[redigera] Filosofi och fri vilja
Frågan om fri vilja har genom tiderna främst behandlats som ett filosofiskt problem. Ofta kontrasterar man tanken om en fri vilja mot determinismen, två begrepp som dock inte nödvändigtvis står i konflikt med varandra. Ståndpunkten att dessa två är förenliga kallas kompatibilism. Den riktning av deterministiska tänkare som anser att en deterministisk värld inte är förenlig med en fri vilja värd namnet kallas ofta för inkompatibilism, eller hård determinism; motsatsen kallas då naturligt mjuk determinism.
[redigera] Determinism
Determinism är en bred term med mångtydig betydelse. Till varje betydelse hör en specifik aspekt av problemet med fri vilja.
Kausal (eller nomologisk) determinism kallas tesen om att alla framtida händelser nödvändiggörs av passerade och nuvarande händelser kombinerade med naturlagarna. Sådan determinism illustreras ibland med hjälp av tankeexperiment såsom Laplaces demon. Föreställ dig en entitet som känner till alla fakta om då- och nutiden, och känner till alla naturlagar som styr universum. En sådan entitet skulle, med obegränsad hjärnkapacitet, kunna använda denna kunskap till att förutse framtiden in i minsta detalj.
Logisk determinism är uppfattningen att alla påståenden, oavsett om de handlar om dåtid, nutid eller framtid, antingen är sanna eller falska. Problemet med fri vilja blir då hur val kan sägas vara fria givet att det man kommer att göra i framtiden redan i nutiden har ett sanningsvärde, sant eller falskt.
Teologisk determinism är tesen om att det finns en gud som bestämmer allting som människor gör, antingen genom att känna till deras handlingar i förväg, genom någon form av allvetande eller genom att aktivt bestämma deras handlingar i förväg. Problemet med fri vilja i det sammanhanget är frågan hur handlingar kan vara fria om det finns någon eller något som redan har bestämt dem i förväg.
Biologisk determinism är tanken att allt beteende, alla trosuppfattningar och viljeattityder bestäms av ens genetiska arv. Det finns även andra deterministiska teser, som kulturell determinism och psykologisk determinism. Än mer vanligt är kombinationer av olika deterministiska teser, som exempelvis bio-miljö-relaterad determinism.
[redigera] Kompatibilism
Kompatibilister hävdar att determinism är förenligt med fri vilja. En strategi som ofta användes av "klassiska kompatibilister", såsom Thomas Hobbes, är att hävda att en person handlar frivilligt endast när denne vill handlingen och skulle ha kunnat handla annorlunda, om den hade bestämt sig för det. Hobbes tillskrev ibland sådan kompatibilistisk frihet till personen, snarare än någon abstrakt fenomen som vilja, till exempel när han skriver att "ingen frihet kan tillskrivas viljan, viljeattityder, eller böjelser, utom människans frihet; vilken består i att han inte finner några hinder i vägen för att göra det han vill, åtrår eller är böjd att göra." David Hume skrev om detta nödvändiga kriterium att "denna hypotetiska frihet tillåts universellt att tillhöra alla som inte är fångar och fjättrade i kedjor". För att illustrera sin ståndpunkt pekar kompatibilisterna på kristallklara fall där någons fria vilja hindras av våldtäkt, mord, stöld eller andra former av hinder. I dessa fall föreligger ingen fri vilja, inte därför att dåtiden determinerar framtiden, utan för att någon person förhindrar offrets förmåga att låta sina viljeattityder och preferenser bestämma sina handlingar. Personen som förhindrar tvingar offret och enligt kompatibilisterna är det precis detta som förhindrar fri vilja, och ingenting annat. De hävdar således att determinism inte spelar någon roll i diskussionen om fri vilja; det som spelar roll är huruvida individens val är resultatet av deras egna viljeattityder och preferenser, och inte förhindras av något externt eller internt hinder. En kompatibilist behöver inte omhulda någon speciell uppfattning om fri vilja, så länge som personen förnekar att determinism är oförenligt med denna.
William James hade en mångtydig syn. Han trodde på fri vilja på "etisk basis" men ansåg inte att det fanns någon vetenskaplig grund för den, och hans egen introspektion stödde heller inte det. Han accepterade heller inte inkompatibilism, som den formuleras nedan; han ansåg inte att indeterminism var en förutsättning för moraliskt ansvar. I sitt verk Pragmatism skrev han att "instinkt och nytta mellan dem kan på ett säkert sätt låtas ta hand om sociala affärer som straff och prisning" oavsett metafysiska teorier. Han ansåg att indeterminism är viktigt som en "lättnadens doktrin", den möjliggör synen att även om världen i många hänseenden är en dålig plats, så kan den genom individers handlingar bli bättre. Han menade att determinism undergräver meliorism, idén om att framsteg är ett verkligt koncept som leder till förbättring av världen.
"Moderna kompatibilister", som Harry Frankfurt och Daniel Dennett, hävdar att det finns fall där en tvingad agents val ändå är fria eftersom sådant tvång sammanfaller med agentens personliga avsikter och viljeattityder. Frankfurt argumenterar i synnerhet för en slags kompatibilism som han kallar "hierarkiskt nät", som går ut på att en individ kan ha konkurrerande viljeattityder vid en första nivå och även ha viljeattityder om dessa första nivåns viljeattityder (andra nivåns viljeattityder) till den utsträckning att en viljeattityd överordnas de andra. En persons vilja bör identifieras med hennes aktiva första-nivås-viljeattityder, det vill säga de som personen handlar utefter. Det finns således bland drogberoende människor de som är "hänsynslösa beroende", "ofrivilliga beroende" och "frivilliga beroende". Alla tre grupperna kan ha konkurrerande viljeattityder på första nivån att vilja använda drogen som de är beroende av och att inte vilja använda den. Den första gruppen, "de hänsynslösa beroende", har inga andra-nivås-viljeattityder att inte använda drogen. Den andra gruppen, "de ofrivilliga beroende", har en andra-nivås-viljeattityd att inte använda drogen, medan den tredje gruppen, "de frivilliga beroende", har en andra-nivås-viljeattityd att använda drogen. Enligt Frankfurt bör medlemmarna i den första gruppen betraktas som att de saknar vilja och därför inte längre är personer. Medlemmarna av den andra gruppen har en fri viljeattityd att inte använda drogen, men denna viljeattityd underordnas beroendet. Medlemmarna i den tredje gruppen använder frivilligt drogen som de är beroende av. Frankfurts teori kan förgrena sig till vilket antal nivåer som helst. Teorins kritiker pekar på att det inte är säkert att konflikter inte kommer att uppstå ens på de högre nivåerna av viljeattityder och preferenser. Andra hävdar att Frankfurt inte tillhandahåller någon förklaring av hur de olika nivåerna i hierarkin förhåller sig till varandra.
I Elbow Room lägger Dennet fram ett argument för en kompatibilistisk teori om fri vilja, vilken han utvecklar i boken Freedom Evolves. Det grundläggande resonemanget går ut på att, om man utesluter Gud, en obegränsat mäktig demon, och liknande möjligheter, så är framtiden, på grund av kaosteori och kvantmekanik, svår att förutsäga för alla ändliga varelser. Det enda vi med säkerhet kan uttala oss om är "förväntningar". Förmågan att handla "annorlunda" går endast att göras förståelig när man talar om dessa förväntningar, och inte om någon okänd och "okännbar" framtid. Eftersom individer faktiskt har förmågan att handla annorlunda än vad någon förväntar sig så kan fri vilja sägas existera. Inkompatibilister menar att problemet med detta resonemang är att vi kan vara blott "maskiner som på ett förutsägbart sätt reagerar över stimuli i vår omgivning". Alla våra handlingar kontrolleras alltså av krafter utanför oss själva, eller av slumpen. Mer sofistikerade analyser av kompatibilistisk frihet har presenterats, och därtill sammanhängande kritik av dessa.
[redigera] Inkompatibilism
"Hårda determinister", som d'Holbach, kallas de inkompatibilister som accepterar determinism och förkastar fri vilja. Metafysiska libertarianer, som Thomas Reid, Peter van Inwagen och Robert Kane kallas de inkompatibilister som accepterar fri vilja och förnekar determinism, och som argumenterar för någon form av indeterminism. Ytterligare en ståndpunkt är "hård inkompatibilism" som gör gällande att fri vilja är inkompatibelt med både determinism och indeterminism. Denna ståndpunkt försvaras av Derk Pereboom.
Ett av de traditionella argumenten för inkompatibilism grundas på en "intuitionspump" (en term myntad av Daniel Dennett), som slår fast att om en persons val och handlingar är determinerade så måste denne vara som andra mekaniska ting vars beteende är helt determinerat. Med andra ord, om människors beteende är kausalt determinerat så är de inte mer sofistikerade än en leksak, en biljardboll, en docka eller en robot. Eftersom dessa ting inte har fri vilja kan människan inte heller ha en fri vilja, om determinismen är sann. Detta argument har tillbakavisats av kompatibilister som Daniel Dennett. Dennett hävdar att, även om människor i vissa hänseenden liknar dessa ting, så följer det inte att det inte finns viktiga skillnader.
Ett annat argument för inkompatibilism är den "kausala kedjan". Inkombatibilism är central för den idealistiska teorin om fri vilja. De flesta inkompatibilister avvisar idén om att handlingsfrihet består i enkelt "frivilligt" beteende. De insisterar snarare på att fri vilja innebär att människan måste vara den "slutgiltiga" eller "första" orsaken till sina handlingar. Hon måste, för att använda en traditionell fras, vara en causa sui. För att vara ansvarig för sina val måste man vara den första orsaken till de valen, där "första orsak" betyder att det inte finns någon föregående orsak till den orsaken. Argumentet går alltså ut på att om människan har fri vilja så är hon den slutgiltiga orsaken till sina handlingar. Om determinismen är sann så orsakas alla människans val av händelser och fakta utanför hennes kontroll. Och om allting människan gör orsakas av händelser och fakta utanför hennes kontroll så kan hon inte vara den slutgiltiga orsaken till sina handlingar. Därför kan hon inte ha fri vilja. Detta argument har utmanats av diverse kompatiblistiska filosofer.
Ett tredje argument för inkompatibilism formulerades av Carl Ginet under 1960-talet, och har fått mycket uppmärksamhet i modern litteratur. En förenklad version av argumentet går ungefär ut på följande: Om determinismen är sann så har vi ingen kontroll över de händelser i dåtiden som determinerade vårt nuvarande tillstånd och ingen kontroll över naturlagarna. Eftersom vi inte har någon kontroll över dessa kan vi heller inte ha någon kontroll över deras konsekvenser. Eftersom våra nuvarande val och handlingar, givet determinismen, är nödvändiga konsekvenser av dåtida händelser och naturlagarna, så har vi ingen kontroll över dem och alltså ingen fri vilja. Detta kallas för konsekvensargumentet.
Svårigheten med detta argument, för kompatibilister, ligger i det faktum att det innebär att det är omöjligt att man skulle ha kunnat välja annorlunda än man gjorde. Om Sara exempelvis är kompatibilist och hon precis har satt sig ned i sin soffa så är hon tvungen att gå med på att hon skulle ha kunnat välja att förbli stående, om hon hade velat det. Men om konsekvensargumentet är korrekt så skulle Saras "stående" antingen varit motsägelsefullt, brutit mot naturlagarna eller förändrat det förflutna. Kompatibilister tvingas alltså erkänna existensen av "otroliga förmågor", enligt Ginet och van Inwagen. Ett svar på detta argument lyder att det likställer begreppen "förmågor" och "nödvändigheter", eller att tanken att fri vilja framkallar vilket val som helst egentligen är en illusion och att valet redan var bestämt, även om det för "bestämmaren" skedde omedvetet". David Lewis föreslår att kompatibilister endast är tvungna att anta att valet kunde ha utfallit annorlunda om annorlunda omständigheter hade förelegat i det förgångna.
[redigera] Libertariansk inkompatibilism
En annan form av inkompatibilism är metafysisk libertarianism. Den gör gällande att fri vilja existerar och att den förutsätter att individen kan ta mer än en "väg" under en given mängd omständigheter. Eftersom determinism implicerar att det endast finns en möjlig framtid så är den inte kompatibel med denna syn på fri vilja, och måste därför vara falsk. Även om det råder delade meningar mellan kompatibilister och inkompatibilister om vad fri vilja egentligen består i så är man eniga om vad som menas med determinism.
I sin bok "Kritik av det rena förnuftet", argumenterar Immanuel Kant för en libertarianism. Kant erkänner att determinism råder i den fysiska världen, men människan kan i kraft av sitt förnuft och sitt förstånd lagstifta etiska "bör" och följa sedelagens bud. Detta "icke-empiriska jag", som förmår detta måste postuleras (antas) menar Kant.
Olika former av libertarianism finns, där en avgörande distinktion finns mellan övernaturliga teorier och vetenskapliga eller naturalistiska teorier. Övernaturliga teorier hävdar att det finns ett icke-fysiskt medvetande eller själ som överskrider fysisk kausalitet, så att fysiska händelser i hjärnan som leder till utförande av handlingar inte har en enbart fysisk förklaring. Detta tillvägagångssätt ligger nära kropp-själ-dualism och kan motiveras av teologiska uppfattningar.
Vetenskapliga förklaringar av libertarianism (ofta kallad naturalistisk fri vilja) involverar ibland panpsykism, eller teorin om att en egenskap hos medvetandet är associerad till alla partiklar och genomsyrar hela universum. . Andra naturalistiska tillvägagångssätt kräver inte att fri vilja är en fundamental byggsten i universum; vanlig slump hänvisas till som "armbågsutrymme", som uppfattas som nödvändigt för libertarianer. Fri vilja betraktas som en särskild typ av komplex process med indeterministiska element. En form av detta tillvägagångssätt har utvecklats av Robert Kane.
[redigera] Andra synsätt
Vissa filosofers ståndpunkter är svåra att kategorisera som antingen kompatibilistiska eller inkompatibilistiska, hårda determinister eller libertarianer. John Locke förnekade exempelvis att uttrycket "fri vilja" var förståeligt (jämför teologisk nonkognitivism, en liknande ståndpunkt angående Guds existens). Han ansåg också att frågan om determinismens sanning eller falskhet var irrelevant. Han menade att den utmärkande egenskapen hos frivilligt beteende är att individer har förmågan att skjuta upp ett val tillräckligt länge för att kunna reflektera över dess konsekvenser: "...viljan betecknar i sanning endast kraften, eller förmågan, att föredra eller välja". På liknande vis diskuterade David Hume möjligheten att hela diskussionen rörande fri vilja inte är någonting annat än "språklig" fråga. Han ansåg också att det kanske kan förklaras genom "en falsk sensation eller upplevd erfarenhet" som associeras med många av våra val när vi utför dem. När vi reflekterar över dem inser vi att de var nödvändiga och determinerade från början.
Arthur Schopenhauer uttryckte dilemmat om fri vilja och moraliskt ansvar på följande vis:
I sin Om viljans frihet hävdade Schopenhauer att "Du kan göra det du vill, men i varje givet ögonblick i ditt liv kan du endast vilja en bestämd sak och absolut ingenting annat än den saken."
Rudolf Steiner, som samarbetade med Schopenhauer i en komplett upplaga av hans verk , skrev Frihetens filosofi som fokuserar på problemet med fri vilja. Steiner (1861-1925) delar ursprungligen in detta i två aspekter av frihet: tankefrihet och handlingsfrihet. Han argumenterar för att inre frihet nås när vi överbryggar rummet mellan våra sensoriska intryck, som speglar världens yttre uppträdande, och våra tankar, som ger oss tillgång till världens inre natur. Yttre frihet nås genom att tränga igenom våra handlingar med moralisk fantasi. Steiner försöker visa att dessa två aspekter av inre och yttre frihet är sammanflätade med varandra, och att sann frihet endast kan nås när de förenas.
Den moderna filosofen Galen Strawson håller med Locke om att determinismens sanning eller falskhet är irrelevant för problemet. Han argumenterar för att idén om fri vilja leder till en oändlig regress och därför är oförståelig. Om en person är ansvarig för vad den gör i en given situation, så måste den personen enligt Strawson vara ansvarig för hur dennes mentala liv ser ut. Men det är omöjligt att vara ansvarig för hur man är i något hänseende. Detta beror på att man för att vara ansvarig för hur man är i någon situation "S", måste ha varit ansvarig för hur man var i situation "S-1". För att vara ansvarig för hur man var i "S-1" måste man ha varit ansvarig för hur man var i "S-2", och så vidare. Vid någon punkt i kedjan måste det ha funnits en ursprunglig handling av en ny kausal kedja, men detta är omöjligt. Människan kan inte skapa sig själv eller sina mentala tillstånd ex nihilo, från intet. Detta argument innebär att fri vilja i sig självt är absurt, men inte att det är inkompatibelt med determinism. Strawson kallar sin egen ståndpunkt "pessimism" men den kan kategoriseras som hård inkompatibilism.
Ted Honderich omhuldar synen att "determinism är sant, kompatibilism och inkompatibilism båda är falska" och att problemet ligger någon annanstans. Honderich hävdar att determinism är sant därför att kvantfysiska fenomen inte är händelser eller ting som kan lokaliseras i tid och rum, utan är abstrakta entiteter. Vidare, även om de var händelser på mikronivå så tycks de inte ha någon relevans för hur världen är på makronivå. Han menar att inkompatibilism är falsk därför att, även om determinismen är sann, så har inkompatibilister inte, och kan inte, erbjuda en adekvat förklaring av ursprung. Han avvisar kompatibilism eftersom det, liksom inkompatibislim, antar en enda fundamental uppfattning om frihet. Han menar att det egentligen finns två frihetsuppfattningar: frivilligt handlande och ursprung. Båda uppfattningar behövs för att förklara fri vilja och ansvar. Både determinism och indeterminism utgör hot mot sådan frihet. Att överge dessa uppfattningar om frihet vore att överge moralisk ansvar. Å ena sidan har vi våra intuitioner; å andra sidan har vi vetenskapliga fakta. Det "nya" problemet är hur man ska lösa denna konflikt.
[redigera] Moraliskt ansvar
Samhället håller vanligtvis människor ansvariga för deras handlingar och menar att de förtjänar att hyllas eller klandras beroende på vad de gör. Många menar emellertid att moraliskt ansvar förutsätter en fri vilja. En viktig fråga är alltså om individer någonsin är ansvariga för sina handlingar och på vilket sätt i sådana fall.
Inkompatibilister tenderar att anse att determinism är oförenligt med moraliskt ansvar. Det verkar omöjligt att man kan hålla någon ansvarig för en handling som (möjligtvis) kunde förutses från tiderns begynnelse. Hårda determinister använder detta som ett argument mot fri vilja och avfärdar konceptet. Clarence Darrow, den berömde försvarsadvokaten, argumenterade för att två av hans klienter, Leopold och Loeb, var oskyldiga med hjälp av en sådan hård deterministisk uppfattning. Under sin slutplädering förklarade han:
På motsatt sätt använder libertarianer samma tankegång som ett argument mot determinism. Daniel Dennett frågar varför någon överhuvudtaget skulle bry sig om huruvida någon hade egenskapen ansvar och spekulerar i att idén om moraliskt ansvar kan vara "en rent metafysisk önskan". Jean-Paul Sartre hävdade att folk ibland undviker ansvar genom att gömma sig bakom determinism: "... vi är alltid beredda ta skydd bakom en tro på determinism om denna frihet tynger oss eller om vi behöver en ursäkt". Ståndpunkten att kategorisering av sådana människor som "simpla" eller "ohederliga" inte gör någon skillnad för huruvida deras handlingar var determinerade är emellertid lika hållbar.
Frågan om moraliskt ansvar är central i dispyten mellan hårda determinister och kompatibilister. Hårda determinister tvingas acceptera att individer ofta har "fri vilja" i kompatibilistens mening, men de förnekar att denna mening av fri vilja kan ligga till grund för moraliskt ansvar. Det faktum att en agents val var otvingade förändrar, enligt de hårda deterministerna, inte det faktum att determinism "tar bort" agentens ansvar.
Kompatibilister hävdar å andra sidan att determinism är en förutsättning för moraliskt ansvar. Samhället kan inte hålla personer ansvariga om inte deras handlingar bestämdes av någonting. Detta argument kan spåras tillbaka till David Hume. Om indeterminism är sant så är de handlingar som inte är determinerade slumpmässiga. Det är tveksamt om man kan hylla eller klandra någon för att ha utfört en handling som spontant uppstod av dennes nervsystem. Istället behöver man visa att handlingen härstammade från personens viljeattityder och preferenser—personens karaktär—innan man kan hålla den personen moraliskt ansvarig. Libertarianer kan svara att odeterminerade handlingar inte alls är slumpmässiga utan är ett resultat av en substantiell vilja vars beslut är odeterminerade. Detta argument betraktas dock som otillfredsställande eftersom det bara skjuter upp problemet ett steg. Det tycks också involvera någon mystisk metafysik såväl som "ex nihilo-skapelser". Libertarianer har svarat genom att försöka tydliggöra hur en obestämd vilja kan knytas till robust handlande.
Aposteln Paulus tar upp frågan om moraliskt ansvar i Romarbrevet där han skriver: "Vad nu? Har inte krukmakaren myndighet över leran, så att han av samma klump kan göra ett kärl till ärofullt bruk och ett annat till vanärande bruk?" Enligt det synsättet kan individer vanäras för sina handlingar även om dessa i slutändan helt bestämdes av Gud.
En liknande ståndpunkt går ut på att moralisk klandervärdhet ligger i individens karaktär. Med andra ord, en person med en "mördarkaraktär" har inget annat val än att mörda, men kan ändå straffas eftersom det är rätt att straffa de som har dålig karaktär. Hur dennes karaktär bestämdes är enligt detta synsätt irrelevant. Robert Cummins och andra har således hävdat att personer inte ska dömas enligt sina individuella handlingar, utan snarare för hur dessa handlingar "reflekterar deras karaktär". Om karaktären (hur den än definieras) är den dominanta kausala faktorn bakom specifika val, och dessa val är moraliskt felaktiga, så bör individen hållas ansvarig för dessa, oavsett genetisk bakgrund och liknande faktorer.
Ett undantag till antagandet att moralisk klandervärdhet ligger i antingen individens karaktär eller fritt valda handlingar är fall där "galenskap" eller "förminskat ansvar" föreligger, vilket kan användas för att argumentera för att den felaktiga handlingen inte var en produkt av ett skyldigt sinne. I sådana fall antar de flesta västerländska rättssystem att personen på något sätt inte är skyldig, eftersom hans eller hennes handlingar var en konsekvens av abnormal hjärnaktivitet.
Joshua Greene och Jonathan Cohen, forskare inom det nya fältet neuroetik, hävdar på basis av sådana fall att vår nuvarande uppfattning om moraliskt ansvar grundas på libertarianska (och dualistiska) intuitioner. De hävdar att forskning inom kognitiv neurovetenskap undergräver dessa intuitioner genom att visa att hjärnan är ansvarig för sådana handlingar, inte bara i fall av psykos, utan även i mindre uppenbara situationer. Skador på frontalloben i hjärnan reducerar förmågan att väga osäkra risker och fatta förståndiga beslut, och leder därför till en ökad sannolikhet att personen begår ett våldsbrott. Detta gäller inte endast de patienter med skador på frontalloben efter olyckor eller stroke, utan även ungdomar, som uppvisar reducerad frontallobsaktivitet jämfört med vuxna personer, och till och med barn som konsekvent har försummats eller behandlats dåligt på annat sätt. I varje sådant fall kan den skyldiga parten sägas ha mindre ansvar för sina handlingar. Greene och Cohen förutsäger att, allteftersom sådana fall blir vanligare och välkända, så kommer domarnas tolkning av fri vilja och moraliskt ansvar röra sig bort från den intuitiva libertarianska uppfattningen som för närvarande underbygger dem.
Greene och Cohen hävdar också att rättssystmet inte behöver den libertarianska tolkningen. Endast retributiva uppfattningar om rättvisa, i vilka målet med rättssystemet är att straffa folk för missgärningar, kräver denna libertarianska intuition. Konsekventialistiska rättviseuppfattningar, som strävar efter att främja välfärd snarare än att dela ut förtjänta straff, kan överleva även en hård deterministisk uppfattning om fri vilja. Rättssystemen och rättviseuppfattningarna kan således behållas även i det fall att nya neurovetenskapliga rön undergräver de libertarianska intuitionerna om fri vilja.
[redigera] Naturvetenskap och fri vilja
Naturvetenskapens syn på fri vilja har varierat. Vissa tidigare naturfilosofer, bland annat René Descartes, antog att den fria viljan var ett övernaturligt inslag i den mekanistiska världsbilden (se dualism). Under 1900-talet har vissa vetenskapsmän försökt förklara den fria viljan som ett emergent fenomen medan andras fynd indikerat att vi inte har en fri vilja. Benjamin Libet har exempelvis genom experiment av människans beslutsprocess visat att ett beslut att utföra en viss åtgärd byggts upp omedvetet en tid innan man medvetet tror sig ha beslutat. Det väcker frågan om vår fria vilja finns i vårt omedvetna, och om medvetandet på sin höjd har en möjlighet att lägga in ett veto när det omedvetna förbereder en aktion som ännu inte utförts. Vissa vetenskapsgrenar antar att den fria viljan inte existerar.
[redigera] Fysik
Många, om än inte alla, argument för eller mot fri vilja gör ett antagande om sanningen eller falskheten hos determinism. Den vetenskapliga metoden tycks möjliggöra ett definitivt svar på sådana antaganden. Ett vetenskapligt svar på frågan skulle emellertid fortfarande behöva kopplas samman med filosofiska reflektioner för att kunna utgöra ett argument för eller mot fri vilja. Om kompatibilism exempelvis är sant, så skulle inte determinismens sanning ha någon betydelse för frågan om den fria viljans existens. Å andra sidan skulle ett bevis för determinism, kopplat med ett argument för inkompatibilism utgöra ett hot mot fri vilja.
Tidigt vetenskapligt tänkande framställde ofta universum som deterministiskt och vissa tänkare har hävdat att samlandet av tillräckligt med fysisk information skulle möjliggöra helt korrekta förutsägelser om framtiden. Modern vetenskap består å andra sidan av en blandning av deterministiska och "slumpmässiga" (stokastiska) teorier. Kvantmekaniken förutser händelser endast i termer av sannolikhet, vilket kastar tvivel över huruvida universum är deterministiskt överhuvudtaget. Möjligheten att universum på en makroskopisk nivå styrs av indeterministiska lagar, såsom det ofta anses vara på kvantnivå, har rönt ett visst intresse för fri vilja hos fysiker. Det finns emellertid en rad invändningar.
Vissa menar att kvantmekanikens indeterminism är begränsad till mikroskopiska fenomen. Påståendet att händelser på atomär eller partikulär nivå är okända för oss kan utmanas experimentellt och till och med teknologiskt: vissa slumpmässiga nummergeneratorer fungerar genom att förstärka kvantmekaniska effekter till praktiskt användbara signaler. Detta är emellertid endast giltigt för makroskopisk indeterminism om det kan visas av mikroskopiska händelser verkligen är indeterministiska.
Sådana överväganden leder till kritik av indeterminism-baserad fri vilja på basis av att kvantmekanik egentligen inte alls är slumpmässig, utan endast omöjlig att förutsäga. Vissa vetenskapliga determinister tror, i Albert Einsteins spår, på så kallade "gömda variabler-teorier", enligt vilka oförutsägbarheten i kvantmekanik beror på okunskap om en ytterligare uppsättning fysiska variabler som inte uttryckligen inkluderas i standardteorin (se Bohm-tolkningen) och EPR-paradoxen.
Ytterligare en, filosofisk, invändning finns. Det har hävdats att om en handling grundar sig på kvantmekanisk slump, så kan detta i sig tas som intäkt för att fri vilja är frånvarande, eftersom en sådan handling inte kan kontrolleras av någon som påstår sig ha en fri vilja. Om detta argument sammankopplas med inkompatibilism så följer det att fri vilja är omöjligt, eftersom det är inkompatibelt både med determinism och indeterminism, och dessa är de enda alternativen. Om det sammankopplas med kompatibilism skulle det å andra sidan betyda att fri vilja endast är möjligt i ett deterministiskt universum.
Filosofen Robert Kane har uppmärksammat kvantmekaniken och kaosteorins resultat och med hjälp av dessa försvarat en inkompatibilistisk syn på frihet i sin The Significance of Free Will och andra verk.
[redigera] Genetik
Liksom fysiker har biologer behandlat frågor relaterade till fri vilja. En av de mest omdebatterade diskussionerna inom biologin är den om "arv kontra miljö", rörandes den relativa vikten av genetik och biologi i förhållande till kultur och miljö, för mänskligt beteende. De flesta forskare anser att en stor del av mänskligt beteende kan förklaras i termer av hjärnan och genernas uppbyggnad och evolutionära faktorer. Detta väcker farhågan att det är omöjligt att hålla människor ansvariga för deras handlingar. Steven Pinker anser att denna farhåga inför determinism i ett genetiskt och evolutionärt sammanhang är obefogad, att det är en "ihopblandning av förklaring med frikännande". Ansvar förutsätter inte att beteendet är icke-orsakat, så länge som det reagerar på beröm och klander. Det är dessutom inte säkert att miljömässig determination utgör ett mindre hot för fri vilja än genetisk determination.
[redigera] Neurovetenskap
Det har blivit möjligt att studera den levande hjärnan och forskare kan nu observera hjärnans beslutsfattande maskineri under arbete. Ett inflytelserikt experiment inom området utfördes av Benjamin Libet under 1980-talet. Libet bad försökspersonerna att välja ett slumpmässigt ögonblick då de skulle röra sin handled samtidigt som han mätte hjärnaktiviteten hos personen (i synnerhet uppbyggandet av elektriska signaler som han kallade "beredskapspotential"). Även om det var välkänt att beredskapspotentialen föregick den fysiska handlingen så undrade Libet huruvida den korresponderade mot den upplevda avsikten att röra sig. För att avgöra när försökspersonen kände avsikten att röra sig bad han denne att observera en klockas sekundvisare och ange dess position när han eller hon hade en medveten vilja att röra sig.
Libet fann att den omedvetna hjärnaktiviteten som leder till det medvetna beslutet hos försökspersonen att röra sin handled, påbörjades ungefär en halv sekund innan försökspersonen medvetet kände att han eller hon hade bestämt sig för att röra sig. Libets upptäckt antyder att beslut som fattas av personer på förväg fattas på undermedveten nivå och endast efteråt översätts till ett "medvetet beslut", och att personens trosföreställning att det skedde genom hennes vilja endast beror på hennes retrospektiva syn på händelsen. Tolkningen av denna upptäckt har kritiserats av Daniel Dennett, som argumenterar för att personerna är tvungna att flytta sin uppmärksamhet från sin avsikt till klockan och att detta skapar tidsliga missanpassningar mellan den upplevda erfarenheten av viljan och den upplevda positionen hos klockvisaren. Efterföljande studier har i enlighet med Dennetts argument visat att det exakta numeriska värdet varierar beroende på uppmärksamheten hos försökspersonen. Trots dessa skillnader i exakt numeriskt värde så har huvudupptäckten bibehållit sin relevans.
I en variant av detta experiment bad Haggard och Eimer försökspersonerna att inte bara bestämma när de skulle flytta sina händer, utan också att bestämma vilken hand de skulle röra. I detta fall korrelerade den upplevda avsikten mycket närmare med den så kallade "lateralized readiness potential" (LRP), en elektroencefalografisk komponent som mäter skillnaderna i aktivitet mellan vänster och höger hjärnhalva. Haggard och Eimer hävdar att den upplevda medvetna viljan därför måste följa på beslutet för vilken hand som ska röras, eftersom LRP:n visar beslutet att röra en specifik hand.
Relaterade experiment har visat att stimulation av hjärnan kan påverka vilken hand personer rör, trots att upplevelsen av fri vilja fanns kvar. Ammon och Gandevia fann att det var möjligt att påverka vilken hand personer rör genom att stimulera de regioner i frontalloben som är involverade i planering, genom att använda transkraniell magnetstimulering i antingen vänstra eller högra hjärnhalvan. Högerhänta personer väljer normalt att röra sin högra hand 60% av fallen, men när den högra hjärnhalvan stimuleras väljer de istället i 80% av fallen att röra den vänstra handen (den högra hjärnhalvan är ansvarig för den vänstra sidan av kroppen, och vice versa). Trots de externa påverkande faktorerna fortsatte försökspersonerna att hävda att deras val att röra händerna var fria. I en uppföljningsstudie fann Álvaro Pascual-Leone och hans kollegor liknande resultat, men lade också märke till att den transkraniska magnetiska stimulationen måste äga rum under 200 millisekunder, förenligt med tidsförloppet som framkom från Libets experiment.
Trots dessa upptäckter tolkar inte Libet själv sina experiment som bevis för den medvetena viljans inaktivitet; han pekar på att även om en tendens att trycka på en knapp byggs upp under 500 millisekunder, så har ändå den medvetna viljan en "vetoröst" i frågan huruvida handlingen faktiskt ska utföras. Enligt denna modell är omedvetna impulser som ger upphov till utförandet av medvetna handlingar möjliga att undertrycka av personens medvetna ansträngningar. Man har jämfört med golfspelare som kan svinga en klubba flera gånger innan de slår till bollen. Handlingen får helt enkelt en godkännande stämpel under den sista millisekunden. Max Velmans hävdar emellertid att sådan "fri icke-vilja" kan visa sig behöva lika mycket neurologisk förberedelse som "fri vilja".
[redigera] Neurologi och psykiatri
Det finns flera hjärnrelaterade åkommor som leder till att individen känner att den inte har fullständig kontroll över sina handlingar. Även om existensen av sådana åkommor inte direkt motbevisar fri vilja så är studiet av dessa värdefullt i utvecklandet av modeller som visar på hur hjärnan kan konstruera upplevelser av fri vilja.
Individer med Tourettes syndrom och relaterade tics utför exempelvis ofrivilliga rörelser och yttranden, trots att de skulle föredra att inte göra detta under vissa omständigheter. Tics beskrivs som halv- eller icke-frivilliga eftersom de strikt talat inte är ofrivilliga: de kan upplevas vara frivilliga responser på oönskade drifter. Tics upplevs som oemotståndliga och måste förr eller senare utföras eller uttryckas. Personer med Tourettes syndrom lyckas ibland undertrycka sina tics i någon utsträckning under en begränsad tid, men detta leder ofta till ett utbrott av tics efteråt. Den kontroll som kan utövas (från sekunder till timmar varje gång) kan möjligtvis endast uppskjuta och förvärra det slutgiltiga uttrycket för ticsen.
Alien hand syndrome får den drabbade individens lemmar att utföra meningsfulla rörelser utan personens avsikt. Den kliniska definitionen kräver att man "känner att ens lemm är främmande eller har en egen vilja, tillsammans med observerbar ofrivillig rörelseaktivitet" (kursivering från originalet). Detta syndrom uppstår ofta som resultat av en skada på corpus callosum (hjärnbalken som är en brygga mellan hemisfärerna), antingen under epilepsianfall eller efter en stroke. Den vanligaste neurologiska förklaringen går ut på att den upplevda viljan av den talande vänstra hjärnhalvan inte överensstämmer med de handlingar som utförs av den icke-talande högra hjärnhalvan, vilket tyder på att de två hjärnhalvorna kan ha självständiga former av vilja.
På liknande sätt är en av de viktigaste ("första ordningens") diagnostiserade symptom på schizofreni vanföreställningen att man kontrolleras av en extern kraft. Personer som lider av schizofreni säger ibland att, även om de handlar, så är de själva inte orsaken till de specifika utförda handlingarna. Detta liknas ibland vid en robot som kontrolleras av någon annan. Även om schizofrenins neurologiska mekanismer ännu inte är helt utredda så går en inflytelserik hypotes ut på att den delen av hjärnan som jämför motoriska kommandon med den respons som kommer från kroppen (proprioception) inte fungerar, vilket leder till hallucinationer och vanföreställningar om kontroll.
Tvångssyndrom och liknande tvångsmässiga beteenden, som bulimi och beroende, kan också kopplas till en brist på fri vilja. Endast grader av detta kan kopplas till en total brist på fri vilja.
[redigera] Determinism och emergent beteende
I kognitionsvetenskapens och evolutionspsykologis generativa filosofi antas det att fri vilja inte existerar. Däremot skapas en illusion av fri vilja, inom denna teoretiska kontext, av uppkomsten av oändligt eller väldigt komplext beteende från interaktionen med en ändlig uppsättning lagar och parametrar. Det emergenta beteendets oförutsägbarhet leder från deterministiska processer till en upplevelse av fri vilja, även om fri vilja som en ontologisk entitet inte antas existera. Enligt denna bild är det så att, även om beteendet kunde förutses i förväg, så är det enklaste sättet att göra detta på helt enkelt genom att observera resultatet av hjärnans egna beräkningar.
Strategibrädspel fungerar som illustration. Även om vissa sådana spel har stränga regler som gör att det inte finns någon gömd information eller slumpmässiga händelser (som tärningskastning) involverade, så har exempelvis schack, med sina enkla deterministiska regler, ett extremt stor antal oförutsägbara möjliga drag. "Emergentister" anser att detta är en bra analogi till upplevelsen av fri vilja, som emergerar från ändliga regler och deterministiska parametrars interaktion och skapar "oändligt" och oförutsägbart beteende. Det är emellertid så att, om alla dessa händelser togs med i beräkningen, och man kände till ett sätt att utvärdera dessa händelser, så skulle det till synes oförutsägbara beteendet bli förutsägbart.
Cellautomater och de generativa vetenskaperna ställer upp modeller som emergerar sociala beteende-processer enligt denna tanke, och visar att upplevelsen av fri vilja är ett resultat av okunskap eller brist på fullständig information.
[redigera] Experimentell psykologi
Den experimentella psykologins bidrag till frågan om fri vilja har främst kommit från socialpsykologen Daniel Wegners arbete om medveten vilja. I sin bok The Illusion of Conscious Will sammanställer Wegner den empiriska evidens som stödjer uppfattningen att människans upplevelse av medveten kontroll är en illusion.
Wegner observerar att en händelse sägs orsaka en annan händelse när två kriterier är uppfyllda: (1) att den första händelsen direkt föregår den andra, och (2) att den första händelsen konsistent kan sägas ha orsakat den andra.
Om en person till exempel hör en explosion och ser ett träd falla ned, så är det sannolikt att personen kommer att dra slutsatsen att explosionen fick trädet att falla ned. Men om explosionen sker efter det att trädet fallit ned (det vill säga om det första kriteriet inte är uppfyllt), eller istället för en explosion, en person hör en telefon ringa (det vill säga om det andra kriteriet inte är uppfyllt), så är det sannolikt att personen inte kommer att sammankoppla de två händelserna, ljudet och trädets fall.
Wegner har tillämpat denna princip på de slutsatser människor drar om sin egen medvetna vilja. Människor upplever vanligtvis en tanke som är konsistent med ett beteende, och observerar sedan sig själva leva ut detta beteende. Som ett resultat av detta drar de slutsatsen att deras tankar måste ha orsakat det observerade beteendet. Wegner har emellertid lyckats manipulera försökspersonernas tankar och beteende så att de anpassar sig eller bryter mot de två kriterierna för kausala slutsatser. Genom detta har han lyckats visa att människor ofta upplever att de har en medveten vilja om beteenden som de i själva verket inte har orsakat, och tvärtom, att människor ofta kan fås att uppleva en avsaknad av vilja om beteenden som de faktiskt orsakade. Slutsatsen man kan dra av sådant arbete är att upplevelsen av medveten vilja inte är knuten till utförandet av faktiska handlingar. Även om många tolkar hans arbete som ett slag mot tanken om en fri vilja så har Wegner själv hävdat att det endast upplyser om oss mekanismerna bakom upplevelsen av kontroll, inte kontrollen själv.
[redigera] Religion och fri vilja
Frihetsbegreppet spelar en viktig roll i såväl judendom som kristendom. I Gamla Testamentet anges de grundläggande förutsättningarna för människans frihet redan i Första Mosebok kap. 1. Eftersom människan har skapats till Guds avbild, har hon handlingsfrihet och möjlighet att fritt välja det goda eller det onda. Synden ses därför av Paulus som en boja som Kristus har brutit sönder så att människan har frihet att uppfylla Guds vilja. Tanken spelade en stor roll för Luther (till exempel i hans bok En kristen människas frihet, 1520). I sin senare skrift Om den trälbundna viljan (1525) kom han däremot att betona människans oförmåga att välja det rätta.
Mot frihetsbegreppet står predestinationen, tanken på att människan är förutbestämd till frälsning (och enligt Calvin till förtappelse) och att hennes valfrihet därför är skenbar.
I islamisk teologi blev människans frihet tidigt en central fråga, och med tiden kom uppfattningen om människan som delvis predestinerad att dominera. Under framför allt 1900-talet har uppfattningen om människans fria vilja åter kommit att företrädas av en del muslimska reformatorer.
[redigera] Hinduisk filosofi
De sex ortodoxa tankeströmningarna inom hinduisk filosofi är inte helt eniga angående frågan om fri vilja. För Samkhya är materia exempelvis utan frihet, och själar saknar helt förmågan att kontrollera materian. Den enda sanna friheten (kaivalya) består i att inse den slutgiltiga delningen mellan materia och självet. Enligt Yoga-skolan är endast Ishvara helt fri, och dess frihet är också skiljd från alla känslor, tankar, handlingar och viljor, och är således inte alls viljans frihet. Nyaya och Vaisheshika-skolornas metafysik tyder starkt på en tro på determinism, men tycks inte göra några explicita påståenden om determinism eller fri vilja.
Ett citat från Swami Vivekananda, en vedantisk hindu, illustrerar på ett bra sätt hinduismens inställning till fri vilja.
Ovanstående citat har dock ofta misstolkats. Människor har antagit att Vivekananda insinuerade att allting är förutbestämt. I själva verket menade Vivekananda med avsaknad av fri vilja att viljan inte var "fri" eftersom den var kraftigt influerad av lagen om orsak och verkan. Han sade aldrig att den var absolut bestämd och betonade kraften att fatta medvetna val för att förändra ens förflutna karma.
Följande två citat av Vivekananda erbjuder en klarare syn.
Ett annat sätt att betrakta fri vilja i indisk filosofi på finns att läsa i följande artikel som behandlar fri vilja, evolution och kaosteori. Den utgör en syntes mellan indisk karma och det moderna fysiska synsättet: Free Will.
Mimamsa, Vedanta, och de mer teistiska versionerna av hinduism, såsom shaivism och vaishnavism, har ofta betonat vikten av en fri vilja. Doktrinen om karma i hinduism kräver dels att vi betalar för våra förflutna handlingar och att våra nuvarande handling är fria nog för att möjliggöra att vi förtjänar framtida straff eller belöningar för våra nuvarande handlingar. Den advaitinska filosofen Chandrashekhara Bharati Swaminah formulerade det på följande vis:
[redigera] Buddhistisk filosofi
Buddhismen accepterar både frihet och determinism (eller någonting i stil med den), men avvisar idén om en handlande agent, och således idén att frihet består i en fri vilja tillhörandes en agent.
Buddha sade: "Det finns fritt handlande, det finns vedergällning, men jag ser ingen agent som passerar genom en uppsättning ögonblickliga element till en annan, förutom kopplingen mellan dessa element."
Buddhister tror varken på en absolut fri vilja eller determinism. De omhuldar en medelvägslära som kallas pratitya-samutpada på sanskrit, vilket ofta översätts till engelskans "inter-dependent arising". Det tillhör teorin om karma. Idén om karma inom buddhism är annorlunda än hinduismens uppfattning om karma. Inom buddhismen är karma mycket mindre deterministisk, och fokuserar främst på orsak och verkan av moraliska handlingar i det här livet, medan karma inom hinduismen ofta är mer kopplad till ens öde i framtida liv.
Inom buddhismen lärs det ut att idén om absolut valfrihet (det vill säga att alla människor är helt fria i alla sina val) är dåraktig, eftersom det förnekar ens verkliga fysiska behov och omständigheter. Lika dåraktig är idén om att vi inte har några val i livet eller att våra liv är förutbestämda. Att förneka frihet skulle vara att undergräva buddhisters strävan efter moralisk utveckling (genom vår förmåga att fritt välja medmänskligt handlande). Pubbekatahetuvada, tron att all lycka och allt lidande är resultatet av föregående handlingar, betraktas som felektig av buddhistiska doktriner.
Eftersom buddhister även förkastar eller förnekar agentskap så är de traditionella kompatibilistiska strategierna stängda för dem. Istället går den buddhistiska filosofiska strategin ut på att undersöka kausalitetens metafysik. I antikens Indien ägde många starka diskussioner rum om kausalitetens natur där jainer, nyayister, samkhyister, cārvākaner och buddhister alla intog olika positioner. Den buddhistiska positionen påminner på många sätt om en teori om "konditionalitet" snarare än om "kausalitet", särskilt som den framträder hos Nagarjuna i Mūlamadhyamakakārikā.
En nuvarande amerikansk munk, Thanissaro Bhikkhu, formulerade det på följande sätt:
[redigera] Teologi
Den teologiska doktrinen om gudomligt allvetande påstås ofta stå i konflikt med fri vilja. Om nu Gud vet precis allting om vad som kommer att hända, in i minsta detalj och därmed alla val som människor kommer att fatta, så tycks valets fria status vara ifrågasatt. Om Gud har en tidslös kunskap om ens val så tycks detta begränsa människors frihet. Detta problem ligger nära Aristoteles problem med sjöslaget: Imorgon kommer det antingen att ske, eller inte ske, ett sjöslag. Om det kommer att ske, så verkar det som att detta var sant redan igår. Alltså var det nödvändigt att ett sjöslag skulle äga rum. Om det inte kommer att ske, så betyder det med samma resonemang att det var nödvändigt att det inte skulle ske. Detta innebär att framtiden, hurdan den än är, är helt bestämd av förflutna sanna propositioner om framtiden.
Vissa filosofer har emellertid följt i William av Ockhams fotspår och hävdat att nödvändighet och möjlighet ska definieras med avseende på en given tidpunkt och en given uppsättning empiriska omständigheter, så att någonting som endast är möjligt från en observatörs perspektiv kan vara nödvändigt från en allvetande varelses perspektiv. Vissa filosofer följer Filon från Alexandrias tanke om att fri vilja är en av själens egenskaper, och att icke-mänskliga djur därför saknar fri vilja.
Judisk filosofi betonar att fri vilja är en produkt av den intrinsikala mänskliga själen (man använder ordet neshama, från den hebreiska stammen n.sh.m. eller .נ.ש.מ som betyder "andetag"), men att förmågan att fatta fria val sker genom Yechida (från det hebreiska ordet "yachid", יחיד, singular), den del av själen som är förenad med Gud, den enda varelse som inte hindras av eller är beroende av orsak och verkan (viljans frihet tillhör alltså inte den fysiska verkligheten, och naturvetenskapens svårigheter att bevisa den är alltså väntad). Inom islam är den teologiska frågan oftast inte hur man ska förena fri vilja med Guds allvetande, utan med Guds jabr, hans gudomliga befallande kraft. al-Ash'ari utvecklade en "förvärvande " eller "dualistisk" form av kompatibilism, i vilken mänsklig fri vilja och gudomlig jabr både försvarades, vilket kom att bli en hörnsten för den dominerande Ash'ari-positionen. I shia-inriktningen av islam utmanas Ash'aris förklaring som lutar åt predestination, av de flesta teologer . Fri vilja är enligt den shiamuslimska doktrinen den huvudsakliga faktorn för människans ansvar för sina handlingar genom livet. Alla handlingar som utförs av människans fria vilja sägs räknas under "Domedagen" eftersom de är hans eller hennes egna och inte Guds.
Filosofen Søren Kierkegaard hävdade att gudomlig allsmäktighet inte kan skiljas från gudomlig godhet. Gud skulle, som en sant allsmäktig och god varelse, kunna skapa varelser med sann frihet över honom. Gud skulle dessutom frivilligt göra detta eftersom "det största goda... vilket kan göras för en varelse, större än allting annat som man kan göra för den, är att vara verkligt fri." Alvin Plantingas försvar av den fria viljan är en modern fortsättning på samma tema. Han förklarar där hur han anser att Gud, fri vilja och ondskans problem är konsistenta.

Summary:
Fri vilja är ett centralt begrepp inom filosofi och religion. Med människans fria vilja menas att hennes blotta förnuft i viss utsträckning styr hennes handlingar – oberoende av naturliga och övernaturliga faktorer. Ibland definieras den som möjligheten att den handlande agenten "skulle ha kunnat handla annorlunda". Den fria viljan ses av många livsåskådningar som ett undantag från en annars deterministisk värld och är dessutom nödvändig för flera av dem, bland annat existentialismen. Den står i skarp motsättning till fatalismen som beskriver människans handlingar som förutbestämda.
Med det mekanistiska tänkandets inträde i vetenskapen ifrågasattes ofta den vardagliga uppfattningen om människors fria vilja, även om detta givetvis även gjorts tidigare, om än i mindre utsträckning och på andra grunder. Inom filosofin skiljer man dels mellan determinism och indeterminism, det vill säga om naturen är helt orsaksbunden eller inte, och mellan kompatibilism och inkompatibilism, det vill säga huruvida fri vilja är förenligt med en helt deterministisk värld eller inte. Det finns ingen allmänt accepterad definition av "fri vilja", vilket är en av anledningarna till att oenigheten är så pass utbredd.


[redigera] Biografi
[redigera] 1875 - 1913
[redigera] Barndom och uppväxt
Thomas Mann, yngre bror till Heinrich Mann (1871–1950) var son till köpmannen och politikern Thomas Johann Heinrich Mann från Lübeck. Hans mor Julia da Silva Bruhns var av brasiliansk härkomst på mödernet. Thomas hade ytterligare tre syskon, Carla, Julia och Viktor. Familjen Mann tillhörde societén och umgicks i de finaste kretsarna i Lübeck. Thomas Mann har beskrivit sin barndom som "omhuldad och lycklig".
År 1891 dog Thomas far i cancer. I sitt testamente hade han föreskrivit att hans firma och bostaden i Lübeck skulle säljas, så att hans familj skulle kunna leva på ränteinkomster. Thomas Mann har skildrat sin skoltid som meningslös. Redan tidigt började han skriva egna texter, och han publicerade noveller och uppsatser i den skoltidning han själv började ge ut - der Frühlingssturm, (Vårstormen). I ett brev den fjortonårige Mann skrev till Frieda L Hartenstein år 1889 undertecknade han med; "Thomas Mann, lyrisk-dramatisk poet" År 1894 lämnade Mann skolan i förtid för att flytta till München, där hans mor och syskon slagit sig ner redan ett år tidigare. Den förmyndare fadern utsett åt sina omyndiga barn i sitt testamente, bestämde att då Mann hoppat av skolan i förtid skulle han istället ta en lärlingsplats och utbilda sig till ett yrke på den vägen. Mann fick anställning i en brandförsäkringsfirma, ett arbete han fann mycket långtråkigt. Sin riktiga debut som författare gjorde Mann 1894 med novellen Gefallen som publicerades i det litterära magasinet Die Gesellschaft, där tidigare även några av hans dikter blivit tryckta. Till följd av detta erbjöds han att publicera några av sina alster i tidskriften Pan.
Tack vare dessa första framgångar kunde Thomas Mann säga upp sig från lärlingsanställningen vid försäkringsbolaget. Han skrev istället in sig vid Münchens tekniska högskola, där han började ta kurser för att kunna nå fram till en journalistexamen. År 1896 blev han vid 21 års ålder myndig och erhöll därmed ett månatligt underhåll om 180 mark från sin fars efterlämnade förmögenhet, vilket var tillräckligt för att han skulle kunna leva ett liv som fri skribent och författare. Mellan åren 1895 och 1896 författade Mann texter åt den nationalkonservativa tidskriften Das Zwanzigste Jahrhundert, vars ansvarige utgivare var Heinrich Mann.
[redigera] De första romanerna
År 1897 följde Mann med sin bror Heinrich till Italien. De skaffade sig rum i den lilla orten Palestrina, öster om Rom. Tillsammans författade de där Bilderbuch für artige Kinder ("Bilderbok för snälla barn"). Den bestod av ironiska små verser, illustrerade med teckningar av de båda bröderna. Heinrich och Thomas gav denna bok i konfirmationspresent till sin lillasyster Carla. Efter Carlas död övergick originalet i brodern Viktors ägo, och han skänkte det sedan vidare till Thomas Manns barn. När familjen lämnat Tyskland 1933 kunde manuskriptet inte längre återfinnas. Det enda som finns kvar av detta verk är några små dikter som Viktor Mann citerade i sina memoarer "Wir waren fünf", och ett par reproduktioner av teckningarna.
Thomas Mann skrev också några noveller i Palestrina, bland annat Der kleine Herr Friedemann, och det var här han påbörjade romanen Huset Buddenbrook, som kom att bli ett av hans mästerverk. När Mann återvände till München sade han upp sin plats som artikelskribent hos Das Zwanzigste Jahrhundert då han fann att tidningen börjat innehålla antisemitiskt material, ett förhållningssätt som Mann inte kunde förlika sig med. Han valde istället att under 1898 skriva texter åt tidskriften Simplicissimus.
År 1900 anmälde sig Mann som frivillig för ett års tjänstgöring i det Kungliga Bayerska Infanteriet. Hans militära karriär fick dock ett abrupt slut efter bara tre månader, då han friställdes på grund av oduglighet i tjänsten. Denna erfarenhet kan man finna återgiven i mönstringsscenen i romanen Felix Krull.
År 1901 publicerades Manns första roman, Huset Buddenbrook. Förstautgåvan i två band fick ett klent gensvar, men andrautgåvan i ett band som kom ut 1903 gav Mann hans genombrott och förvandlade Mann till en erkänd författare. Några av personerna i romanen har förebilder inom familjen Mann, och flera av de mindre karaktärerna i romanen har inspirerats av personer i familjen Manns närhet i Lübeck under Thomas Manns uppväxtår. Det var inte alla av de lübeckbor som figurerade i romanen som uppskattade de smått ironiserande porträtten. Inom kort cirkulerade i Lübeck till och med en lista där de verkliga identiteterna på romanfigurerna räknades upp. Denna lista lades fram för öppen granskning i en bokhandel i Lübeck, vilket hjälpte till att göra stämningen mellan Lübeckborna och deras prominente författare något spänd.
År 1929, 28 år efter att romanen först publicerats, fick han nobelpriset i litteratur med motiveringen "förnämligast för hans stora roman Buddenbrooks, vilken under årens lopp vunnit alltmer stadgat erkännande som ett av den samtida litteraturens klassiska verk".
[redigera] Privatliv och familj
År 1903 började man kunna se tendenser till missämja mellan bröderna Mann. Även om Thomas Mann hade etablerat sig som en framstående författare, kände han sig nedvärderad som konstnär av sin bror Heinrich, och kanske var det som hämnd för detta han valde att skarpt kritisera Heinrichs roman Jakten på kärleken såsom en "långtråkig skamlöshet". Denna roman verkar överhuvudtaget ha väckt Thomas Manns avsky och motvilja. Även om kontakten mellan bröderna inte fullständigt avbröts, blev dock förhållandet dem emellan efter detta mycket ansträngt, och några vidare samarbeten kom aldrig till stånd.
År 1904 lärde Thomas Mann känna änkan Katharina "Katia" Pringsheim och började uppvakta henne. Dittills hade enbart homoerotiska svärmerier förekommit i Manns brev och dagböcker, till exempel skrev han fortfarande 1901 på det här sättet till sin bror Heinrich om en gemensam bekant, målaren Paul Ehrenberg; "Allt är metafysik, musik och pubertetserotik - jag lyckas aldrig lämna puberteten". Om han hade en till del homosexuell läggning, var dock detta något han aldrig levde ut i praktiken. Man kan dock finna att han ger vissa av sina romanfigurer homosexuella drag, till exempel Hanno i Buddenbrocks och Gustav von Aschenbach i Döden i Venedig.
Genom att besluta sig för att gifta sig med Katia bestämde han sig även för att föra ett borgerligt, ordnat liv, då han gifte in sig i en av de finaste familjerna i München. Thomas Mann själv var protestant liksom sin far (hans mor var katolik), Katia däremot tillhörde en judisk, mycket intellektuell familj. Paret fick sex barn: Erika (1905–1969), Klaus (1906–1949, Freitod), Golo (1909–1994), Monika (1910–1992),Elisabeth (1918–2002) och Michael (1919–1977) Mann.
År 1912 fick Katia diagnosen tbc, tuberkulos, och rekommenderades av läkarna en längre vistelse på ett sanatorium i Davos. När Thomas Mann besökte henne där inspirerades han av miljöerna och Katias berättelser om sin vistelse till att skriva romanen Bergtagen, som han alltså påbörjade år 1913, men inte kom att skriva färdigt förrän 1924.
[redigera] 1914 - 1929
[redigera] Första världskriget
År 1914 flyttade familjen Mann in i en bekants hus på Poschingerstraße 1 vid Herzogpark. När samma år första världskriget utbröt anslöt sig Mann till de kulturpersonligheter och intellektuella som stöttade kejsar Wilhelm II och dennes konservativa politik. Mann skrev till sin bror Heinrich; "Måste man inte vara tacksam för den fullkomligt oväntade möjligheten att få vara med om så stora händelser"? Thomas Mann ansåg att kriget var principiellt nödvändigt då han menade att det handlade om att övervinna "världens värsta polisstat" - Tsarryssland. I sin Gedanken im Kriege (Tankar om kriget) försvarade författaren sina militaristiska meningsfränder. Sina kontakter med Heinrich, som liksom Stefan Zweig, Hermann Hesse och Arthur Schnitzler hade tagit avstånd från kriget, hade Mann vid det här laget avbrutit.
I verket En opolitisk mans betraktelser försöker Mann mer detaljerat förklara sin hållning under första världskriget. Han använder sig av det tyska begreppet Geist (ande), och jämför det med det franska begreppet zivilisation (civilisation). På ett humoristiskt men samtidigt insiktsfullt sätt söker Mann beskriva varför han själv är anhängare till den tyska nationalandan. Till skillnad från honom själv representerar brodern Heinrich snarare zivilisation, en form av konstnärlig liberalism. Redan kort efter att detta verk publicerats vid slutet av 1918, hade dock Mann börjat distansera sig från sin tidigare hållning och lämna denna fas av sitt politiska liv.
[redigera] Weimarrepubliken
Mordet på utrikesminister Walther Rathenau den 24 juni 1922 bidrog till att övertala Mann att offentligt ta ställning för Weimarrepubliken och de värden och den ideologi republiken representerade. Genom sitt tal Om den tyska republiken trädde han för första gången fram som en ledarfigur inom politiken, och denna gång på den mer liberala sidan. Demokrati och humanism, var enligt Mann vad människan bör eftersträva. Han blev också medlem i det liberaldemokratiska partiet Deutsche Demokratische Partei.
År 1924 publicerade Mann romanen Bergtagen. Redan från början var detta verk en stor framgång. I snabb följd kom sedan romanerna Unordnung und frühes Leid och Über die Ehe. År 1925 påbörjade författaren arbetet på romansviten "Joseph und seine Brüder" (Josef och hans bröder). Som förebild för figurerna i denna romansvit använde Thomas Mann unga människor han mött och blivit förtrollad av. Till exempel huvudpersonen Joseph inspirerades av den sjuttonårige Klaus Heuser, som var en vän till Manns barn och som Mann hyllat i en av sina anteckningar som "en av mänsklighetens lidelser".
Thomas Mann engegerade sig som en av grundarna av Sektion Dichtkunst vid Preussiska Konstakademien vars syfte var att försöka höja konstens ställning och anseende. Särskilt tog Mann ställning mot den lagstiftning som försökte utöva censur och begränsa den konstnärliga friheten. Detta engagemang var inte enbart populärt då många menade att en viss censur var nödvändig för att inte konsten skulle förråas.
[redigera] Nobelpriset i litteratur 1929
Nobelpriset i litteratur kom inte som någon överraskning för Mann. Spekulationerna om att han skulle få priset hade varit många under flera år, själv hade han redan år 1927 antytt att han hoppades få priset. På eftermiddagen den 12 november 1929 fick han besked från Stockholm att han tilldelats priset. Han förvånades dock av att Svenska Akademien i sin motivering påtalat att det huvudsakligen var för en roman, Buddenbrooks, som han fick det. Orsaken till detta var att Fredrik Böök som var medlem av nobelpriskommittén inte tyckte om Bergtagna, och därför ville markera att denna roman inte omfattades av priset. Prissumman uppgick till 200 000 mark. En del av pengarna använde Mann till att betala skulder som hans barn Klaus och Erika dragit på sig under en långresa de företagit. Han betalade även sitt hus, köpte två bilar samt lät bygga ett sommarställe i Nidden för pengarna. Redan i Stockholm hade Mann fått rådet att tills vidare låta pengarna stå kvar på banken, men han förstod inte varför. När sedan familjen Mann tvingades emigrera i samband med Hitlers maktövertagande gick de flesta pengarna förlorade, då de inte kunde ta med sig sin egendom.
[redigera] 1930 - 1944
[redigera] Förhållande till nazismen
I riksdagsvalet 1930 gjorde det nationalsocialistiska partiet stora framsteg. Thomas Mann, som liksom många andra konstnärer och intellektuella misstrodde krafterna inom det nationalsocialistiska partiet, anslöt sig till en grupp som ville mana till förnuft och motstånd mot antidemokratiska rörelser. Den 17 oktober 1930 höll gruppen ett möte för att föra fram sina åsikter. I publiken fanns förutom demokrater och liberaler även en mängd nazister som kommit dit för att försöka störa eller avbryta mötet, vilket dock inte lyckades. Thomas Mann kallade nationalsocialismen för "en jättevåg av excentriskt barbari och ... primitiv råhet".
Han ställde frågan om det skulle föreställa tyskt att hylla det primitiva, sönderhackade och simpla, och om detta inte snarare förringade ett kulturfolk som det tyska. Han fick mycket bifall för sina uttalanden, och då Thomas Mann vid det här laget var ett stort internationellt namn ansågs hans hållning vara av stor vikt och ha internationellt inflytande. Tyvärr gick dock den nationalsocialistiska vågen inte att hejda.
År 1933 begav sig Thomas Mann med sin fru och två av sina barn, Klaus och Erika, på en längre utlandsresa. De besökte Amsterdam, Bryssel och Paris, och därefter tillbringade de vintern i Arosa. Medan de befann sig där fick de veta att alla medlemmar av den Preussiska Konstakademien av den nazistiska regeringen anmodats avge en trohetsförklaring. Mann skrev då till akademiens president, Max von Schillings att han begärde utträde ur akademien. När bokbränningar började äga rum i Tyskland under 1933, tillhörde både Thomas Mann och hans bror Heinrich de författare vars verk brändes även om Thomas till viss del besparades detta, möjligen på grund av nobelpriset.
[redigera] De första åren i exil
Beslutet att vända Tyskland ryggen var inte lätt för familjen Mann, då det innebar att de tvingades lämna den största delen av sin förmögenhet efter sig. Bara en liten del kunde familjen genom vänner låta överföra till Schweiz. Man kan dock inte säga att familjen kom i ekonomiskt trångsmål, då Mann kunde ta emot inkomsterna av sitt författarskap i Schweiz, och även lyckades få med sig det som var kvar av prissumman från Stockholm. Manns förläggare fortsatte också att trycka tyskspråkiga upplagor av författarens verk.
Familjen Manns första hem i utlandet var i Sanary-sur-Mer i Frankrike. Mann genomgick här en period då han led av en svår depression, som utlösts av den påtvingade flytten. Slutligen flyttade dock familjen Mann till Schweiz, där de slog sig ner i närheten av Zürich. Manns rörelsefrihet begränsades då hans pass gick ut, och den nazistiska regeringen krävde att han personligen skulle infinna sig i München för att få ett nytt, vilket Mann naturligtvis inte vågade. När Mann meddelade detta, beslagtogs hans egendomar i Tyskland.
År 1934 och 1935 reste familjen Mann till USA. Amerikanerna var mycket intresserade av den berömde författaren, och tillät honom att inresa utan giltigt pass. När han fyllde 60 år firades han med stor pompa i sitt nya hemland Schweiz. År 1936 tog den nazistiska regeringen ifrån honom hans tyska medborgarskap, vilket han först år 1946 skulle återfå.
Under 1930-talet besökte Mann även vid flera tillfällen Ungern, där han tidvis även bodde under kortare perioder. I Ungern lät han vid ett par tillfällen publicera texter i den tyskspråkiga tidskriften Pester Lloyd, till exempel essän "Achtung Europa" (Varning Europa) år 1936.
[redigera] "Där jag är är Tyskland"
Thomas Manns slutgiltiga beslut att flytta till USA sammanföll med de händelser som kom att leda till Hitlers maktövertagande i Österrike - Anschluss. När de anlände i New York den 21 februari 1938 bad en reporter Thomas Mann att uttala sig om huruvida det var svårt att tvingas lämna sitt fädernesland under sådana omständigheter. Mann svar trycktes dagen därpå i New York Times;
Den första plats i USA där familjen Mann slog sig ner var Princeton. Thomas Mann erhöll där en gästprofessur vid Princeton University , tack vare sin välgörare Agnes E. Meyer. Samtidigt arbetade han på sin roman om Goethe som publicerades år 1939 med titeln Lotte i Weimar.
[redigera] "Tyska lyssnare!"
Andra världskrigets utbrott den 1 september 1939 väckte bestörtning i hela världen, och innebar att Thomas Mann blev aktiv inom en rad områden kopplade till åsiktsbildning kring kriget. Han var medlem av flera föreningar som var verksamma med att stötta emigranter, bland annat i Unitarian Service Committee och i Committee for Jewish and Christian Refugees. År 1940 började han med radiosändningarna "Deutsche Hörer!" (Tyska lyssnare!) Varje månad sändes detta program där Mann på ett intellektuellt men samtidigt starkt känslomässigt sätt talade till tyskarnas förnuft och angrep nazismen. i Kalifornien. Bandade upptagningar av programmet skickades sedan med luftpost till New York. Därifrån sändes programmet via kabel till London där BBC sände programmen via långvåg så att folket i Tyskland kunde höra sändningarna. Detta var en del i de allierades försök att bryta den nazistiska regeringens mediemonopol. Programmets titel var ämnad att påtala att programmet var gjort av en tysk, och ville tilltala den sanna, tyska folksjälen - inte den falska tyska Geist som nazisterna representerade. Programmets lyssnare var tyvärr få, men mycket lojala och inflytelserika. Inkomsterna från programmet skänkte Thomas Mann till British War Relief Fund.
Mann använde sig ofta av en sorts dyster, underfundig humor. Till exempel lät han Hitler framstå som en i grund och botten löjlig figur, genom att skämta på hans bekostnad; "Javisst är kriget förskräckligt, men det för i alla fall det goda med sig att Hitler inte hinner hålla några tal om kulturen!" sade han vid ett tillfälle. Mann angrep nationalsocialismen både ur ideologiskt och moraliskt perspektiv.
Dessa berömda radiosändningar,"Deutsche Hörer!“ erbjöd efter krigsslutet stoff för heta diskussioner. Vissa menade att Mann vid några tillfällen i sändningarna antytt att tyskarna bar en kollektiv skuld för kriget och nazisternas brott. Andra hävdade att Mann enbart försökt se tillbaka på Weimarrepubliken och försökt analysera var och hur det sociala klimatet kunde komma att bli så skevt att det tillät nazisterna att komma till makten.
[redigera] Familjeliv och litterär "bikt"
År 1941 hade familjen Mann flyttat till Pacific Palisades, i närheten av Santa Monica och Malibu, norr om Los Angeles i Kalifornien. Där bodde de i en villa de hyrde på Amalfi Drive, tills de köpte sig ett eget hus på San Remo Drive. Först år 1944 lyckades familjen erhålla amerikanskt medborgarskap. Mellan åren 1943 och 1947, med ett avbrott 1946 då Thomas Mann tvingades genomgå en operation på grund av cancer i lungorna, arbetade Mann med romanen Doktor Faustus. För att lyckas skriva detta komplicerade verk hade Mann tagit lektioner i musikteori, samt studerat biografier över bland andra Mozart, Beethoven, Berlioz, Hugo Wolf och Alban Berg. Han tog även kontakt med samtida kompositörer såsom Igor Stravinsky, Hanns Eisler och Arnold Schönberg för att ställa frågor kring musikskapande. Adorno bodde i närheten av Mann, och ställde gärna upp på att undervisa författaren, som Katia Mann berättar i sina memoarer. Att studera förstahandskällor och historiografi om Martin Luther var också en del av arbetet med romanen, liksom att sätta sig in i Grimmelshausens romaner, samt litteratur om medeltida ordspråk. Mann kallade Doktor Faustus för sin litterära "bikt", och han skrev senare; "Serenus Zeitbloom är en parodi över mig själv. I Adrians syn på livet återfinner man mer av mig än vad man kan tro, och bör tro." (Serenus Zeitbloom ist eine Parodie meinerselbst. In Adrians Lebensstimmung ist mehr von meiner eigenen, als man glauben sollte – und glauben soll.“)
[redigera] 1945 – 1955
[redigera] Mann och efterkrigstyskland
När några tidningar efter krigsslutet föreslog Thomas Mann som en möjlig förste president i den nya Förbundsrepubliken Tyskland, slog han förskräckt ifrån sig. Samtidigt sa han med ett visst mått av självmedvetenhet att "Visserligen har jag en fantastisk förmåga att representera, när jag då och då är frisk"! Huruvida han någonsin på allvar övervägde förslaget att söka detta ämbete är osäkert, då Mann lyckats skapa en konflikt mellan sig och efterkrigstyskland. I ett öppet brev med titeln "Varför jag inte tänker återvända till Tyskland", hade han skrivit att han ändå menade att tyskarna hade en kollektiv skuld i kriget. Följden blev att han fick motta hotelsebrev, och att människor offentligt rev sönder hans böcker. Bombningarna av tyska städer under krigets slutskede kommenterade han med orden; Alles muß bezahlt werden.“ (Allting måste betalas) Efter detta fick Mann vänta flera år innan Tyskland åter kunde försonas med författaren.
[redigera] Återkomst till Europa
Efter president Franklin D. Roosevelts död 1945 kände sig Mann i tilltagande grad besviken över sitt nya hemland. När han i juni 1951 kallades "one of the world's foremost apologists for Stalin and company" av den amerikanska kongressen upplevde han det naturligtvis som en enorm kränkning. Senare var han även tvungen att liksom Hanns Eisler och Bertolt Brecht redovisa för sina handlingar inför Kommittén för oamerikanska aktiviteter. Därefter valde paret Mann, tillsammans med dottern Erika, att återvända till Schweiz där de återigen slog sig ner i ett hyrt hus i Zürich. År 1954 köpte de ett eget hus, och planerade att stanna där.
Redan 1949 hade Mann besökt Tyskland och Weimar i samband med att man firade Goethes 200 års jubileum. Nu återvände Mann ännu en gång till Tyskland vilket inspirerade honom till att skriva romanen Felix Krull, ett verk som aldrig kom att fullbordas. År 1955 besökte Mann för sista gången sin födelsestad Lübeck. I samband med detta besök utsågs han till hedersmedborgare.
[redigera] Manns död
I juli 1955 åkte Thomas Mann tillsammans med sin hustru till Noordwijk i Holland. Den 18 juli klagade han inför henne över en molande smärta i vänster ben. Läkarna ställde diagnosen blodpropp och rekommenderade sängläge och vila. Den 23 juli åkte Mann till Zürich för att få behandling vid sjukhuset där. Under en kort tid upplevde hans hustru Katia att Mann var på bättringsvägen. Paret började till och med att se fram emot en resa för att hälsa på bekanta som sedan länge var inplanerad. Plötsligt blev Mann dock åter sämre, och den 12 augusti 1955 avled han på sjukhuset i Zürich till följd av en ruptur på aortan. Thomas Mann blev 80 år gammal.
Ett stort antal sörjande, både från Tyskland och från utlandet, deltog i Manns begravning den 16 augusti.
[redigera] Manns stil och verkens gemensamma drag
Thomas Mann producerade under sitt verksamma liv en mycket stor mängd litterära verk (se Bibliografi nedan). Till hans produktion hör inledningsvis fem extremt långa romaner;
Därutöver har Thomas Mann även skrivit en betydande mängd kortare romaner och noveller, bland vilka man kan nämna Döden i Venedig, Tristan och Tonio Kröger på grund av deras stora publika framgångar som gjort dem betydelsefulla som inspirationskällor för senare författare. De främsta skälen till dessa verks popularitet är de val av angelägna, allmänmänskliga teman som Mann gör, samt de möjligheter till analys av andra stora kulturpersonligheter som till exempel Goethe som Manns verk erbjuder.
Hos Thomas Manns verk kan man finna följande gemensamma drag; (En opolitisk betraktelser får undantas från denna jämförelse då den tillkom under speciella omständigheter under första världskriget, med ett syfte som författaren senare tog avstånd ifrån)
Förutom homoerotiska aspekter förekommer i Manns verk även metaforer för incest. och sadomasochism.
Ett centralt tema hos Thomas Mann är det ömsesidiga beroendet mellan konsten och ekonomin.
Vad gäller vetenskaplig metod var Mann mycket noga med de efterforskningar som han grundade sitt skrivande på.
Ett politiskt engagemang löper också som en röd tråd genom Manns produktion, om än oftast underförstått. Till skillnad från sin bror Heinrich Mann var Thomas Mann hela sitt liv snarast en representant för en konservativ livs- och kultursyn.
[redigera] Dagböckerna
Hela sitt liv förde Thomas Mann dagbok. Efter den omtumlande flytten till Schweiz 1933, blev dagböckerna kvar i München, och Thomas Mann fruktade att de skulle hamna i nazisternas händer. Manns son Golo genomförde en äventyrlig räddningsaktion, och kunde föra dagböckerna i säkerhet i Schweiz. Alla dagböcker han skrev före mars 1933 brände Thomas Mann i maj, 1945 i trädgården till sitt hus i Pacific Palisades. Det enda häftet från perioden som finns kvar i dag är det som täcker tiden mellan september 1918 och december 1921. Orsaken till att detta finns kvar är att Mann använde sig av dessa anteckningar för arbetet med Doktor Faustus, och han kunde därför inte bränna dem tillsammans med de övriga. De dagböcker som har publicerats omfattar tidsperioderna september 1918 till december 1921, samt mars 1933 till juli 1955. I sitt testamente hade Thomas Mann förordnat att det förseglade paketet med dagböckerna fick öppnas först 20 år efter hans död.
Den successiva publikationen av dagböckerna påbörjades 1975, i samband med vad som skulle ha varit författarens hundraårsdag. Allmänhetens förväntningar på dagböckerna var mycket stora. Då det visade sig att språket och stilen i dagböckerna var vittskilda från de författaren använde i sina litterära verk, var dock reaktionerna övervägande negativa och präglade av besvikelse. Det var inte heller särskilt överraskande att dagböckerna ytterligare befäste synen på Manns homoerotiska tendenser, då dessa redan betraktades som fastställda. Manns kärleksfulla yttranden om unga män i dagböckerna bekräftade därmed bara något allmänheten redan visste. Vissa kritiker menade att dagböckerna var narcissistiska till sin karaktär, inte minst då det i vissa passager är tydligt att Thomas Mann räknat med att dagböckerna skulle komma att publiceras. Av anteckningarna från den 15 september 1950 framgår dock att författaren då fortfarande lekte med tanken att bränna även övriga dagböcker. Reaktionerna från övriga familjemedlemmar, som ju var de som skulle "drabbas" av att materialet publicerades, höll honom dock tillbaka. Den yngste sonen Michael var senare aktiv i processen med att bearbeta dagböckerna för utgivning.
Thomas Manns dagböcker är ett både betydelsefullt och upprörande dokument. Sättet som författaren växlar mellan korta meningar och längre stycken är mycket tilltalande. I likhet med författarens litterära verk innehåller dagböckerna den fantasi och träffsäkerhet i språket som kännetecknade Thomas Mann. Detta innebär att dagböckerna inte bara förmedlar en bild av den private Mann, utan de visar även på hur Mann arbetade med att utveckla sin inspiration och skapande förmåga.
[redigera] Arvet efter Thomas Mann
Thomas Manns liv och verk var omstridda redan under hans livstid, och debatten tog inte slut i och med hans död.
Många gånger kritiserades Manns verk utifrån att de skulle sakna genialitet och fantasi. Ofta härrörde sig denna kritik från författarens arbetsmetoder, då han sällan skrev utifrån plötsliga utbrott av inspiration, utan istället metodiskt utarbetade sina texter under åratal av disciplinerat arbete och omskrivningar. De skildringar av landskap, personer och händelser som finns i hans böcker bygger ofta på noggranna efterforskningar, och är sällan sprungna ur ren fantasi. Att infoga företeelser från verkligheten i ett nytt sammanhang, i nya berättelser, med hjälp av vittgående associationer och ett precist och målande språk utgör själva kärnan i Thomas Manns arbete, och det är detta som gör hans verk till njutbara upplevelser för läsaren. Ibland har dock just dessa kvaliteter lett till att hans stil skällts för att vara kälkborgerlig.
Manns litterära framgångar, hans borgerliga livsåskådning och levnadsstil, och inte minst hans hans polemiska tendenser, ledde till att han fick fiender. Särskilt spänt var hans förhållande till vissa av författarkollegorna. Robert Musil och Kurt Tucholsky uttalade sig båda offentligt nedsättande om Mann, och Bertolt Brecht kallade honom en "regeringstrogen löneskribent för bourgeoisien" ("regierungstreuen Lohnschreiber der Bourgeoisie"). Mann hade även vänskapliga relationer med andra kollegor, till exempel Hermann Hesse och Jakob Wassermann. Även det faktum att han ofta använde personer ur sin släkt eller bekantskapskrets som förebilder till sina romankaraktärer ledde ibland till osämja.
Nazisternas förhållande till Thomas Mann, som ju redan tidigt på 1920-talet offentligt uttalade sig mot de växande högerextrema tendenserna i det tyska samhället, var efter nazisternas maktövertagande 1933 delat. Manns egendomar München beslagtogs, och man gav också order om att Mann skulle sättas i skyddshäkte. Vissa tecken tyder dock på att de nazistiska makthavarna gärna skulle ha sett att Mann återvänt till Tyskland. Till exempel tilläts fortfarande utgivningen av Manns böcker i Tyskland i mars 1934, då hans Den unge Joseph publicerades. Thomas Mann själv tvekade länge om huruvida han var villig att offentligt ta ställning mot den nazistiska regimen. Först när han, efter påtryckningar från dottern Erika, i februari 1936 skrev ett öppet brev i Neuen Zürcher Zeitung där han tydligt och i skarpa ordalag tar avstånd från naziregimen, slutförs nazisternas övertag av Manns egendomar i Tyskland.
Orsaken till att Mann i stort saknar efterföljare blev år 1975 föremål för en vetenskaplig avhandling. Litteraturvetaren Peter Pütz (Thomas Manns Wirkung auf die deutsche Literatur der Gegenwart) sammanfattar det med att Manns inflytande inte består i de som efterliknar honom, utan i motståndet mot honom.
Ingen litterär skola eller stil åberopar Mann som sin inspiratör.

Då man fann det svårt att känna sig likvärdig med Mann valde många att söka nedvärdera honom. Författaren Marcel Reich-Ranicki sammanfattar problemet så här: "Dussintals författare förklarade att ingen var dem mer likgiltig än författaren till Bergtagen. Men deras bedyranden präglades av ursinne och avundsjuka".
[redigera] Bibliografi
Romaner
Berättelser (korta romaner) och noveller
Essäer (ett urval)
Självbiografiska texter (urval)
I Tyskland har Thomas Mann huvudsakligen utkommit på S. Fischer Verlag. Manns svenska utgivare är Albert Bonniers förlag.

Summary: Thomas Mann, född 6 juni 1875 i Lübeck i nuvarande Schleswig-Holstein i Tyskland, död 12 augusti 1955 i Zürich i Schweiz, var en tysk författare som erhöll Nobelpriset i litteratur 1929. I sitt författarskap knyter Mann an till 1800-talets berättarteknik, hans symbolik och episka teman påminner om verk av Leo Tolstoj och Richard Wagner. Kännetecknande för Manns prosa är det ironiska förhållningssättet och den dubbelbottnade humorn. Med tilltagande konstnärlig mognad använder sig Mann av allegorier och mytologiska motiv. Författarens språk präglas av detaljrikedom, utförlighet, rytm och balans. De teman Mann väljer att behandla i sina verk anknöt till hans samtids världspolitiska händelser, samtidigt som de är av allmänmänsklig relevans. Han var bror till Heinrich Mann samt far till Erika Mann, Klaus Mann och Golo Mann, även de framstående författare. Han omnämns ofta som 1900-talets mest betydelsefulla tyskspråkiga författare. Till Manns mest framstående verk brukar räknas Huset Buddenbrook, Döden i Venedig och Doktor Faustus.


[redigera] Biografi
Trots att det givits ut ett stort antal biografier är en stor del av Piafs liv höljt i dunkel. Hon föddes i det invandrartäta området Belleville i Paris. Det sägs att hon föddes på trottoaren på Rue de Belleville 72, men i födelseattesten står det Hôpital Tenon, sjukhuset i 20:e arrondissementet där Belleville ligger. Sitt namn Édith fick hon efter Edith Cavell, en brittisk sjuksköterska under första världskriget som avrättades då hon hjälpte franska soldater att fly ur den tyska fångenskapen. "Piaf" – ett parisiskt slangord för sparv – var ett smeknamn hon kom att få tjugo år senare.
Hennes mor, Annetta Giovanna Maillard (1895–1945), hade fransk-italienskt påbrå på sin fars sida och marockanskt–berberiskt ursprung på sin mors. Hon var född i Livorno på Toscanas västkust i Italien. Där arbetade hon som cafésångare under artistnamnet Line Marsa.
Piafs far, Louis-Alphonse Gassion (1881–1944), var en normandisk gatuakrobat med ett förflutet inom teatern. Piaf övergavs av sina föräldrar och bodde en kort tid hos sin mormor, Emma (Aïcha) Saïd ben Mohammed (1876–1930). När hennes far blev inkallad i den franska armén 1916 tog han henne till sin mor, som drev en bordell i Normandie, där hon togs om hand av kvinnorna som arbetade där.
När hon var 14 år uppträdde hon tillsammans med sin far och sjöng offentligt för första gången. Hon lämnade sin far och bosatte sig på Grand Hôtel de Clermont på 18 rue Veron i 18:e arrondissementet i Paris. Hon försörjde sig på egen hand som gatusångare i Pigalle, Ménilmontant och i förorterna (jämför sången Elle fréquentait la Rue Pigalle). Hon slog sig ihop med sin vän och halvsyster Simone Berteaut ("Mômone") , som senare kom att skriva en biografi över Piaf. Vid 16 års ålder blev hon förälskad i Louis Dupont och då hon var 17 födde hon sitt enda barn, Marcelle, som dog av hjärnhinneinflammation vid två års ålder. Liksom sin mor hade Piaf svårt att ta hand om ett barn, då hon levde sitt liv på gatorna, och Dupont var den som tog hand om flickan fram till hennes död.
Piafs nästa pojkvän var en hallick vid namn Albert. Denne tog en provision på Piafs inkomster i utbyte mot att han inte tvingade henne till prostitution. Då Piaf gjorde slut på relationen försökte han skjuta ihjäl henne, men lyckades inte.
[redigera] Sångkarriären
Nattklubbsägaren Louis Leplée på klubben Le Gerny intill Champs-Élysées upptäckte Piaf i Pigalle-området. Han övertalade henne att sjunga och hennes nervositet och begränsade längd (1,42�m) var det som fick honom att ge henne smeknamnet "Piaf", ett namn som kom att bli hennes artistnamn hela livet. ”La môme piaf” är parisiska och kan översättas med ”sparvungen”. Leplée lärde henne grunderna i att uppträda på en scen och bestämde att hon skulle ha en svart klänning på sig, en klädsel som kom att bli ett kännemärke vid hennes framtida uppträdanden. Han bedrev en intensiv marknadsföring inför hennes premiär, vilket resulterade i att många celebriteter var närvarande, bland andra Maurice Chevalier. Hon gjorde stor succé som ledde till de två första grammofoninspelningarna i januari 1936, då hon spelade in Les Momes de la Cloche och L'Étranger på Polydor. Den senare skrevs av Marguerite Monnot, som kom att bli en samarbetspartner under hela Piafs liv. Sångskapare som Marguerite Monnot, Michel Emer och Raymond Asso förstod hennes stil och behov och skrev sånger för henne. Den 6 april 1936 mördades Leplée och Piaf blev förhörd och anklagad för att ha varit inblandad i mordet, men hon frigavs. Leplée dödades av gangstrar med tidigare kopplingar till Piaf. En uppsjö av negativ medieuppmärksamhet hotade då hennes karriär. För att bättra på sin image anställde hon Raymond Asso, som hon sedan också inledde ett förhållande med. Han ändrade hennes artistnamn till "Édith Piaf", hindrade henne från att träffa opassande vänner och gav Monnot i uppdrag att skriva sånger som beskrev eller alluderade på hennes tidigare liv på gatan.
1940 hade Piaf en biroll i Jean Cocteaus bejublade enaktare Le Bel Indifférent. Hon skaffade sig vänner bland prominenta personer som Chevalier och poeten Jacques Borgeat. Hon skrev texter till många av sina sånger och samarbetade med kompositörer. 1944 upptäckte hon Yves Montand i Paris, uppträdde tillsammans med honom och blev hans mentor och älskare. Inom ett år hade han blivit en av de mest berömda sångarna i Frankrike och hon bröt upp från relationen då han blivit nästan lika populär som hon.
Under den här tiden var hon mycket efterfrågad och hade stor framgång i Paris som Frankrikes populäraste underhållare. Efter kriget blev hon internationellt berömd och turnerade i Europa, USA och Sydamerika. I Paris samarbetade hon på scen med Atahualpa Yupanqui (Héctor Roberto Chavero) – Argentinas mest betydande folkmusiker – då han debuterade i juli 1950. Piaf besökte Sverige 1947 och 1958. Hon bidrog till att Charles Aznavours karriär tog fart då hon reste på turné med honom i Frankrike och i USA och hon spelade in några av hans sånger.
Till en början hade hon ingen större framgång i USA, då publiken tyckte att hon var dyster. Men efter en recension av en av de mest betydande kritikerna i New York växte hennes popularitet tills hon så småningom uppträdde i Ed Sullivan Show åtta gånger och två gånger i Carnegie Hall (1956 och 1957).
Édith Piafs signaturmelodi La vie en rose skrevs 1945 och belönades med en plats i Grammy Hall of Fame Award 1998. På L'Olympia, en av Paris mest berömda scener, som drevs av Bruno Coquatrix, gav Piaf många konserter och befäste sin storhet mellan januari 1955 och oktober 1962. Från dessa konserter finns det material utgivet från 1955, 1956, 1961 och 1962 på vinyl och cd som ännu finns att tillgå i handeln. Konserten 1961 var ett försök att rädda Olympia från konkurs och det var då hon första gången framförde Non, je ne regrette rien. I april 1963 spelade hon in sin sista sång, L'homme de Berlin.
[redigera] Andra världskriget
Under kriget framträdde hon regelbundet för de tyska trupperna i det ockuperade Frankrike och många betraktade henne som en förrädare, men efter kriget meddelade hon att hon arbetat för motståndsrörelsen. För detta finns inga belägg, men det förefaller troligt att hon bidrog med att hjälpa ett antal personer att undkomma nazisternas förföljelse. Trots allt förblev hon populär både nationellt och internationellt. Vid den här tiden umgicks Piaf med en judisk pianist och skrev tillsammans med Monnot en subtil protestsång. Enligt en berättelse fick hon, då hon sjöng för tyska högre officerare på One Two Two Club rätt att fotograferas tillsammans franska krigsfångar för att höja deras moral. Fransmännen kunde sedan klippa ut bilderna och använda dem som förfalskade passfoton.
[redigera] Privatliv
Èdith Piafs livs stora kärlek, den gifte boxaren Marcel Cerdan, dog i en flygolycka i oktober 1949 vid en flygning från Paris till New York för att träffa henne. Planet störtade i Azorerna och alla ombord omkom. Bland dessa fanns också violinisten Ginette Neveu. Piafs och Cerdans affär blev mycket omskriven då Cerdan var världsmästare i mellanvikt och legendarisk fransk boxare.
Piaf skadades allvarligt i en bilolycka 1951 tillsammans med Charles Aznavour. Hon bröt en arm och två revben och fick efter det stora problem med att frigöra sig från beroende av alkohol och morfin. Ytterligare två bilolyckor som nästan kostade henne livet förvärrade situationen. Jacques Pills lät lägga in henne för rehabilitering vid tre olika tillfällen, men utan framgång.
Piaf gifte sig med sångaren Jacques Pills 1952 (hennes brudtärna var Marlene Dietrich) och skiljde sig från honom 1956. 1962 gifte hon sig med Théo Sarapo (Theophanis Lamboukas), en grekisk frisör som blivit sångare och skådespelare och som var tjugo år yngre än hon. Paret sjöng tillsammans vid några av hennes sista framträdanden.
[redigera] Död och eftermäle
Piaf dog av levercancer vid 47 års ålder i Plascassier på den franska rivieran den 11 oktober 1963. (enligt några den 10 oktober i Paris). Hon hade varit medvetslös till och från under flera månader. Hennes kropp fördes tillbaka till Paris i hemlighet så att hennes fans skulle tro att hon dog i sin hemstad. Hon ligger begravd på kyrkogården Cimetière du Père-Lachaise i Paris bredvid sin dotter Marcell. Hennes grav är en av de mest besökta. Trots att ärkebiskopen i Paris förvägrade henne en dödsmässa på grund av hennes livsstil samlade begravningsprocessionen tiotusentals sörjande på Paris gator och ceremonin på kyrkogården samlade över 100�000 personer. Charles Aznavour berättade att Piafs begravningsprocession var det enda tillfälle sedan andra världskriget som fått trafiken i Paris att stå fullkomligt stilla.
I Paris finns ett litet museum med två rum tillägnade Piaf, Musée Édith Piaf på Rue Crespin du Gast nr 5.
[redigera] Sångerskan Piaf
Piafs röst har en utpräglad altklang och omfånget i hennes sånger ligger oftast inom en dryg oktav, vanligen ungefär mellan g och a1. Hennes röst har beskrivits i både samtida och senare recensioner. Mikael Katz skrev i Expressen vid ett av hennes Sverigebesök: ”När hon börjar sjunga med sin hårda, lite hesa röst, rör hon händerna sparsamt, men oerhört uttrycksfullt, utstuderat sensuellt.” Ofta beskrivs hennes förmåga att fånga publiken och förmedla känslor. Rösten karaktäriseras ofta som rå men uttrycksfull. Sångerskan Christine Zufferey säger i en intrevju: “Den är rå och kommer direkt ur hjärtat. Sången beskriver hennes liv. ‘Non, je ne regrette rien' uttrycker allt det Piaf stod för. Sången beskriver precis hur hennes liv såg ut och det hörs på hennes röst.” Inför en konsert med Piaf-sånger i Vancouver 2008 beskrivs Piaf med orden: “Piafs råa, gutturala röst förstärker den laddade atmosfären. Hennes röst, fylld av kompakt dramatik, var ovanlig hos kvinnliga sångare på 30-talet. Hon hänförde publiken och vitaliserade sin tids musikstil.”

Summary: Édith Piaf, född Édith Giovanna Gassion den 19 december 1915, död 11 oktober 1963, var en fransk sångerska och en ikon inom musikkulturen. Hon har allmänt ansetts som Frankrikes största populärmusikartist. Piaf var arvtagare till en stark tradition av parisisk chanson (visa och sång) och den logiska efterföljaren till 1920-talets ”chanteuses réalistes” Yvonne George, Damia och Fréhel. Hon var också en av de sångare som var med och skapade en ny parisisk musiktradition av mer internationell och exportvänlig karaktär. Hennes tidiga sånger som Marguerite Monnots Mon légionnaire (1937) och Michel Emers L'Accordéoniste (1940) tillhör den gamla music hall-traditionen. Piafs dramatiska tolkning av de texter hon sjöng och hennes speciella röst stämde väl med hennes egna komplicerade livsförhållanden med sprit- och drogproblem. Hon fick stora framgångar bland annat med sånger som La vie en rose (1946; egen text), Milord (1959) och Non, je ne regrette rien (1960). Hon var den främsta representanten för den franska chanson-traditionen under 1950- och 1960-talen. Piaf medverkade även i filmer.