imigranţi murind de malarie la 2-3 luni de la sosire. De aceea, pentru o vreme, creşterea populaţiei a fost asigurată doar din procesul de imigrare. Ca rezultat ponderea germanilor catolici a ajuns la un moment dat la 50% din totalul populaţiei.
Fiind buni meşteşugari, germanii au dezvoltat industria şi comerţul. În Timişoara, şvabii s-au stabilit mai ales în Fabric, unde au dezvoltat puternic meşteşugăritul. Datorită nevoii de a asigura condiţii bune de viaţă populaţiei colonizatoare autorităţile austro-ungare au început o reorganizare a tuturor satelor din Banat, clădind în acelaşi timp altele noi. Astfel, regiunea a devenit o reţea organizată, ordonată şi cu o structură compactă. În cetate nu au fost acceptaţi decât catolici. Populaţia sârbă şi valahă locuia în suburbii.
[modifică] Reconstrucţia cetăţii
Încă de la început administraţia arată un vădit interes pentru dezvoltarea urbană, acordând mare atenţie acţiunilor edilitare. Probabil, prima acţiune întreprinsă de autorităţi după cucerire, a fost repararea zidurilor şi clădirilor din incinta cetăţii, distruse parţial în timpul asediului. În 1717, nu existau edificii necesare administraţiei, garnizoanelor militare, iar fortificaţiile nu mai făceau faţă noilor tehnici de luptă. Pentru că fortareaţa existentă nu mai corespundea noilor tehnologii de război, câteva variante posibile ale fortificaţiilor de tip Vauban (o fortăreaţă-bastion cu formă poligonală) au fost studiate şi un nou sistem de apărare a fost realizat în perioada 1723-1765. Suprafaţa oraşului ce urma să fie cuprinsă în interiorul zidurilor era de două ori mai mare decât cea a oraşului medieval. Fragmente mici din această fortificaţie pot fi încă văzute astăzi în Timişoara. Până şi ordinea clădirilor din incintă, dispuse pe un plan de străzi rectangulare, reflectă o raţiune militară. În interiorul cetăţii existau doua pieţe: Piaţa Domului şi Piaţa Paradei. Prima adăpostea clădirile bisericii şi administraţiei, alături de câteva case private. A doua era rezervată celor cu caracter militar. În această perioadă sunt construite clădiri reprezentative în interiorul cetăţii printre care: Domul romano-catolic şi Palatul Episcopal, Biserica ortodoxa din Piaţa Unirii, Primăria, Cazarma Transilvaniei. Tot acum apar şi suburbiile: Elisabetin, Iosefin şi Fabric, separate de cetate printr-un teren neconstruit, denumit Glacis.
[modifică] Comandanţii cetăţii Timişoara
[modifică] Canalul Bega
Dacă iniţial, apa a jucat un rol important în apariţia aşezării, dimpotrivă, în secolul XVIII, mlaştinile erau considerate principala sursă a molimelor. Cele mai importante realizări teritoriale au ţinut de hidrotehnică: regularizarea debitelor râurilor şi asanarea mlaştinilor. Între 1728 şi 1732 cursul râului Bega a fost regularizat, creându-se un canal navigabil între Timişoara şi cursul inferior. Astfel oraşul a fost conectat, prin intermediul râului Tisa şi al Dunării, la reţeaua fluvială central europeană, devenind apt să facă faţă transporturilor masive înainte de apariţia căii ferate. Prin urmare, lucrările de regularizare a cursului Bega şi Timişului şi desecarea mlaştinilor au schimbat radical imaginea oraşului.
[modifică] Epidemiile de ciumă şi holeră
Oraşul este lovit în martie 1738 de o cumplită epidemie de ciumă, care face un mare număr de victime (aproximativ 1.000 din totalul de 6.000 de locuitori). Un devastator incendiu distruge aproape tot vechiul cartier Palanca Mare, cel mai grav afectat de epidemie. Epidemiile de holeră şi ciumă s-au repetat la diferite intervale. Cimitirul înfiinţat în 1723 ajunge neîncăpător şi în anul 1749 este sfinţit un nou cimitir, pe locul actualului Parc Central. Şi acesta se umple până în anul 1771, când este închis. În 1831 şi 1836 o nouă epidemie de holeră se abate asupra Timişoarei, împuţinând ulterior numărul locuitorilor.
[modifică] Revoluţia de la 1848
În 1848 izbucneşte revoluţia în Europa. În Imperiul Habsburgic aceasta a avut un caracter preponderent naţional, maghiarii vedeau momentul oportun pentru a ieşi de sub autoritatea Casei Imperiale, în timp ce minorităţile din regatul maghiar doreau să folosească momentul să se desprindă de regatul maghiar. În acest an, trupele revoluţionare maghiare înfrâng trupele imperiale austriece din Transilvania şi Banat asediind timp de 114 zile cetatea Timişoarei, fără a o cuceri. Totuşi pierderile de vieţi umane şi pagubele materiale au fost semnificative. Revoluţia a fost înnăbuşită în Banat şi Transilvania prin intervenţia trupelor imperiale. Ca o urmare directă a revoluţiei, Ungaria a fost pusă sub o administraţie militară, unele provincii intrând, ca domenii ale coroanei, sub jurisdicţia nemijlocită a Casei de Habsburg, printre acestea numărându-se şi nou-înfiinţata provincie “Voevodina sârbească şi Banatul timişan” cu reşedinţa în Timişoara.
[modifică] Capitală a provinciei Voivodina sârbească şi Banatul timişan (1849-1860)
Anii 1849-1850 au însemnat pentru românii bănăţeni şi ardeleni anii protestelor. În această perioadă a fost elaborată o cerere „Petiţia generală din 13 februarie 1849”, semnată de 7 reprezentanţi ai Transilvaniei şi 3 reprezentanţi ai Banatului, prin care se cerea unificarea tuturor românilor din Imperiul Habsburgic, cu o administraţie proprie. Însă, prin Constituţia din 4 martie 1849, bănăţenii au fost scindaţi în Voivodina sârbească şi Banatul timişan care aparţineau de Austria. Noua provincie imperială a cărei existenţă fusese consfinţită şi prin decretul imperial din 18 noiembrie 1849, era condusă atât militar, cât şi civil, iar limba oficială era cea germană. Timişoara a fost desemnată drept reşedinţă a guvernatorului iar oraşul îşi menţinea privilegiile obţinute ca oraş liber regesc. Prin desfiinţarea vămilor interne, dar şi prin vămile protecţioniste impuse ţărilor vestice dezvoltate s-a creat un cadru favorabil dezvoltării economice din Imperiu, dezvoltând puternic zona şi favorizând un impuls economic ce va ajuta la reconstrucţia suferită după revoluţia de la 1848.
Timişoara avea acum diverse manufacturi (fabrica de bere, mori, fabrica de ţesut mătase, săpun, covoare) şi era bine aprovizionată cu produse agricole din zona de câmpie a Banatului. Ca şi consecinţă imediată, este introdusă o linie de telegraf, iluminatul stradal cu gaz şi oraşul este legat prin cale ferată de reţeaua din imperiu şi de portul de la Baziaş. În numai câţiva ani, aici se deschid bănci, se înfiinţează Camera de Comerţ.
[modifică] Timişoara în regatul maghiar (1860-1918)
În anul 1859, se întâmplă 2 evenimente importante, Unirea Principatelor Române şi războiul austro-franco-piemontez soldat cu înfrângerea Austriei, fapt care a determinat o apropiere a împăratului de aristocraţia maghiară. Fruntaşii români au aflat despre tratativele dintre austrieci şi unguri în privinţa Banatului, ca regiunea să fie trecută sub administrare maghiară. Andrei Mocioni, a cerut o audienţă la împărat, a arătat că în Banat nu este motivată o administraţie maghiară unde populaţia este predominant de naţionalitate română, apoi sârbă şi maghiară. Între 18 şi 19 noiembrie 1860, la Timişoara a avut loc o întâlnire tot pe această temă, dar încorporarea Banatului la Ungaria fusese deja decisă la Viena şi era una din condiţiile pentru o mai strânsă apropiere de Ungaria, respectiv de aristocraţia maghiară, de care împăratul avea atâta nevoie pentru succesul politicii sale. Astfel, nici memoriul din decembrie 1860, semnat de peste 12.000 de intelectuali, negustori şi meseriaşi din Banat, nici jalbele şi doleanţele sârbilor nu şi-au gasit ecou. Prin patenta din 27 decembrie 1860, împăratul Franz Joseph I a decis anexarea Banatului la Ungaria.
Pe data de 16 februarie 1868, se dau noi legi prin care se dispune ca limba ţării şi a regiunii să se folosească în scris la toate dezbaterile judecătoreşti şi comunale, în şcolile primare, medii şi superioare. Comunele puteau să dispună liber asupra păşunilor comunale. Oraşele în care nu erau comunitaţi militare, urmau să se organizeze ca şi comunele grănicereşti cu primari şi consilieri comunali. Ca primă măsură a fost evident o politică de maghiarizare, dar totuşi, pentru Timişoara această epocă a reprezentat o perioadă de înflorire, sub aspect economic şi demografic. Instituţiile de credit investesc sume importante în dezvoltarea industriei locale, la trecerea în secolul XX aici există numeroase întreprinderi: două fabrici de spirt, o turnătorie de fier, o fabrică de chibrituri, o fabrică de cărămizi, o fabrică de gaz, o fabrică de lanţuri, o fabrică de pălării, o fabrică de ciocolată. Prin intermediul canalului Bega Timişoara era legată, prin Tisa şi Dunăre, la sistemul fluvial al Europei Centrale, iar căile ferate facilitau comunicarea cu importante oraşe din vestul Europei. Tot în această perioadă a fost introdus tramvaiul cu cai, telefonul, iluminatul public electric, s-au asfaltat arterele mari de circulaţie. În 1899 s-a introdus la Timişoara primul tramvai electric din România. În această perioadă se dezvoltă mult suburbiile cetăţii, unde există manufacturi şi meşteşugari pricepuţi.
Pentru că Timişoara îşi pierde importanţa militară şi era nevoie de o lărgire a spaţiului, se decide defortificarea cetăţii. Astfel, sunt demolate rând pe rând vechile porţi ale cetăţii, se construiesc bulevarde de legătură cu suburbiile iar acestea sunt înghiţite rând pe rând de marele oraş.
[modifică] Secolul XX
[modifică] Primul război mondial
Anii primului război mondial au adus multiple greutăţi în viaţa populaţiei timişorene. Nivelul de trai a scăzut rapid datorită creşterii masive a preţurilor. Spre exemplu preţul pâinii a crescut de patru ori în timpul războiului, al făinii de şapte ori, al cartofilor de 14 ori. Inflaţia accentuată a redus drastic veniturile reale ale populaţiei. Din cauza repetatelor rechiziţii, raţiile alimentare puse la dispoziţia locuitorilor au fost mereu micşorate, devin insuficiente şi aduc numeroase familii în pragul foametei. Pe baza unor legi excepţionale sunt suprimate aproape total şi puţinele libertăţi cetăţeneşti existente. O parte a întreprinderilor industriale a fost militarizată şi orientată spre producţia de război. A sporit durata zilei de lucru şi s-a extins utilizarea muncii femeilor şi copiilor în fabrici, în locul bărbaţilor trimişi pe front. Până în ianuarie 1918, din Timişoara au fost mobilizaţi şi trimişi pe front 12.832 bărbaţi, dintre care mulţi nu s-au mai întors la familiile lor. Mii de femei au rămas văduve, mii de copii au rămas orfani. Pe fondul acestui tablou sumbru, marcat de numeroase lipsuri şi pierderi de vieţi omeneşti, nemulţumirile acumulate izbucnesc în agitaţii de stradă, în frământări sociale. În 2 decembrie 1917 peste 4.000 de oameni au ieşit în stradă şi cer încheierea imediată a păcii, încetarea războiului.
[modifică] Republica bănăţeană
Sfârşitul primului război mondial a văzut populaţia Timişoarei într-o stare extrem de tensionată. La 31 octombrie 1918, are loc o mare demonstraţie de stradă la Timişoara. În aceeaşi zi, în sala cazarmei militare, are loc o întrunire a celor mai importante personalităţi politice şi militare locale şi se înfiinţează un Consiliu Naţional al Banatului, cu reprezentanţi ale celor mai importante etnii din Banat: români, sârbi, germani şi unguri.
Cu o zi înainte, dr. Otto Roth, membru în conducerea Partidului Social Democrat din Ungaria şi locotenentul colonel Albert Bartha, şeful Statului Major al Comandamentului Militar Timişoara, au participat, în Budapesta, la întrunirea liderilor politici maghiari. Întorşi la Timişoara, au convorbiri, în seara de 30 octombrie, cu fruntaşii maghiari locali şi decid ca la adunarea populară din ziua următoare, care încheia demonstraţia de stradă, să proclame Republica autonomă bănăţeană, în cadrul Ungariei şi să înfiinţeze Sfatul Poporului din Banat, subordonat guvernului din Budapesta. Lider avea să fie dr. Otto Roth, iar comandant al armatei Albert Bartha. La adunarea din 31 octombrie, dr. Otto Roth proclamă Republica Bănăţeană şi declară că va rămâne ataşat noului guvern maghiar. Manevra însă nu era deloc agreată de români care o vedeau ca pe o încercare de a împiedica unirea Banatului cu Regatul Român. Aurel Cosma, liderul românilor din Banat, a răspuns deciziilor lui Otto Roth astfel: "Noi, românii, nu putem primi propunerea domnului Otto Roth. Aspiraţiile neamului nostru ne îndeamnă să urmăm altă cale. Vom constitui Consiliul nostru naţional." Fruntaşii românilor părăsesc consfătuirea şi, într-o întrunire separată, alcătuiesc Consiliul Militar Naţional Român, având ca preşedinte pe dr. Aurel Cosma.
Tot în ziua de 31 octombrie s-a constituit Sfatul Naţional Militar al Şvabilor din Banat, având ca lider pe locotenentul colonel Albert Fuchs. În seara de 31 octombrie, mii de români din Timişoara şi satele învecinate participă la o impresionantă adunare naţională în Piaţa Libertăţii. Aprobă cu ovaţii cuvintele rostite de dr. Aurel Cosma: „De astăzi înainte s-au rupt pentru totdeauna lanţurile robiei naţiunii române." Consiliul Militar Naţional Român se impune încă din primele zile cu o importantă forţă politică, iar prin Comitetul Executiv a susţinut interesele locuitorilor români şi va acţiona cu hotărâre pentru Unirea Banatului cu România. Va avea o contribuţie majoră la impulsionarea procesului de instaurare a conducerii politico-administrative în localităţile bănăţene. Într-un comunicat adresat populaţiei arată că s-a ataşat Consiliului Naţional Român Central de la Arad şi va recunoaşte numai dispoziţiile acestuia. Era o declaraţie fermă prin care respingea ideea autonomiei Banatului sub forma Republicii Bănăţene şi totodată o exprimare limpede a voinţei de Unire cu România.
La mijlocul lunii noiembrie situaţia din Timişoara se complică şi mai mult. În baza unei Convenţii Militare semnate la Belgrad, armata maghiară trebuia retrasă la nord de râul Mureş. Teritoriul evacuat trebuia ocupat de forţele aliate. Pe acest temei, unităţile militare sârbe intră în Banat şi la 14 noiembrie 1918 ocupă Timişoara. Comandamentul sârb preia administraţia militară, dizolvă Gărzile naţionale, iar mai târziu preia şi administraţia civilă.
În 1919 Banatul a fost împărţit între România şi Regatul Serbiei, Croaţilor şi Slovenilor (numit mai târziu Iugoslavia). Mai târziu, o ultimă încercare de independenţă vine din partea germanilor din Banat, care în data de 16 aprilie 1920 trimit o petiţie la Conferinţa de Pace de la Paris, cerând reinstituirea republicii, care ar fi inclus nu doar Banatul dar şi regiunea vecină Bačka. Noua republică urma, după planurile germanilor, să fie împărţită în cantoane care să fie administrate de grupurile etnice majoritare din fiecare canton. Conferinţa de Pace de la Paris a refuzat însă această propunere.
[modifică] Unirea Banatului cu Regatul Român
În 28 iulie se instalează administraţia română în Banat, iar în 3 august 1919 intrau în Timişoara primele unităţi ale armatei române, în ziua următoare regatul român încheind tratatul cu puterile aliate în urma căruia Banatul intra în graniţele României Mari. În urma măririi considerabile a teritoriului, România devenea un stat multietnic în care procentul cetăţenilor de altă naţionalitate decât cea română era 24%. Deşi majoritatea locuitorilor Banatului era reprezentată de români, în Timişoara situaţia era alta în această vreme. Un alt aspect important, care ar trebui cercetat, este încadrarea oraşului în sfera culturală românească, dat fiind faptul că locuitorii Timişoarei trăiseră atâta timp într-o alta sferă culturală, caracterizată printr-un alt set de valori. Se poate constata faptul că, după unire, a avut loc modificarea structurii etnice a orasului cauzata de noile drepturi de stabilire a tuturor romanilor marginasi Timisoarei, in cadrul noului oras, cauzata de desvoltarea orasului si inglobarea comunelor adiacente sub forma de noi cartiere (Mehala, Iosefin etc.). Astfel dintr-o populatie de aproximativ 9% (1910 - populatia totala: 72.000 locuitori), populatia romanesca ajunge pana la 1992 la 82% (populatia totala: 334.000 locuitori). În anii care au urmat unirii s-a avut în vedere asigurarea unui cadru economico-financiar, administrativ şi legislativ comun întregii Românii, majoritatea locuitorilor germani, maghiari, sârbi integrându-se în structurile sistemului social-politic românesc. Astfel, după unire, România a devenit un stat multi etnic: la 1918 24% din populatie fiind de alta enie decât cea română.
[modifică] Timişoara interbelică
Perioada interbelică a însemnat pentru Timişoara o etapă de remarcabil progres economic, edilitar, cultural, spiritual. Integrată în România Mare, aflată pe coordonatele unui regim politic democratic, Timişoara se impune ca un centru urban modern, cu o viaţă publică complexă şi dinamică, în care buna-nţelegere etnică şi confesională, s-a asociat cu un spirit creator, cu un interes mereu sporit pentru cultură şi valorile civilizaţiei europene. Datorită respectării libertăţilor cetăţeneşti, înscrisă în Constituţia din anul 1923, Timişoara s-a definit în societatea românească ca un model de convieţuire a locuitorilor, ca un exemplu de participare nediscriminatorie şi efectivă a oamenilor la activităţile oraşului. Se menţine şi se accentuează spiritul de ordine, bazat pe muncă şi moralitate, pe disciplină şi respect reciproc, grăbind integrarea deplină în structurile regimului social-politic românesc. În peisajul economic apar zeci de întreprinderi industriale, unităţi comerciale, bancare etc. Zeci de instituţii şcolare cu limbile de predare română, maghiară, germană, sârbă, ebraică asigură instruirea, fără oprelişti, a tinerei generaţii. Zeci de asociaţii culturale şi confesionale fac posibilă manifestarea nestânjenită a tradiţiilor naţionale şi dezvoltă un model de civilizaţie europeană modernă.
Anii interbelici au fost marcaţi de multiple împliniri pentru locuitorii oraşului. La 15 noiembrie 1920 Timişoara devine Centru universitar, prin Decretul semnat de Regele Ferdinand I, întemeindu-se Universitatea Şcoala Politehnică. În 11 - 13 noiembrie 1923 timişorenii fac o primire sărbătorească Regelui Ferdinand I, Reginei Maria, primului ministru I.C.Brătianu. În octombrie 1925 Timişoara găzduieşte cea mai mare Expoziţie zootehnică organizată până atunci de Regatul României. Prezentă la eveniment, familia Regală pune acum şi piatra de fundament a Bisericii Ortodoxe Române din Mehala.
Populaţia oraşului se manifestă plenar pentru apărarea integrităţii statului naţional român, a valorilor şi instituţiilor democratice. Au fost organizate impresionante adunări populare pentru condamnarea intenţiilor revizioniste. În 16 decembrie 1934 s-a desfăşurat adunarea iniţiată de Liga antirevizionistă din România. Participă zeci de mii de locuitori. Mulţimea depune jurământ solemn că "se leagă în faţa lui Dumnezeu să apere cu orice sacrificiu fruntăriile României întregite". O semnificaţie aparte are marea întrunire antifascistă din 24 mai 1936. Şi acum participă zeci de mii de oameni. În 4 octombrie 1936 s-a desfăşurat altă adunare populară antirevizionistă. Potrivit relatărilor vremii, au fost prezenţi 40.000-50.000 de oameni, alături de Iuliu Maniu, Ion Mihalache, N. Lupu, Sever Bocu, Mihai Popovici, etc. Se aprobă acum o Moţiune prin care se proclama "voinţa neclintită pentru păstrarea şi apărarea în orice fel de hotarelor de azi ale României, statornicite pentru vecie potrivit poruncilor Dreptăţii". Populaţia oraşului a contribuit în anii 1938 – 1940 cu mari sume de bani pentru dotarea corespunzătoare a Armatei Române şi fortificarea graniţei de vest.
O preocupare importantă s-a orientat spre afirmarea Timişoarei în plan cultural şi spiritual. În 18 ianuarie 1922, din iniţiativa Primăriei oraşului, elita intelectuală pune bazele Comitetului Artistic Regional, care va milita pentru afirmarea valorilor culturale ale Banatului. O contribuţie majoră are Sfatul Parlamentarilor Bănăţeni, constituit cu scopul să susţină construirea Catedralei Ortodoxe Române în Timişoara; înfiinţarea Asociaţiei Culturale a Banatului, înfiinţarea Universităţii de Vest, a Academiei de Agricultură, reconstituirea Mitropoliei Banatului, etc. Stăruinţele, mereu repetate, ale locuitorilor oraşului s-au materializat în valoroase şi semnificative acte culturale. În 21 noiembrie 1934, mii de oameni au luat parte la dezvelirea bustului luptătorului naţional Vicenţiu Babeş, monument aşezat în Parcul Central al oraşului. În 13 septembrie 1936 s-a dezvelit bustul lui Alexandru Mocioni, una dintre cele mai importante personalităţi ale Banatului. Monumentul a fost înlăturat mai târziu de autorităţile comuniste. La 20 decembrie 1936, în cadrul unei ceremonii solemne, în prezenţa a zeci de mii de oameni şi a preşedintelui Senatului, Alexandru Lapedatu, episcopul Andrei Mager sfinţeşte piatra fundamentală a Catedralei Ortodoxe (Mitropolitane) Române. A fost un moment de emoţionantă sărbătoare pentru populaţia oraşului. Peste doi ani, la 28 august 1938, episcopul Andrei Mager a sfinţit, în prezenţa unei mari mulţumi, cele şapte clopote ale Catedralei , simbolizând cele şapte taine ale Legii celei Noi. Tot atunci sfinţeşte şi crucile care vor împodobi turlele Catedralei, simbolizând îngerii păzitori şi ocrotitori ai Comunităţii timişorene. Strădanii importante, rămase însă neîmplinite, în perioada interbelică, au fost depuse pentru construirea Palatului Cultural, înfiinţarea Postului de Radio Timişoara, înfiinţarea Universităţii de Vest, a Academiei de Agricultură.
[modifică] Al doilea război mondial
Progresul general al municipiului Timişoara şi prosperitatea înregistrată de o parte importantă a populaţiei în perioada interbelică vor fi simţitor afectate în timpul celei de-al Doilea Război Mondial. Anul 1940, cu gravele pierderi teritoriale suferite de România, provoacă în rândul românilor timişoreni profunde nemulţumiri şi permanentă contestare a nedreptăţilor impuse ţării. La 3 septembrie 1940, o mare demonstraţie populară organizată în centrul oraşului, întruneşte peste 10.000 de oameni care protestează împotriva Diktatului de la Viena.
Intrarea României în Războiul Mondial în iunie 1941 aduce asupra populaţiei oraşului o serie de neajunsuri. Mii de bărbaţi au fost mobilizaţi şi trimişi pe front; sute de familii sunt îndoliate; o serie de întreprinderi sunt obligate să-şi orienteze producţia spre cerinţele războiului; numeroase fabrici întâmpină mari dificultăţi în obţinerea materiei prime. Deşi Timişoara nu s-a confruntat cu lipsuri majore la produsele de consum, iar populaţia a fost aprovizionată ritmic cu produse alimentare, cerinţele războiului au obligat Primăria să adopte măsuri de raţionalizare a consumului.
În iunie 1944 războiul se răspândeşte pâna la Timişoara. În noaptea de 16/17 iunie are loc primul bombardament efectuat de Aliaţi asupra oraşului. Au fost aruncate atunci doar bombe incendiare. Locuitorii, instruiţi din timp, s-au refugiat în adăposturi, suferind pierderi minime. În zilele următoare, bombardamentele se repetă cu intensitate sporită; se aruncă bombe incendiare şi explozive, fiind provocate pierderi materiale şi umane. Bombardamentul din 3 iulie a fost cel mai violent şi devastator. În valuri succesive, bombardierele aruncă sute de bombe asupra oraşului. Centrul municipiului, Gara de Nord, Mehala, Iosefin sunt puternic lovite, provocând sute de morţi şi răniţi şi mari distrugeri. După 3 iulie atacurile continuă dar de mică intensitate. În noapte de 30/31 octombrie 1944, Timişoara este lovită de aviaţia germană, fiind distruse 188 de imobile particulare şi ucişi 10 de oameni. Sute de imobile au fost distruse şi peste 4.000 de locuitori au fost sinistraţi în urma bombardamentelor din vara şi toamna anului 1944.
După lovitură de stat din 23 august 1944, Timişoara trece prin alte momente dificile. Ca nod feroviar şi rutier, cu potenţial industrial însemnat, oraşul avea valoare strategică pentru forţele militare hitleriste. În 26 august 1944, personalul Comandamentului german din Timişoara luat prin surprindere de ostaşii români, s-a predat fără să opună rezistenţă. Însă, începând cu 11 septembrie 1944, timp de o săptămână, unităţile hitleriste şi cele maghiare declanşează acţiuni ofensive repetate pentru a se apropia şi ocupa Timişoara, apărată de Divizia 9 Cavalerie Română. Cu mari pierderi în tehnică şi oameni, se apropie de periferiile oraşului. În 16 septembrie, tancurile germane intră în Chişoda, Giroc, Ronaţ, Mehala, Freidorf, Fratelia. Un cerc de foc se strânge în jurul Timişoarei. O parte din populaţie se refugiază spre Lugoj. Apărătorii români rezistă, resping asalturile inamice cu sacrificiul a 352 de ostaşi şi ofiţeri români. Timişoara nu a putut fi cucerită. Luptele au continuat şi în zilele următoare, dar bătălia pentru Timişoara a fost câştigată definitiv de Armata Română. Cu septembrie 1944 şi intrarea trupelor sovietice în oraş, cursul istoriei Timişoarei va lua un alt drum timp de patru decenii şi jumătate.
[modifică] Timişoara sub regimul comunist
[modifică] Timişoara în timpul ocupaţiei militare sovietice
După terminarea războiului, Timişoara intră sub ocupaţie sovietică pentru aproape 14 ani (1944 - 1958). Unităţile militare sovietice se instalează în cazărmi şi în cele mai spaţioase imobile. Sunt ani marcaţi de mari lipsuri materiale, de terorizarea fizică şi psihică a populaţiei, de umilire şi frică, de anulare a drepturilor cetăţeneşti. Încă din toamna anului 1944 se impune oraşului un statut de ocupaţie militară. Deşi Guvernul României a precizat clar (29 septembrie 1944) raporturile dintre populaţie şi unităţile sovietice, în realitate militarii sovietici au pătruns de nenumărate ori în casele locuitorilor şi în magazine particulare şi sub ameninţarea armei, au luat importante bunuri materiale.
Ca oraş la graniţa de vest a ţării, cu o numeroasă populaţie de origine etnică germană, ca oraş bine cunoscut prin tradiţia democratică, Timişoara va suporta din plin metodele „puterii roşii” şi consecinţele ocupaţiei sovietice. Începând cu 28 septembrie 1944 s-a trecut la confiscarea întreprinderilor, magazinelor, autovehiculelor, bunurilor aparţinând locuitorilor germani din Timişoara. A urmat deportarea femeilor şi bărbaţilor de origine etnică germană în lagărele de muncă din URSS. În locuinţele acestora se instalează ofiţeri sovietici. În 29 decembrie 1944 s-a înfiinţat Comisia pentru purificarea administraţiei municipale şi a unor întreprinderi timişorene. Se declanşează de acum un val de epurări, arestări şi o violentă propagandă de "demascare" a celor cunoscuţi pentru convingerile lor democratice, propagandă care devine o preocupare zilnică a celor care considerau "marele prieten de la răsărit" ca salvator al României. Prin Decretul Lege 1640/1945 numeroşi timişoreni (bărbaţi între 17-45 de ani, femei între 17-30 de ani) au fost ridicaţi şi deportaţi în lagăre de muncă, iar în întreprinderile industriale şi comerciale sunt numiţi administratori de supraveghere. Profesori universitari, medici, ingineri, avocaţi, artişti, tehnicieni, muncitori, funcţionari, precum legionari şi membri ai partidelor liberal şi naţional-ţărănesc, sunt trecuţi pe liste cu "duşmani ai clasei muncitoare" şi persecutaţi.
Perioada 1948 - 1958, până la plecarea trupelor sovietice din ţară, s-a identificat cu procesul de sovietizare, cu aplicarea metodelor staliniste şi cu terorizarea brutală a mii de locuitori ai Timişoarei. Au fost ani de umilinţe suspiciune şi teamă, de enormă încordare şi tensiune psihică. În plus s-au adăugat drastice măsuri de restrictionare a bunurilor de consum, motivate de cerinţa trimiterii lor în URSS, potrivit Convenţiei de Armistiţiu.
[modifică] Revoluţia din 1989
Anul 1989 a dus la căderea sistemului totalitar comunist în întreaga Europă. Spre sfârşitul anului, îndeosebi în vestul României, populaţia aflase, de la posturile de televiziune externe (maghiare, iugoslave) şi emisiunile în limba română de la Radio Europa Liberă şi Vocea Americii, de schimbările din Europa. Aşa a fost posibil ca un eveniment aparent banal (evacuarea arbitrară a pastorului timişorean al Bisericii reformate László Tőkés fixată pentru data de 15 decembrie 1989) să devină pretext pentru o revoltă populară în Timişoara, transformată apoi, prin radicalizare, în revoluţie.
În 15 decembrie s-au adunat în faţa casei parohiale mai mulţi enoriaşi care doreau să împiedice evacuarea pastorului. Fiind o zonă extrem de circulată, aproape de centrul oraşului, mulţi locuitori ai oraşului se opreau pentru a afla ce se întâmplă; ei au îngroşat, astfel, iniţial involuntar, numărul celor adunaţi.
În data de 16, numărul celor adunaţi crescuse la circa 400 de persoane, majoritatea nemaifiind enoriaşi reformaţi, ci cetăţeni ai Timişoarei, de diferite etnii şi confesiuni. Prin blocarea circulaţiei în zonă, situaţia s-a radicalizat. După-amiaza se strigă pentru prima dată "Jos Ceauşescu!”. A fost de ajuns această scânteie pentru a se declanşa revolta; în strigăte de “Jos Ceauşescu!” şi “Jos comunismul!”, demonstranţii s-au deplasat în diverse puncte ale Timişoarei pentru a chema oamenii la revoltă. Au fost trimise trupe de Armată, Miliţie, Securitate pentru a dispersa mulţimea; demonstranţii au fost bătuţi şi arestaţi în aceeaşi noapte şi în dimineaţa următoare. Au fost arestaţi 930 de persoane, dintre care 130 minori.
În după-amiaza de 17 decembrie, mulţimea s-a adunat din nou în centrul oraşului. Informat că revolta nu a putut fi înfrântă, Nicolae Ceauşescu a dat ordin să se deschidă foc împotriva manifestanţilor iar ordinul a fost dus la îndeplinire, căzând primii martiri ai Revoluţiei din Timişoara.
În 18 decembrie, în faţa Catedralei, s-au adunat mai mulţi tineri şi copii care au început să cânte colinde şi să strige lozinci anticomuniste. În noaptea de 18/19, cu complicitatea conducerii Spitalului Judeţean, autorităţile au sustras o parte din cadavrele eroilor din morga spitalului, transportându-le la Bucureşti, unde au fost arse la Crematoriu. Alte cadavre au fost îngropate pe ascuns într-o groapă comună; pentru a se şterge toate urmele, documentaţia referitoare la aceste cadavre a fost distrusă. În zilele următoare, rezistenţa nu a încetat; în 19 decembrie, muncitorii de la Întreprinderea ELBA au intrat în grevă iar în 20 decembrie a izbucnit greva generală în toate fabricile timişorene.Mulţí românii s+au adunat prin data de 19 decembrie 1989 si 20 decembrie 1989 cu florii in mână strigând "Noi venim cu o floare , nu cu bâte si topoare"
Liderii revoluţionarilor timişoreni au prezentat autorităţilor comuniste o listă cu cereri din partea populaţiei, listă ce va deveni un real program revoluţionar; în aceeaşi zi de 20 decembrie 1989, Timişoara a fost declarat primul oraş liber al României de către reprezentaţii Frontului Democratic Român, prima formaţiune politică democratică înfiinţată în Timişoara. Protestul s-a extins apoi în capitală şi în restul ţării, ducând la căderea regimului comunist.
[modifică] Evoluţia populaţiei
Evoluţia populaţiei la recensăminte:
Evoluţia populaţiei Timişoarei a fost influenţată de diversele evenimente istorice prin care oraşul a trecut. Se estimează că la venirea austriecilor cetatea număra circa 5.000 de suflete. Aceasta a crescut în mod firesc odată cu dezvoltarea sub austrieci, colonizări şi încorporarea "oraşelor" înconjurătoare. Totuşi au existat regrese sporadice datorate epidemiilor de ciumă şi a războaielor. Cea mai puternică creştere s-a înregistrat însă după instaurarea regimului comunist şi sistematizarea oraşului. Astfel s-au produs masive migraţii de oameni din mediul rural şi din alte regiuni ale ţării, în noile cartiere de blocuri, fenomen întâlnit în toate marile oraşe din ţară. În 1990 populaţia a ajuns la un maxim istoric de peste 350 mii de locuitori, după care a continuat cu un trend negativ care continuă şi în prezent. Totuşi, ultimele cifre oficiale nu iau în calcul populaţia care trăieşte aici fără documente, astfel că în ultimii ani se speculează o netă inversiune de trend.

Summary: Istoria Timişoarei este una îndelungată care începe cu antice aşezări umane pe actuala vatră a oraşului şi mai apoi cu apariţia primei cetăţi fortificate, în jurul secolului XII. Cetatea a trecut prin diverse stăpâniri care i-au marcat profund cursul dezvoltării. A început să se dezvolte sub stăpânirea ungară a lui Carol Robert de Anjou, în secolul XIV, devenind pentru scurt timp şi capitală a Regatului Ungar. Cetatea a fost apoi cucerită de otomani, în 1552, şi pentru aproape două secole a devenit un important bastion militar turcesc. În 1716 istoria Timişoarei ia o puternică întorsătură, când cetatea e cucerită de Imperiul Habsburgic şi începe reconstrucţia şi dezvoltarea oraşului drept capitală a Banatului. Colonizarea Banatului face din Timişoara un adevărat centru multicultural şi multiconfesional. Construcţia canalului navigabil Bega dă un avânt puternic dezvoltării economice şi a comerţului. Oraşul cunoaşte o perioadă de înflorire fără precedent, ajungând să primească numele de "Mica Vienă" ca recunoaştere a importanţei şi frumuseţii lui. În 1919, Banatul se uneşte cu România şi în Timişoara se instaurează pentru prima dată administraţia română. Ocupaţia sovietică postbelică marchează începutul perioadei comuniste, perioadă care ia sfârşit în 1989 odată cu Revoluţia anticomunistă: revoluţie pornită tocmai din oraşul de pe Bega.


[modifică] Identitatea reală a lui Zilot Românul
Multă vreme identitatea adevărată a lui Zilot Românul a rămas necunoscută, fapt care a lăsat să se întrevadă prea puţine despre viaţa acestui scriitor. B. P. Hasdeu remarca: „Cine au fost autorul, nu se ştie, căci «Zilot Românul» este învederat un pseudonim, care înseamnă «Românul Zelos»” . Motivul cel mai plauzibil al anonimatului lui Zilot este evitarea represaliilor din partea mai marilor înfieraţi în scrierile sale.
Primele încercări de identificare i-au aparţinut lui Gr. Tocilescu. Iniţial acesta a crezut că „sub pseudonimul de Zilot Românul se ascunde Ştefan Moru” şi a adăugat „că cercetările ce vom face mai departe poate că vor arăta că ne-am înşelat” . Într-adevăr, după alte investigaţii, ce vor fi detaliate mai jos, va comunica noile rezultate Academiei Române, în martie 1890. El considera acum că adevăratul nume a lui Zilot Românul a fost Ştefan Fănuţă. Însă nu a mai apucat să-şi publice rezultatele, fapt care i-a făcut pe Nicolae Iorga , Ovid Densusianu , Gh. Adamescu şi George Călinescu să privească cu rezerve noua identificare, neştiind care au fost motivele pentru care a fost făcută aceasta.
Dintre cei care au încercat mai recent să identifice adevăratul nume al lui Zilot sunt de amintit Valentin Al. Georgescu: Ştefan Ioan Moru , N. A. Ursu: tot Ştefan Moru (sau Mora) şi Al. Alexianu: T. Gh. Peşacov, însă identificarea din urmă nu ţine seama nici de biografia cunoscută a lui Peşacov, nici de datele personale presărate de Zilot prin scrierile sale .
[modifică] Cercetările lui Gr. Tocilescu
Ipoteza Moru
După ce a schiţat toate datele ce se puteau extrage din opera lui Zilot, Tocilescu a reuşit să afle doar prenumele scriitorului, Ştefan. Pornind pe firul manuscriselor de la Academie, prin 1884 a purtat o discuţie cu Al. Odobescu, cel care le-a depus în arhivă. De la el a aflat că manuscrisele provin de la Iancu Văcărescu, ce la rândul lui le avea de la un anume Ştefan Moru, ca la 60 de ani, care pretindea că-s ale lui. Moru nu voia să le lase pe mâna fiului său neştiutor de carte, spre a nu se risipi. Odobescu l-a chemat pe acest Ştefan Moru vrând să discute personal cu el. Pus în faţa manuscriselor, Moru le-a recunoscut ca fiind ale lui. Tocilescu a aflat însă că Moru se numea de fapt Costache, nu Ştefan; în plus, la 1861 Zilot ar fi trebuit să fi fost octogenar nu hexagenar. Totuşi, Tocilescu a formulat o ipoteză îndrăzneaţă dar destul de şubredă: este posibil ca Odobescu să se fi înşelat atunci când şi-a adus aminte de creatorul manuscriselor, acestea aparţinând probabil tatălui lui Moru. Cum numele acestui tată nu este cunoscut, Tocilescu a presupus că el era acel Ştefan pomenit prin poeziile lui Zilot şi şi-a sintetizat concluziile în „Revista pentru istorie, arheologie şi filologie”, vol. V din 1885. Totuşi, dându-şi seama că ar putea greşi, şi-a lăsat o portiţă pentru alte ipoteze, menţionând că „cercetările ce vom face mai departe poate că vor arăta că ne-am înşelat”.
Ipoteza (Ion) Fănuţă
În 1889 Tocilescu a reluat problema, mergând la Ştefan D. Grecianu – un tânăr preot ce slujea la biserica Sărindar, specialist în genealogii. Acesta a precizat că într-o zi a auzit-o pe mama lui George Cantacuzino vorbind despre un anume serdar Fănuţă sau Ştefănică, ce locuia în mahalaua Negustori. Cu aceste informaţii, Tocilescu a plecat la preotul Dimitrie, care slujise o bună vreme în mahalaua serdarului. La rândul său, preotul i-a îndreptat către Natalia Fănuţă, mama maiorului Athanasie Fănuţă şi soţia lui Ştefan Fănuţă. Ajungând la ea, a întrebat-o dacă deţine vechi documente de familie, iar Natalia i-a adus un ghiozdan de mătase pe care se afla scris „La cei cu ştiinţă şi nezavisnici” şi care conţinea mai multe hârtii rămase de la soţul ei. „Deschizând, mare mi-a fost surprinderea când am recunoscut în manuscrisele şi hârtiile din el aceeaşi mână a lui Zilot şi cu semnătura: Ştefan Fănuţă serdarul. Descoperirea era făcută” . Printre hârtii se aflau şi un număr de 38 de poezii scrise în perioada 1828 - 1847, pe care Tocilescu le-a copiat spre publicare. Ele au apărut abia în 1996.
[modifică] Cercetările lui Ion Ionaşcu
În 1938, cercetătorul de arhive Ion Ionaşcu s-a ocupat cu studiul documentelor legate de mitropolitul Grigorie Dascălul, exilat la începutul secolului al XIX-lea din Ţara Românească (întâi la Chişinău după care i s-a permis să stea la Buzău). Astfel a aflat că mitropolitul ţinea corespondenţă regulată cu fraţii Bâţcoveni, aflaţi în ţară. Preocuparea de căpătâi a mitropolitului era adunarea manuscriselor istorice şi a cronicilor, pentru a le publica. La 20 decembrie 1832, pitarul Ioniţă Bâţcoveanul îi trimitea alături de o scrisoare de răspuns „nişte izvoade făcute de dumnealui medelnicer Ştefan, care măcar că sunt şi cu stihuri şi cu unele cuvinte drepte, dar atingătoare, şi poate să fie neprimite cugetului preasfinţiei voastre, eu însă le trimisei spre oareşicare idee sau poate dintr-însele să se facă oareşicare adunare de istorie.”. Ionaşcu a concluzionat „în chip neîndoios” că „acel medelnicer Ştefan, scriitor de proză şi versuri, este aceeaşi persoană cu anonimul cronicar Zilot Românul”. Căutând prin catagrafiile anilor 1829, 1830 şi 1831, Ionaşcu găseşte doi medelniceri cu acest nume dar nu reuşeşte să tragă o concluzie hotărâtoare asupra familiei lui Zilot Românul. Oricum, după cum se va vedea, din 1827 medelnicerul Ştefan devenise serdar; în plus a fost omis în catagrafiile din 1829 şi 1831.
[modifică] Indiciile din scrierile lui Zilot
În poezia „Altele asupra nenorocirei mele cu grabnică văduvie”, rămasă inedită multă vreme, Zilot spune: „De aceea, ticăloase Ştefane, ajung atât, / Ajungă atâtea lacrămi, nu mai plânge amărât.”, iar în „Cum pre cer şi pre pământ. Regulament vecinic” scrie: „Se depărtează serdaru Fănuţă din slujbă, căci nu au primit să jure după Regulamentul Organic”. Prenumele „Ştefan” se mai regăseşte şi într-un acrostih, precum şi în semnătura dedicaţiei din fruntea „Manualului de legi” (copiat pentru Ştefan Conduratu). Un alt element hotărâtor în stabilirea identităţii lui Zilot se află în cronica despre „Domnia a treia a lui Alexandru vodă Suţul ce i se zicea şi Dracache”. Cronicarul scrie la un moment dat: „Atunci, aflându-mă pus şi eu de un cumnat al mieu, Fota(che) Prisiceanul, om cinstit şi cu fire bună, ca...” însă, nedorind să se desconspire prin acest amănunt, înegreşte textul îngroşat mai sus şi scrie deasupra „o rudă a mea”. Tocilescu a reuşit să descifreze doar „un cumnat al mieu”, nefiind bine şters, însă numele cumnatului a fost imposibil de citit. În urma unor analize moderne, prin fotografierea manuscrisului în infraroşu, s-a reuşit „recuperarea” numelui. Atât din mărturisirile Nataliei Fănuţă, cât şi dintr-un document scris de Ştefan Fănuţă, rezultă că acesta din urmă avea o soră, Smaranda, căsătorită cu Fotache Prisiceanul: „viind soru-mea, dumneaei Zmaranda Prisiceanca, soţiia răposatului Fotache Prisiceanul biv căpitan za lefecii...”.
Una dintre poeziile lui Zilot, datată 5 mai 1840, precizează: „Dar de patruzeciuri, / Cu din cincizeci civerturi / Acum împlinind”, ceea ce înseamnă că la acea dată Zilot avea 52 de ani şi 6 luni, lucru care corespunde întrutotul cu datele cunoscute despre Ştefan Fănuţă.
Nu în ultimul rând, cercetările au arătat că scrisul lui Zilot Românul şi cel al lui Ştefan Fănuţă sunt identice.
[modifică] Viaţa
Potrivit cercetărilor lui Marcel Dumitru Ciucă, Ştefan (Ioan) Fănuţă se naşte în jurul datei de 27 decembrie 1787 la Bucureşti.
Despre înaintaşii săi, Zilot scrie: „moşii miei, şi de n-au fost în vederea cea proastă atâta slăviţi, dar în tainica vedere au fost prea slăviţi, pentru că toţi au stătut, unii, parte bisericească – preoţi, duhovnici vestiţi, clirici la scaunul Mitropoliei ţării aleşi – alţii, dascăli slovani şi rumâni, şi mai toţi adăpaţi oareşice şi de latinească şi de elinească.” Tatăl său a fost Ioan starostea, acesta slujind ţara timp de peste 40 de ani în diferite slujbe politice şi ajungând chiar, de patru ori, să îmbrace caftanul marilor boieri. Între 1790 (înainte de 2 iunie) şi 13 august 1796, Ioan îndeplineşte funcţia de mare staroste de negustori, foarte bine plătită. Este pomenit în acte fie ca Ioan Dobrian, fie ca Ioan Popovici. Într-o epocă în care prezenţa numelui de familie nu era obligatoriu, această fluctuaţie, în opinia cercetătorilor, nu e neobişnuită. Primul nume ar fi cel al locului de baştină al tatălui Ioan, iar cel de-al doilea ar desemna meseria bunicului. Bunicul lui Ştefan a fost Fănuţă, de la care îşi va trage şi numele de familie. De altfel, Ştefan se semnează fie „Ştefan sin Ioan starostea”, fie „Fănuţă sin Ioan starostea”.
În anii copilăriei va trăi cumpătat şi va învăţa elina de la dascăli greci. Pe la 1800 scrie prima sa cronică, intitulată „Domnia lui Constantin vodă Hangerliul”.
După vârsta de 15 ani Ştefan va pleca de la casa părintească încercată de greutăţi şi lipsuri, intrând în slujba clucerului jurist Ştefan Conduratul, de la care învaţă „ale patriei trebi şi obiceiuri”. În mai 1802 se va refugia la Braşov, existând zvonuri cu privire la o incursiune a pasvangiilor. Se întoarce la Bucureşti după trei luni (în jurul datei de 10 iulie) şi îşi continuă slujba. În această perioadă copiază pentru stăpânul său „Manualul de legi” al lui Mihai Fotino, operaţiune terminată înainte de 1811. La această dată, Ştefan Fănuţă ajunge să ocupe funcţia de logofăt de-al treilea.
În 1814, proaspăt ieşit de la stăpân, Ştefănică logofătul, cum este cunoscut acum, împrumută pe un anume Gheorghe Săvescu cu 1.000 de lei, stabilind o dobândă de 5 la pungă pe lună. Presupusa sa bunăstare (relativă) l-a făcut pe cercetătorul Marcel Dumitru Ciucă să bănuiască faptul că Ştefan avea o anume funcţie aducătoare de venit. În anii 1837 - 1838 Ştefan Fănuţă se va judeca cu Săvescu la Tribunalul Poliţienesc din Bucureşti pentru a-şi recupera suma împrumutată, ceea ce va şi reuşi în final. Cu alţi bani cumpără o brutărie scoasă la mezat, actul încheindu-se la 4 aprilie 1815. La această dată, Ştefan ocupa funcţia de pitar, iar din 1817 devine medelnicer. Din această funcţie va scrie un memoriu către Poarta Otomană din partea boierilor patrioţi, nemulţumiţi de politica domnitorlui Ioan Gheorghe Caragea În jurul anilor 1818 - 1819 Ştefan se mai afla încă în funcţie, moment în care cumnatul său Fotache Prisiceanul, fost căpitan de lefegii, l-a rugat să îi cumpere şi lui o slujbă. Din pricină că alţii „l-au întrecut cu darea”, încercarea nu i-a reuşit. În preajma datei de 15 mai 1821 pleacă împreună cu fiul său Constantin şi nevasta în satul Turcheş din Transilvania (astăzi în municipiul Săcele), unde se stabileşte o vreme. Revine la Bucureşti în toamna anului următor.
La 18 aprilie 1825 Ştefan Fănuţă este numit epitrop la Departamentul Obştirilor (sau Cutia Milei), împreună cu serdarul Răducanu Trestianu, însă amândoi demisionează în scurtă vreme. La 6 iulie 1827, domnitorul Grigore al IV-lea Ghica numeşte alţi doi boieri în funcţie. Pe 23 septembrie acelaşi an, domnitorul îl ridică la rangul de serdar. Înainte de mai 1828 se însoară cu a doua soţie, Hrisi din neamul Arion. Ea va pieri trei ani mai târziu, prin mai 1831, acest fapt pricinuindu-i soţului o mare durere, după cum reiese din poeziile sale. Catagrafia din 1831 îl prezintă ca fiind singur, fără nevastă sau copii (Constantin murise în timpul ciumei din iunie 1828, la o vârstă şcolărească), însă ţinea la el un nepot mai mic, Iancu Borănescu (n. 1813 - d. 1843). În aceeaşi catagrafie este menţionată şi funcţia sa: biv vel serdar (fost mare serdar) ceea ce înseamnă că a fost trecut în categoria marilor boieri (primul din a treia clasă). Între 25 noiembrie 1831 şi 24 aprilie 1832 va face parte din primul Sfat orăşenesc ales al Bucureştiului, în urma demisiei vornicului Constantin Câmpineanu, şi va îndeplini funcţia de preşedinte al Tribunalului Poliţienesc din Bucureşti (din 15 august 1831). În 1834 se angajează la strângerea de fonduri pentru zugrăvirea şi repararea bisericii din Valea Largă, el însuşi contribuind cu 300 de lei. Fiindcă refuză să jure pe Evanghelie, ca slujbaş al statului, este dat afară de la Tribunal pe 29 august 1836. În octombrie acelaşi an este ales iar în Sfatul oraşului Bucureşti, funcţie în care stă până prin martie 1838, ea nefiind plătită pe atunci. După 1838 se va retrage în viaţa privată, ocupându-se cu studiul şi afacerile casei. În această perioadă, din căsătoria sa cu Natalia (făcută în 1832) i se nasc copii Safta şi Iancu. Catagrafia din 1838 menţionează vârsta sa (50 de ani), a soţiei (24 de ani) şi a copiilor (5 şi respectiv 2 ani). În 1843 i se va naşte şi cel de-al treilea copil din această căsătorie: Athanasie.
În timpul domniei lui Gheorghe Bibescu (1843 - 1848) nu a îndeplinit nici o funcţie deşi i-a trimis o plângere în acest sens domnitorului, cu care se cunoştea de dinainte, de pe vremea când făcuseră amândoi parte din sfatul orăşenesc.
Ştefan Ioan Fănuţă a trăit într-o casă de zid, cu două caturi, aflată pe uliţa cea mare din mahalaua Vergului, însă până la 23 martie 1847, când incendiul din Bucureşti i-a distrus casele şi o bună parte din documente şi scrieri. Atunci a ars şi portretul scriitorului. A avut case şi pe strada Radu Vodă, precum şi în mahalaua Alexe, unde s-a retras după incendiu. Ştefan Fănuţă a deţinut şi alte bunuri imobile, atât în Bucureşti (două hanuri, mai multe prăvălii) precum şi în Valea Largă, lângă Ploieşti, unde avea nişte vii. O altă vie a sa se afla pe dealul Văcăreştilor.
În timpul revoluţiei de la 1848 a adoptat o poziţie socotită de el ca potrivită întereselor patriei, deşi nu era de acord cu mişcarea ce se iscase. A participat în două rânduri la întâlnirea dintre boierii ţării şi Soliman Paşa care intrase cu trupele sale în Bucureşti. Prima oară i-a cerut paşei să respecte Regulamentul Organic şi drepturile vechi ale românilor faţă de turci. Nu este încântat de intrarea armatei otomane în ţară, dimpotrivă: „Ce caută turcu-n ţara noastră? / E românească, nu e turcească”. Aceste idei ale relaţiilor ţării cu Poarta le va relua iarăşi în poezia „Către unii din români fără mai adânci ştiinţe” (1851).
În ultimii 20 de ani de viaţă sănătatea serdarului a fost destul de şubredă, după cum reiese din actele rămase de la el. Boala s-a accentuat după incendiul din 1847, Ştefan Fănuţă fiind prea mâhnit de pierderile suferite. Se stinge din viaţă la 12 noiembrie 1853, în urma unor arsuri serioase pe care le-a suferit într-un incendiu, şi este înmormântat la cimitirul bisericii Negustori din mahalaua Vergului.
[modifică] Urmaşi
Din prima căsătorie:
Din a doua căsătorie, cu Hrisi (d. 1831):
Din a treia căsătorie, cu Natalia (n. 1814 - d.�? (după 1890)):
[modifică] Opera
Zilot Românul şi-a scris opera între cca. 1798 şi 1851, cu scurte întreruperi în vremea domniei lui Moruzi (1799 - 1801) şi pe timpul copierii „Manualului de legi” al lui Fotino (cca. 1805 - 1811). Creaţia sa se desfăşoară pe trei coordonate: juridică, istorică şi literară.
În domeniul juridic, a „prefăcut” la începutul secolului al XIX-lea „Manualul de legi” al lui Mihail Fotino, prin aceasta înţelegându-se faptul că l-a actualizat şi completat, deoarece cunoştea istoria şi obiceiurile ţării, după cum însuşi spune. Şi-a dăruit acest „giuvaier” stăpânului său printr-o dedicaţie în versuri.
Din punct de vedere istoric, în opera sa Zilot a abordat în special perioada 1796 - 1823, cu referiri la vremuri anterioare, chiar până la daci şi romani. Către sfârşitul vieţii a reluat în discuţie problemele istorice prin poezii relative la revoluţia paşoptistă şi la relaţiile dintre Imperiul Otoman şi Ţara Românească, stabilite prin tratate. Izvoarele sale de informare au fost diverse: cronologii, cărţi populare, cronografe, cărţi teologice, istorii universale şi locale, cronici. Cercetătorul Marcel Dumitru Ciucă presupune că Zilot a apelat la bogata bibliotecă a banului Grigore Brâncoveanu, cu care se afla în relaţii foarte strânse.
Relatările istorice ale cronicarului român încep cu ce-a de-a doua domnie a lui Alexandru Ipsilanti (1796 - 1797) abordând totodată şi începuturile revoltei lui Pasvantoglu, peste Dunăre. Continuă cu domnia lui Hangerli (1797 - 1799) în vremea căruia au sporit şi s-au înăsprit dările impuse populaţiei. Urmează întâmplările din timpul domniilor lui Alexandru Moruzi (1799 - 1801) şi Mihail Şuţu (a treia oară, 1801 - 1802), neuitând să menţioneze de pustiirea Bucureştiului de teama pasvangiilor şi de cutremurui din acelaşi an, 1802. Continuă cu domnia lui Constantin Ipsilanti (1802 - 1806) al cărei început a fost marcată de amintitul seism. Războiul ruso-turc ditre 1806 şi 1812 ocupă noi pagini în cronica zilotiană. Fănuţă serdarul vorbeşte despre situaţia de nesiguranţă din principate şi schimbările politice survenite, despre rolul lui Napoleon Bonaparte în această confruntare şi despre deznodământul ei cu rezultatele pentru părţile implicate şi ţările române, cărora li se răpeşte Basarabia. Domnia lui Caragea era tratată într-o lucrare considerată azi pierdută. Sunt reliefate, într-o altă lucrare, vremurile din timpul celei de-a treia domnii a lui Alexandru Şuţu, caracterizate prin frământări sociale ce au culminat cu răscoala lui Iordache Olimpiotul. Revoluţia de la 1821 este relatată în „Jalnica cântare a lui Zilot”, unde conducătorul Eteriei greceşti este descris cu ură, în timp ce Tudor Vladimirescu are parte de unul dintre cele mai frumoase portrete memorialistice. Evenimentele ulterioare mai importante sunt consemnate fie prin scurte însemnări, fie prin poezii ocazionale.
O a treia latură a creaţiei lui Zilot o reprezintă cea literară, ilustrată în poeziile sale cu caracter personal. Multe dintre ele au fost descoperite de către Gr. Tocilescu în 1890 şi publicate abia în 1996.
[modifică] Încercări de editare
După 1828, Ştefan serdarul a încercat să-şi publice manuscrisele în repetate rânduri, manuscrisele sale circulând însă în cercuri restrânse. Din păcate, în timpul vieţii sale a apucat să-şi vadă publicată o singură poezie („La o carte de câteva leacuri, alcătuită pre limba românească de un bun prieten dohtor”), în 1825.
O primă şansă i s-a ivit serdarului în 1832, când mitropolitul Grigore Dascălul, aflat în exil la Buzău, a dorit să adune toate cronicile ţării şi să le publice. Astfel, prin corespondenţa cu fraţii Bâţcoveni (pitarul Ioniţă şi logofătul Mitropoliei, Nicolae) a reuşit să intre în posesia unor „izvoade făcute de dumnealui medelnicer Ştefan”. Curând după reinstalarea sa în scaun (22 august 1833), mitropolitul Grigore Dascălul a înfiinţat o tipografie, vrând să-şi ducă la bun sfârşit intenţia sa, dar nu a mai apucat, murind la 22 iunie 1834.
În 1837, Simion Marcovici a scris în „Muzeul Naţional” despre necesitatea publicării unei istorii naţionale. Din nou, Ştefan Fănuţă a considerat că operele sale ar putea fi de folos, astfel că îi scrie domnitorului George Bibescu, pe la 1847 - 1848: „... pentru ale căriia întâmplări, în curs de ani patruzeci trecuţi, am însemnări în casa mea (câte însă mi-au scăpat de la arderea casii, că multe s-au şi ars), puse într-un ghiozdan de mătase, scris deasupra aşa «La cei cu ştiinţă şi nezavistnici», pe care le afierosesc Înălţimei Voastre, ca să porunciţi clucerului Marcovici şi altora ce veţi socoti, să le ia îndeaproape băgare de seamă şi să le treacă în Istoria ţării, spre pomenire, căci le am toate, şi din încredinţări de la oameni mari ai vremii şi de la chear vederea ochilor miei. Şi spre aceasta îndemnat am fost şi de aceia, dar şi firească pornire am avut, fiindu-mi foarte dragă patriia, căci văzând-o în nevoi mai totdeauna. De aceea, să nu rămână netrecute, ca să le afle şi fiii miei, viindu-şi în dăstoinica vârstă, şi să mă pomenească. Ştefan serdar”. Ca şi în cazul altor epistole către domnitor, nu a primit nici un răspuns. Curând după aceea moare, manuscrisele sale împrăştiindu-se pe la diverşi amatori, de unde sunt recuperate şi publicate 20 de ani mai târziu de către istorici, unul câte unul.
Ultima încercare de publicare, nereuşită, a fost aceea a lui Mihail Kogălniceanu. Primind manuscrisele cronicii Zilotiene de la Pandrav, ar fi dorit să le includă în ce-a de-a doua ediţie a colecţiei sale de cronici ale României. De la Mihail Kogălniceanu, manuscrisele au ajuns la Petru Grădişteanu, care citează câteva fragmente în articolul „O cronică inedită” din „Revista contimporană”, nr. 5/1873. Începând cu acestea, opera cronicarului Zilot iese treptat la suprafaţă.
[modifică] Editări ale operei
După ce în 1873 Petru Grădişteanu publică fragmente din cronica lui Zilot, între 1882 şi 1883 B. P. Hasdeu tipăreşte tot manuscrisul în revista sa „Columna lui Traian”, iar în 1884 separat, cu titlul „Înainte de Tudor Vladimirescu 1800 - 1821, Ultima cronică română din epoca fanarioţiloru, reprodusă după manuscriptulu din Archivulu Statului din Bucureşti”. Această carte cuprindea două lucrări, anume
Grigore Tocilescu descoperă şi publică la rândul său alte manuscrise inedite, în 1885 şi din nou în 1891:
În 1942 G. T. Kirileanu va reedita aceste opere, împreună cu alte elemente inedite din opera lui Zilot.
Deşi Grigore Tocilescu a copiat poeziile inedite găsite în ghiozdanul de mătase (în număr de 38, scrise între 1828 şi 1847), nu a apucat să le publice. Acestea vor apărea abia în 1996, o dată cu editarea operelor complete ale lui Zilot Românul.
Lucrarea „Visul lui Poliopt”, care se ocupa de istoria Ţării Româneşti după fuga lui Caragea, nu a fost publicată niciodată şi este socotită astăzi pierdută.
[modifică] Valoarea operei
Valoarea operei lui Zilot Românul trebuie judecată din două perspective: cea literară şi cea istorică. Opera sa deţine un caracter moralizator, întâmplările istoriei fiind socotite drept răsplate ori pedepse divine.
Din punct de vedere literar, analize consistente au fost făcute de către B. P. Hasdeu şi Mihai Gaiţă. Perioada de creaţie a lui Zilot se împarte în două: o etapă de luptă între curentul grecesc şi cel românesc, în care scriitorul îşi exprimă năzuinţele către independenţă naţională folosind un limbaj curat românesc, şi o etapă secundară, constând în creaţii poetice de factură strict literară. Acestea fac parte din curentul parentic apărut după anul 1821.
Gh. Adamescu a remarcat că dacă Zilot „ar fi scris numai în primele decenii ale secolului nostru, ar fi fost printre cronicarii «din epoca fanarioţilor», un lucrător de mare merit – cum l-a judecat Hasdeu: însă ca scriitor pe la 1850, când avem pe un Alecsandri, Alexandrescu, pierde mai toată însemnătatea şi devine, întrucât priveşte ultimele sale opere, un om al vremii vechi care trăieşte într-o epocă nouă şi cu totul străină de sine” .
Paul Cornea îi acordă însă mult mai mult credit, considerându-l unul dintre cei mai interesanţi creatori ai epocii sale şi comparându-l chiar cu Bălcescu. Criticul literar subliniază în acest sens expresivităţile obţinute prin procedee diverse şi rafinate .
În ceea ce priveşte poeziile lui Zilot Românul, fie ele de factură istorică ori strict literară, scriitorul a mărturisit că „poeziia foarte mi-au fost lesne şi mi-au fost dragă din firească pricină (sau pornire); şi cu toate că la românie (precum să află acuma limba patriei) prea cu greu cade a poezi, dar pă mine această greutate nu m-au putut depărta de dânsa”. Creaţia poetică a serdarului Fănuţă se remarcă în special prin naraţiunea versificată, gen specific timpului în care a trăit scriitorul. Din acest punct de vedere, relatarea sa despre uciderea lui Constantin Hangerli este socotită ca „cea mai importantă din punct de vedere literar” dintre cele trei povestiri existente în legătură cu acest subiect. În poeziile sale, Fănuţă utilizează procedee precum efectul specific paralelismului ritmic şi sintactic , larg răspândit în Orientul Antic.
Din perspectivă istorică, opera lui Zilot Românul acoperă perioada 1796 - 1823, însă referiri sunt făcute până în epoca dacilor.
În ceea ce priveşte problema neamului românesc, Zilot enunţă fără echivoc că în vremurile vechi Dacia însemna Transilvania, Ţara Românească şi Moldova, iar daco-romanii din vechime sau românii de acum locuiesc pe teritoriul acestor trei ţări. Totodată, menţionează că numele ţării a evoluat din „Dacia” în „Romania” şi apoi în „România”. În scrieri se regăsesc şi aspiraţiile sale către unitatea principatelor române. Nu în ultimul rând, sunt pomenite relaţiile dintre Imperiul Otoman şi Ţările Române ce se bazează pe tratatele încheiate în timpul lui Mircea cel Bătrân şi Vlad Ţepeş.
În primul rând, valoarea operei istorice a lui Zilot stă însăşi în consemnarea faptelor. Unele dintre evenimentele relatate se regăsesc detaliate doar aici (de exemplu răscoala lui Iordache Olimpiotul). Pe de altă parte, din aceste cronici se pot extrage date şi informaţii bogate cu caracter social, economic, bisericesc, politic sau militar.
Importanţa operei lui Zilot Românul se poate înţelege urmărind interesul şi lucrările istoricilor care s-au folosit de datele furnizate de către acesta despre sfârşitul epocii fanariote. Sunt de menţionat istoricii B. P. Hasdeu, Gr. Tocilescu, V. A. Urechia, Ionescu-Gion, A. D. Xenopol, Andrei Oţetea, Mircea T. Radu etc.
[modifică] Bibliografie
Pentru aprofundarea subiectului

Summary:
Zilot Românul (pseudonimul lui Ştefan Ioan Fănuţă) (n. ~ 27 decembrie 1787, Bucureşti - d. 12 noiembrie 1853, Bucureşti) a fost un jurist, poet şi cronicar român. A scris istorii în versuri şi în proză ale Ţării Româneşti din timpul lui Constantin Hangerli (1796) până la Răscoala lui Tudor din 1821. Prima parte, intitulată „Domnia lui Constandin vodă Hangerliul” a terminat-o în 1800, la o „copilărească vârstă”. Alte lucrări mai de seamă ale sale au fost o cronică în versuri despre „Anul 1848” şi un poem alegoric numit „Dăsluşire”.
Crezul său ca istoric şi l-a exprimat într-o poezie celebră, intitulată chiar „Definiţia istoricului”:
Cronicile sale au fost publicate întâi de B. P. Hasdeu (1884), apoi de Gr. Tocilescu (1885 - 1891) şi de G. T. Kirileanu (1942). O ediţie mai recentă a apărut în 1996 cu studiu introductiv, note, comentarii şi indici de Marcel Dumitru Ciucă, cel căruia îi revine meritul de a arunca, prin cercetările sale, o nouă lumină asupra personalităţii lui Zilot Românul.


[modifică] Istorie
După înfiinţarea primelor universităţi, grădinile de plante medicinale existente pe lângă mănăstiri s-au subordonat acestora constituindu-se treptat în adevărate grădini botanice, în care ştiinţele botanice cu diferitele lor ramuri au devenit discipline de studiu. Este şi cazul Grădinii Botanice “Alexandru Borza” din Cluj-Napoca, a cărei istorie a fost legată de Universitatea Românească din capitala Transilvaniei şi de prezenţa la început, în calitate de profesor, a lui Alexandru Borza.
[modifică] Precursori
Când s-a fondat la 1872 Universitatea Maghiară de la Cluj, unicei catedre de botanică i s-a ataşat o vastă grădină, organizată în parcul dăruit de contele Mikó Muzeului Naţional Ardelean, care urma să fie transformat în grădină botanică. O bogată colecţie de arbori şi arbuşti formau fondul şi începutul promiţător al unei grădini botanice. La intrarea parcului se afla o clădire cu patru camere, care servea drept Institut Botanic şi birou. Primul director, prof. Dr. A. Kanitz (1872-1896), nu a reuşit sa organizeze o instituţie solidă, cu viitor. Fondurile de care a dispus au fost modeste, din ele reuşind cu greu să realizeze o şcoală sistematică şi de plante medicinale şi o mică seră pentru plante tropicale, mai mult de trei sferturi din spaţiu rămânând însă neamenajat. La 1882 s-a clădit în mijlocul grădinii Institutul de Chimie. Casa contelui Mikó a fost transformată de la început în Muzeu de Zoologie, în loc să fie folosită pentru un Muzeu botanic. În 1897, când a venit al doilea director, prof. Dr. J. Istvánffi (1897-1901) s-a dărâmat şi clădirea Institutului Botanic, întreaga gradină pierzându-şi sensul definit iniţial, în ciuda eforturilor considerabile pentru ridicarea acestei grădini la nivelul celor din vest făcute de către noul director. Abia venind la 1901 al treilea director, prof. Dr. Aladár Richter, cu o bogată experienţă şi vederi moderne, Grădina Botanică a fost înzestrată cu o seră mai mare, ridicată în grădina externă, care fusese lăsată în paragină până atunci. La acel moment se aştepta la o epocă de înflorire pentru aceasta instituţie de cultură, însă pe neaşteptate prof. Apathy şi-a aşezat în mijlocul grădinii botanice noul său Institut de Zoologie. Astfel Grădina Botanică împânzită cu Institutul de Chimie şi Zoologie, departe de institutul său botanic nu mai putea deservi în mod serios ştiinţele botanice.
După numeroase demersuri, directorul Aladár Richter a reuşit să convingă guvernul de necesitatea unor măsuri pentru salvarea grădinii. În 1910-1912 s-a cumpărat, ca despăgubire pentru grădina muzeului un teren excelent pentru o nouă Grădină Botanică. Teritoriul respectiv, ales ondulat şi accidentat, era potrivit diferitelor culturi şi de o rară frumuseţe peisajeră. Era înzestrat cu clădiri pentru director, personal şi gospodărie.
Profesorul Richter a ieşit la pensie şi nu a reuşit să se ocupe personal de amenajarea acestei grădini. Din lipsă de fonduri şi iniţiativă nici urmaşul sau St. Gyorffy (1913-1919) nu a făcut-o, ci a preferat să cultive, pe timpul primului războiului mondial, zarzavat şi fructe pentru spitale şi a adăpostit refugiaţii maghiari din 1916. Noii administraţii româneşti i-a fost dat să transforme livada de pomi fructiferi existentă într-o adevărată Grădină Botanică.
[modifică] Creare şi dezvoltare
Marea Unire a adus cu sine naţionalizarea universităţii clujene, după ce corpul profesional preexistent a refuzat să recunoască dreptul de control al statului roman şi să participe la activitatea universităţii. La 12 mai 1919, o comisie de 14 specialişti ardeleni a fost delegată de către Consiliul Dirigent al Transilvaniei să preia inventarul mobil şi imobil al Universităţii. Pentru instituţiile cu profil biologic a fost delegat Alexandru Borza care a rămas din acest moment la Cluj. În 1920 el elaborează planul Grădinii împreună cu Cornel Gurtler. Acesta prevedea numeroase lucrări de organizare, lucrări care au început în toamna aceluiaşi an sub conducerea d-lui Dr. Onisifor Ghibu.
Sunt cumpărate două parcele vecine şi astfel se intră în posesia pitorescului pârâiaş al “Ţiganilor”. S-a câştigat, prin schimb, un colţişor unde se îmbină doua confluenţe ale acestui pârâiaş. Sunt construite trei poduleţe rustice şi un pod mai mare peste acest pârâu. În acelaşi timp se desfundă peste 35�000 m² de teren pentru secţia sistematică, care se plantează şi însămânţează cu iarbă. Pentru asigurarea apei necesare s-a construit, în paralel, o reţea de apeducte care se alimenta dintr-un castel de apă propriu ce primea apa din rezervorul de beton al grădinii în care se varsă pârâul Ţiganilor. S-au creat drumuri, cărări şi poteci, care au fost pavate şi pietruite în parte, iar altele acoperite cu nisip. S-au construit 6 răsadniţe de beton şi 12 de lemn, 2 florării de zid şi lemn, o casă mare de iernare pentru plantele mediteraneene, cu încălzire centrală şi apă caldă, la care s-a ataşat şi mica seră de fier mutată din grădina veche. Totodată se mută şi şopronul mare de rechizite şi atelierul de tâmplărie, după ce în altă parte a curţii se ridică un mic şopron-garaj pentru vehiculele Grădinii şi s-a refăcut în acelaşi timp grajdul pentru cai. Au fost totodată reparate sau reconstruite locuinţele pentru personal: s-au construit noi clădiri administrative, cum ar fi căsuţele pentru portar de la cele 2 intrări principale (cea de pe Strada Pasteur şi cea de pe Gheorghe Bilaşcu), s-au făcut împrejmuiri de sârmă sau scândură pe o lungime de peste 400 metri, cu porţile şi portiţele necesare. Întreaga parte tehnică grădinărească a acestor lucrări de creare a unei Grădini Botanice noi a fost executată de către C. Gurtler, ajutat de un personal devotat în frunte cu grădinarul şef Gheorghe Filip. Planul grădinii fiind alcătuit de un botanist, iar nu de un arhitect şi fiind totodată pus în practică sub conducerea tot a unui botanist, întreaga Grădină Botanică este în primul rând o expresie a conceptelor botanice în materie de clasificare a plantelor şi de fitogeografie, iar nu un parc public artistic. Stâncăriile, bazinele, grămezile de nisip şi colţurile umbroase sunt făcute pentru a da plantelor condiţiile naturale cele mai potrivite de care au nevoie pentru a trăi, iar nu ca şi decor arhitectural. Punctul de vedere al esteticii horticulturii şi al arhitecturii decorative a fost trecut pe planul al doilea, dându-se prioritate cerinţelor botanice şi crescând astfel valoarea ştiinţifică a întregii instituţii.
În toamna anului 1923 s-au terminat lucrările de construire a instalaţiilor hidraulice proprii ale Grădinii, alcătuite la acel moment din următoarele piese: un baraj pentru Pârâul Ţiganilor, un bazin de colectare a apei, casa de pompe cu motor pe benzină, castelul de apă cu rezervor (capacitate de 80�000 kg apă) având o scară de acces până în vârf şi o galerie care serveşte şi astăzi drept punct de admirare a panoramei Grădinii şi întregului oraş, o reţea de distribuţie în întreaga grădină cu 25 hidranţi. În apropiere sunt prezente, de asemenea, două bazine mari semi-eliptice din beton şi 34 de bazinaşe pătrate (aflate în legătură cu instalaţiile hidraulice), în care au fost plantate numeroase plante exotice. Tot în 1923 s-au amenajat aproape complet grupele sistematice ordonate după un plan original, s-au construit stâncării pentru plantele mediteraneene şi s-au organizat diferite grupe ornamentale ale plantelor. S-a pavat o mare parte din drumul principal al Grădinii şi a fost afişat la ambele intrării ale Grădinii planul grădinii, executat în culori. În cursul anilor 1923-1924 s-a făcut un nou pas către terminarea amenajării grădinii: s-au întocmit şi aşezat grupele biologice, ecologice şi genetice cuprinzând numeroase secţii (economia de apă a plantelor, apărarea acestora împotriva secetei, conservarea speciei, geneza speciilor).
În paralel au fost efectuate numeroase lucrări pregătitoare pentru aşezarea grupelor est-asiatice şi în special pentru amenajarea grădinii japoneze pe insula din lacul artificial. Lanternele de piatră au fost pregătite la Scoală de Arte şi Meserii din Zlatna, iar podul, în stil japonez, în atelierul institutului. Astfel pe drumul care începe cu fântâna de piatră pitorească şi până la pădurea de brad ce alcătuieşte un fond admirabil pentru întregul peisaj s-a amenajat o grădină japoneză, cu plante din flora Orientului Îndepărtat. Grădina prezintă o serie de elemente arhitecturale specifice Ţării Soarelui Răsare: insula împodobită cu diferite plante, un pod curbat şi ornamentat în stilul tradiţional japonez, alături de un „mon” - poarta sacră şi în jurul lacului au fost aşezate patru lanterne de piatră. În acest cadru specific japonez sunt cultivate numeroase plante ale Japoniei.
În 1924 se reconstituie şi adaptează palmarul de la vechea Grădină. Lucrarea, destul de complicată de altfel, a fost executată de 2 firme particulare, palmierii şi celelalte plante mari ajungând în final sub siguranţa unui nou acoperiş. Tot acum s-a construit drumul prin păduricea de brădet şi s-au pavat numeroase cărări în noua Grădină. Până la acest moment Grădina nu fusese una publică. Dat fiind progresul deosebit al stadiului amenajărilor, conducerea Grădinii Botanice hotărăşte că este momentul să o deschidă şi pentru public. Astfel la 25 iunie 1925, directorul a invitat reprezentanţii ziarelor locale şi naţionale, prezentându-le Grădina şi explicându-le istoricul organizării ei. Toate ziarele au scris în ediţiile următoare despre frumuseţea şi scopurile ştiinţifice ale acestei instituţii realizată într-o perioadă atât de scurtă de către administraţia românească. În perioada anilor 1929-1930, Senatul Universităţii a repartizat o sumă necesară pentru împrejmuirea spre strada Louis Pasteur a Grădinii şi pentru începerea construirii unui complex de sere.
În 1960 au fost date în folosinţă serele noi ale grădinii cu cele 6 compartimente. În perioada 1963-1964 s-au asfaltat principalele alei ale grădinii, s-a consolidat lacul din Grădina Japoneză şi înlocuit gardul împrejmuitor din lemn cu unul nou, de beton. După 1986 au fost desfăşurate o serie de lucrări de refacere a fundului lacului Grădinii Japoneze şi a canalizării acestuia. Lucrările nu au fost încă finalizate din lipsă de fonduri, la momentul actual lacul fiind desecat. Din 1997 până în prezent s-a iniţiat un program de reparaţii al complexelor de sere, la Institutul Botanic, s-au asfaltat alei şi s-a modernizat iluminatul public. La o parte din alei li s-a schimbat pavajul din asfalt cu unul nou, mult mai estetic. Lucrările au fost derulate însă cu greutate, fondurile disponibile nefiind nici pe departe suficiente.
[modifică] Floră şi vegetaţie
La momentul de faţă grădina deţine peste 10�000 de specii de plante, număr foarte mare pentru o grădină botanică, fapt care a dus la o evaluare a Grădinii printre cele mai prestigioase din lume. Flora şi vegetaţia din ţara noastră este reprezentată foarte bine prin plante aduse din Banat, Moldova, Oltenia, dunele maritime ale Mării Negre, Câmpia şi Podişul Transilvan, dar şi din Munţii Carpaţi. Relieful variat a permis aducerea de plante din munţii Caucaz, Balcani, Himalaya, dar şi din zona Mării Mediterane.
[modifică] Compartimentare
Pentru a crea condiţiile cele mai propice plantelor a fost realizată o împărţire a spaţiului în mai multe sectoare:
[modifică] Sere
Complexul de sere existent este format din 2 grupe cu un total de şase sere (în suprafaţă totală de peste 3�500 de m²) în care sunt cultivate plante ecuatoriale şi tropicale:
[modifică] Grădina romană
Grădina Romană, sau grădina lui Pliniu, este dispusă în jurul statuii zeiţei romane a agriculturii Ceres, în acest spaţiu fiind aranjate o serie de piese arheologice descoperite în oraşul roman Napoca, printre care şi două sicrie romane. Aici se află totodată o colecţie de plante care decorau odinioară grădinile romane.
[modifică] Grădina japoneză
Grădina Japoneză este aranjată în stilul tradiţional gyo-no-niwa şi cuprinde elemente de peisaj specifice Japoniei, aranjate într-un cadru tradiţional japonez: un lac creat artificial, în mijlocul căruia se află o mică insulă legată de marginile lacului pe o parte printr-un pod curbat japonez la capătul căruia se află o poartă sacră japoneză, iar pe partea opusă se află un podeţ din piatră. În jurul lacului sunt dispuse patru lanterne de piatră, zona fiind amenajată cu plante aduse din Orientul Îndepărtat. Din păcate, la momentul de faţă sistemul de apeducte care alimentează lacul este nefuncţional.
[modifică] Contribuţii ştiinţifice
De-a lungul timpului grădina a reuşit să dezvolte relaţii de colaborare cu peste 450 de instituţii similare din peste 80 de ţări, în domeniul botanicii. Grădina a devenit unul dintre membrii fondatori ai Asociaţiei Grădinilor Botanice din România, iar în incinta sa se află Institutul Botanic al Facultăţii de Biologie şi Geologie, care cuprinde o serie de instituţii culturale şi ştiinţifice.
[modifică] Instituţii patronate
Sub patronajul Grădinii Botanice se află o serie de instituţii cu scop ştiinţific, didactic şi cultural:
[modifică] Publicaţii proprii
Grădina editează, în acelaşi timp, o serie de publicaţii prin care doreşte să îşi promoveze activitatea:
[modifică] Misiune
În prezent, în grădinile botanice existente în lume se estimează că sunt peste 4 milioane exemplare de plante, aparţinând la aproximativ 80�000 specii, multe dintre ele pe care de dispariţie. În perioada ultimilor zeci de ani, dată fiind degradarea rapidă a habitatelor naturale ca urmare a supraexploatării, poluării, intensificării deşertificării s-a accelerat ritmul de dispariţie al speciilor vegetale, fapt care a impus reconsiderarea rolului şi importanţei grădinilor botanice, care trebuie să depună eforturi în conservarea bio-diversităţii mondiale. Misiunea globală a acestora trebuie să urmărească oprirea pierderii de specii şi a diversităţii lor genetice în lume. Grădina botanică clujeană şi-a impus încadrarea în aceste noi cerinţe, iniţiind cu succes cercetări privind posibilităţile de conservare, a unor specii valoroase din flora României, în special a celor periclitate sau endemice. Odată intrat în spaţiul Grădinii Botanice , ceea ce frapează vizitatorul este liniştea profundă pe care o întâlneşte la tot pasul, în discordanţă cu dinamismul Clujului. Vizitatorilor Grădinii Botanice din Cluj le este recomandat, de aceea, să adopte o atitudine civilizată şi de respect faţă de toată munca şi eforturile a peste 100 de ani şi faţă de tot ceea ce s-a reuşit a se crea aici.

Summary:
Grădina Botanică „Alexandru Borza” a Universităţii Babeş-Bolyai din Cluj-Napoca, România a fost fondată în 1920 de profesorul Alexandru Borza. Întinsă pe o suprafaţă de aproape 14 hectare, în partea sudică a Clujului, grădina botanică, organizată după Unirea Transilvaniei cu România, în anii activităţii de aşezare pe temeiuri solide a universităţii clujene, a reuşit să se dezvolte în timp atât ca şi un obiectiv turistic clujean cât şi ca important spaţiu didactic şi ştiinţific din cadrul Universităţii Babeş-Bolyai.
Grădina conţine pe teritoriul său peste 10�000 specii de plante din toate colţurile lumii, fiind structurată pe mai multe sectoare: ornamental, fitogeografic, sistematic, economic şi medicinal. Flora şi vegetaţia românească sunt reprezentate prin plante din câmpiile transilvane, Munţii Carpaţi, Banat, etc.
Printre atracţiile grădinii se numără Grădina japoneză (o grădină în stil japonez cu un pârâu şi o căsuţă în stil japonez), Grădina romană cu vestigii arheologice din vechea colonie romană Napoca, printre care şi o statuie a lui Ceres, zeiţa cerealelor şi a pâinii, alături de plante cultivate care domină agricultura contemporană românească.