[modifică] Descriere
Acidul acetic e un compus chimic organic ce apare ca un lichid incolor, cu miros caracteristic, înţepător; se amestecă în orice proporţii cu apa. Temperaturile de topire şi fierbere sunt 16,7�°C respectiv 118,2�°C. Se fabrică prin fermentarea acetică a soluţiilor diluate de alcool, prin distilarea uscată a lemnului (v. şi acid pirolignos) sau prin oxidarea aldehidei acetice. Oţetul conţine acid acetic în concentraţie de 3–9%.
Acidul acetic este:
[modifică] Nomenclatură
Denumirea comună este cea de acid acetic şi este preferată celei sistematice, acid etanoic. Numele derivă din latină, unde acetum înseamnă oţet.
Denumirea de acid acetic glacial se referă la acidul acetic nediluat în apă şi este datorată aspectului de cristale de gheaţă pe care îl are la temperaturi mai joase decât temperatura de cristalizare (16,7�°C.
Formula empirică a acidului acetic este CH2O, formula moleculară este C2H4O2 sau HC2H3O2, iar cea structurală se scrie CH3-CO2-H, CH3COOH, CH3CO2H sau HOCOCH3. Anionul rezultat prin pierderea unui H+ din acidul acetic se numeşte acetat. Tot termenul de acetat desemnează şi sarea ce conţine acest anion sau un ester al acidului acetic.
[modifică] Istoric
Bacteriile producătoare de acid acetic sunt prezente peste tot în lume şi orice civilizaţie umană care a cunoscut procesul de fermentaţie alcoolică pentru a produce bere sau vin a descoperit inevitabil şi oţetul, ca rezultat al expunerii acestora la aer.
Utilizarea acidului acetic în alchimie coboară până în antichitate. În secolul al III-lea d.Hr., filozoful grec Teofrast a descris acţiunea oţetului asupra metalelor, producând pigmenţi utili în artă, incluzând plumbul alb (carbonat de plumb, ceruzita) şi verdele de Grecia (carbonat de cupru II, cocleala), o mixtură verde de săruri de cupru, printre care şi acetatul de cupru II. Vechii romani fierbeau vinul oţetit în vase de plumb cu scopul de a obţine un sirop foarte dulce, numit sapa. Acesta era bogat în acetat de plumb, o substanţă dulce, cunoscută ca zahăr de plumb sau zahărul lui Saturn, care a contribuit la otrăvirea cu plumb în rândul aristocraţiei romane.
În secolul al VIII-lea, alchimistul arab Jabir ibn Hayyan (Geber) a fost primul care a concentrat, prin distilare, acid acetic din oţet. În epoca renascentistă, s-a obţinut acid acetic glacial prin distilarea uscată a acetaţilor metalici. În secolul al XV-lea, alchimistul german Andreas Libavius a descris o asemenea procedură şi a comparat acidul acetic glacial produs prin acest procedeu cu oţetul. Prezenţa apei în oţet avea un efect atât de puternic asupra proprietăţilor acidului acetic, încât vreme de secole mulţi chimişti au crezut că acidul acetic glacial şi acidul găsit în oţet sunt două substanţe diferite. Cel care a dovedit că sunt identice a fost chimistul francez Pierre Adet.
În 1847, chimistul german Hermann Kolbe sintetizează pentru prima dată acid acetic din material anorganic. Secvenţa de reacţii a constat în clorinarea sulfurii de carbon (CS2) până la tetraclorură de carbon [CCl4], urmată de piroliză până la tetraclor-etilenă şi clorinare apoasă până la acid tricloracetic şi încheiată cu reducerea electrolitică la acid acetic.
Până în 1910, acidul acetic glacial era obţinut din "sucul pirolignos" prin distilarea lemnului (v. mai jos). Acidul acetic era izolat ulterior prin tratarea cu lapte de var (hidroxid de calciu), iar produsul rezultat (acetat de calciu) era apoi acidifiat cu acid sulfuric obţinându-se acidul acetic. Pe atunci, Germania producea 10.000 tone de acid acetic glacial, din care cam 30�% era folosit pentru manufacturarea vopselei indigo.
[modifică] Proprietăţi chimice
[modifică] Aciditate
Atomul de hidrogen (H) din gruparea carboxil (−COOH) ai acizilor carboxilici, cum este şi acidul acetic, poate fi eliberat ca ion (proton) H+, dându-le acestora caracterul lor acid. Acidul acetic este un acid slab, în fapt un acid monoprotic în soluţii apoase, cu o constantă de aciditate pKa de 4,8. Baza sa conjugată este acetatul (CH3COO−). O soluţie de molaritate 1.0�M (aproape concentraţia oţetului de uz casnic) are un pH de 2,4, indicând că abia 0,4�% din moleculele de acid acetic sunt disociate.
[modifică] Dimer ciclic
Structura cristalului de acetic acid arată că moleculele se grupează în perechi, formând dimeri conectaţi prin punţi de hidrogen. Dimerii pot fi detectaţi şi în vapori la 120�°C. De asemenea, ei pot să apară în faza lichidă din soluţiile cu solvenţi fără legături (punţi) de hidrogen, şi într-o oarecare măsură în acidul acetic pur, dar sunt desfăcuţi de către solvenţii cu punţi de hidrogen. Entalpia de disociere a dimerului este estimată la 65,0–66,0 kJ/mol, iar entropia de disociere la 154–157 Jmol–1K–1. Acest comportament de dimerizare apare şi la alţi acizi carboxilici cu catenă mică.
[modifică] Solvent
Acidul acetic lichid este un solventprotic hidrofil (polar), similar etanolului şi apei. Cu o constantă dielectrică (sau permitivitate relativă) moderată de 6,2, el poate dizolva nu doar compuşii polari cum ar fi sărurile anorganice şi zaharurile, dar şi compuşii nepolari ca uleiurile şi elemente ca sulful şi iodul. Se amestecă rapid cu mulţi alţi solvenţi polari şi nepolari ca apa, cloroformul şi hexanul. Acestă proprietate de dizolvare şi de miscibilitate a acidului acetic determină larga sa utilizare în industria chimică.
[modifică] Reacţii chimice
Acidul acetic este coroziv pentru multe metale, incluzând fierul, magneziul şi zincul, formând gaz de hidrogen şi săruri metalice numite acetaţi. Aluminiul, expus la oxigen, formează un strat subţire de oxid de aluminiu la suprafaţa sa, strat care este relativ rezistent, astfel încât cisternele de aluminiu pot fi utilizate pentru transportul acidului acetic. Acetaţii metalici se pot obţine din acid acetic şi baza corespondentă, ca în reacţia dintre bicarbonatul alimentar şi oţet. Cu excepţia acetatului de crom (II), aproape toţi acetaţii sunt solubili în apă.
Acidul acetic produce reacţiile chimice tipice ale unui acid carboxilic:
Dintre toate reacţiile sale, de remarcat este formarea etanolului prin reducere şi formare de derivaţi de tipul clorurii de acetil prin intermediul substituţiei nucleofilice a grupării acetil. Alte derivative de substituţie includ anhidrida acetică; această anhidridă este produsă prin pierderea apei din două molecule de acid acetic. În mod asemănător, esterii acidului acetic se pot forma prin esterificare (esterificarea Fischer); se pot obţine şi amide. Încălzit la peste 440�°C, acidul acetic se descompune în dioxid de carbon şi metan sau poate da cetonă şi apă.
[modifică] Identificare
Acidul acetic poate fi detectat datorită mirosului caracteristic. Dă o reacţie de culoare pentru sărurile acidului acetic, în soluţia de clorură ferică, care este de un roşu închis, ce dispare după acidificare. Acetaţii, prin încălzire în prezenţă de trioxid de arsen formează oxid de cacodil (lichidul lui Cadet) ([(CH3)2As]2O), ce poate fi detectat datorită vaporilor săi urât-mirositori.
[modifică] Biochimie
Gruparea acetil, derivată din acidul acetic, este de bază în biochimia tuturor formelor de viaţă. Atunci când se leagă de coenzima A, devine centrul metabolismului carbohidraţilor şi al grăsimilor. În orice caz, concentraţia de acid acetic liber în celule se păstrează la un nivel redus pentru a se evita dezechilibrul pHului din celulele care îl conţin. Spre deosebire de unii acizi carboxilici cu lanţ lung (acizii graşi), acidul acetic nu se produce în trigliceridele naturale. Triglicerida artificială numită triacetină (triacetat de glicerină) este un aditiv alimentar uzual; se regăseşte şi în cosmetice sau medicamente topice.
Acidul acetic acid este produs şi excretat de către anumite bacterii, mai ales de genul Acetobacter şi Clostridium acetobutylicum. Aceste bacterii sunt ominiprezente în produsele alimentare, apă şi sol, iar acidul acetic este produs în mod natural prin alterarea fructelor sau a altor alimente. Acidul acetic este, de asemenea, un component al secreţiei vaginale la femeie şi la alte primate, unde se pare că serveşte drept agent antiseptic moderat.
[modifică] Obţinere
Acidul acetic este produs atât prin fermentare bacteriană, cât şi prin sinteză. La ora actuală, doar 10�% din producţia mondială de acid acetic se face pe cale biologică, cea care rămâne de bază pentru obţinerea oţetului, cu atât mai mult cu cât legislaţia multor ţări impune ca oţetul de uz alimentar să fie de origine naturală. Circa 75�% din acidul acetic produs pentru utilizarea chimică se obţine prin carbonilarea metanolului (vezi mai jos). Restul de 25�% se obţine prin metodele alternative .
Producţia mondială totală de acid acetic pur este estimată la 5�Mt/an (milioane tone pe an), din care aproximativ jumătate este produsă în Statele Unite. Producţia europeană se ridică la aproximativ 1�Mt/an şi e în scădere, iar 0.7�Mt/an este produsă în Japonia. Alte 1.5�Mt sunt reciclate in fiecare an, aducând piaţa mondială totală la 6.5�Mt/an. Doi dintre cei mai mari producători de acid acetic pur sunt Celanese şi BP Chemicals. Printre alţi mari producători se numără şi: Millennium Chemicals, Sterling Chemicals, Samsung, Eastman şi Svensk Etanolkemi.
[modifică] Carbonilarea metanolului
Cea mai mare cantitate de acid acetic pur se obţine prin carbonilarea metanolului. În acest proces, metanolul şi monoxidul de carbon reacţionează pentru a produce acid acetic, conform ecuaţiei chimice�:
Procesul implică apariţia iodometanului ca intermediar şi se realizează în trei etape. Un catalizator, de obicei un complex metalic, este necesar pentru carbonilare (etapa 2).
Prin alterarea condiţiilor de reacţie, este posibilă obţinerea anhidridei acetice pe aceeaşi linie de producţie. Deoarece atât metanolul cât şi monoxidul de carbon erau materii prime ieftine, carbonilarea metanolului părea să fie de departe o metodă atractivă de obţinere a acidului acetic. Henry Drefyus de la British Celanese dezvoltă o linie prototip de carbonilare a metanolului încă din 1925. Totuşi, absenţa unor materiale capabile să găzduiască reacţia amestecului coroziv la presiunea mare cerută (de peste 200 atm) a descurajat, pentru un timp, aplicarea acestor căi la scară industrială. În 1963, a fost pus la punct de către compania chimică germană BASF primul proces tehnologic de carbonilare a metanolului care folosea un catalizator de cobalt. În 1968, este descoperit un catalizator pe bază de rodiu (cis−[Rh(CO)2I2]−). Acesta este eficient şi la presiuni mai mici, aproape fără produşi secundari. Prima linie tehnologică ce utiliza acest catalizator a fost construită de către compania chimică americană Monsanto în 1970, iar carbonilarea metanolului cu catalizator de rodiu devine metoda predominantă pentru obţinerea acidului acetic. La sfârşitul anilor '90, compania BP Chemicals exploatează profitabil catalizarea prin procedeul Cativa ([Ir(CO)2I2]−), care este indus de ruteniu. Acest proces tehnologic cu catalizator de iridiu este mai ecologic şi mai eficient şi a înlocuit pe scară largă tehnologia Monsanto, adesea utilizând aceleaşi linii de producţie.
[modifică] Oxidarea acetaldehidei
Înainte de aplicarea industrială a procedeului Monsanto, acidul acetic era produs, în mare parte, prin oxidarea acetaldehidei. Aceasta rămâne a doua metodă ca importanţă pentru producerea acidului acetic, deşi nu se poate compara ca eficacitate cu metoda carbonilării metanolului. Acetaldehida poate fi produsă fie prin oxidarea butanului sau a benzinei uşoare, fie prin hidratarea etilenei (etena).
Când butanul sau benzina uşoară sunt încălzite cu aer în prezenţa unor diferiţi ioni metalici, printre care cei de mangan, cobalt şi crom, se formează un peroxid organic care apoi se descompune pentru a produce acid acetic, după reacţia
În mod tipic, reacţia se desfăşoară în anumite condiţii de temperatură şi presiune, destinate să se obţină cea mai mare temperatură la care butanul rămâne încă lichid. Conditiţiile de reacţie clasice sunt 150�°C şi 55�atm. Se formează şi câţiva produşi secundari, printre care butanona, acetatul de etil, acidul formic şi acidul propionic. La rândul lor, aceşti produşi sunt valorificaţi, iar condiţiile de reacţie pot fi modificate cu scopul de a mări cantităţile produse, dacă acest lucru este rentabil. Totuşi, separarea acidului acetic de aceşti produşi secundari măreşte costurile de producţie.
În condiţii similare şi folosind catalizatori similari ca în oxidarea butanului, acetaldehida poate fi oxidată de către oxigenul din aer pentru a produce acid acetic
Folosindu-se catalizatori moderni, această reacţie poate duce la obţinerea acidului acetic cu un randament de peste 95�%. Principalii produşi secundari sunt acetatul de etil, acidul formic şi formaldehida, toţi având puncte de fierbere mai mici decât acidul acetic şi putând fi separaţi uşor prin distilare.
[modifică] Oxidarea etilenei
Acetaldehida poate fi obţinută din etilenă prin procedeul Wacker, iar apoi oxidată ca mai sus. Mai recent, a fost pusă la punct o conversie a etilenei la acid acetic, mai ieftină şi desfăşurată într-o singură etapă, de către compania chimică Showa Denko, care a deschis o linie de oxidare a etilenei în Ōita, Japonia, în anul 1997. Procesul este accelerat un catalizator metalic de paladiu în mediu acid (acid tungstosilicic hidratat) şi se consideră că este la fel de eficient ca procedeul carbonilării metanolului pentru liniile mai mici de producţie (100–250�kt/an), în funcţie de preţul local de achiziţie al etilenei.
[modifică] Fermentaţia
[modifică] Fermentaţia oxidativă
Pentru o lungă perioadă a istoriei omului, acidul acetic, sub formă de oţet, a fost produs cu ajutorul bacteriilor din genul Acetobacter. În condiţiile prezenţei abundente de oxigen, aceste bacterii pot produce oţet pornind de la o largă varietate de alimente fermentabile. Produsele utilizate în mod obişnuit sunt cidrul de mere, vinul şi cerealele fermentate, malţul, orezul sau cartofii. Se obţine prin fermentaţie acetică, din etanol, conform ecuaţiei chimice generale:
O soluţie diluată de alcool inoculată cu Acetobacter şi păstrată într-un loc cald şi aerat se va transforma în oţet de-a lungul a câtorva luni. Metodele de producere industrială a oţetului accelerează acest proces prin îmbunătăţirea aportului de oxigen pentru bacterii.
Primele eşantioane de oţet produs prin fermentaţie au apărut probabil ca greşeli în cursul procesului de fabricare a vinului (vinificaţie). Dacă mustul este fermentat la o temperatură prea mare, Acetobacter se va multiplica în exces şi va inhiba drojdia ce apare spontan pe struguri. Ca urmare a faptului că cererea de oţet pentru uz culinar, medical şi sanitar creştea, producătorii de vin au deprins rapid să folosească şi alte materii organice pentru a fabrica oţet în timpul lunilor calde de vară, chiar înainte de coacerea viilor. Metoda era lentă şi nu întotdeauna încununată de succes, întrucât producătorii încă nu înţeleseseră fenomenul.
Unul dintre primele procedee industriale a fost metoda rapidă sau metoda germană, practicată pentru prima dată în Germania în 1823. În acest proces, fermentaţia are loc într-un turn în care sunt introduse şi aşchii de lemn sau cărbune vegetal. Alimentul conţinând alcool este vărsat puţin câte puţin prin gura turnului; pe la baza turnului este introdus aer proaspăt prin convecţie naturală sau forţată. Ameliorarea aportului de aer prin acest proces reduce timpul de producere a oţetului de la câteva luni la câteva săptămâni.
Astăzi, oţetul este produs în cea mai mare parte în rezervoare în care sunt scufundate culturile bacteriene, metodă care a fost pentru prima dată descrisă în 1949 de către Otto Hromatka şi Heinrich Ebner. Prin această metodă, alcoolul este fermentat până la oţet într-un rezervor în care se amestecă încontinuu, iar oxigenul este furnizat prin barbotarea aerului în această soluţie. Astfel, se poate produce oţet de concentraţie de 15�% în doar 24 ore/şarjă sau chiar oţet de 20�% în 60 ore.
[modifică] Fermentaţia anaerobă
Unele specii de bacterii anaerobe, incluzând pe unele din genul Clostridium, pot transforma zaharidele direct în acid acetic, fără utilizarea etanolului ca produs intermediar. Reacţia generală determinată de aceste bacterii se poate scrie:
Mai interesant sub aspectul chimiei industriale este faptul că aceste bacterii acetogene pot sintetiza acid acetic pornind de la compuşi monocarbonaţi (cu un singur atom de carbon), cum ar fi metanolul, monoxidul de carbon sau o mixtură de dioxid de carbon şi hidrogen:
Capacitatea bacteriilor din genul Clostridium de a utiliza direct zaharidele sau de a produce acid acetic din materii prime mai ieftine demonstrează că acestea ar putea produce acid acetic mai eficient decât oxidanţii etanolului ca Acetobacter. Totuşi, bacteriile Clostridium sunt mai puţin tolerante la mediu acid decât Acetobacter. Chiar si cele mai tolerante la acid dintre suşele de Clostridium nu pot produce decât un oţet de o concentraţie de doar câteva procente, comparativ cu unele suşe de Acetobacter care pot produce un oţet de o concentraţie de până la 20�%. La ora actuală rămâne mai rentabilă producerea oţetului cu ajutorul suşelor de Acetobacter decât prin fermentarea anaerobă urmată de concentrare. Ca urmare, cu toate că bacteriile acetogenice se cunosc încă din 1940, utilizarea lor în industrie rămâne destinată unui segment îngust de utilizări.
[modifică] Distilarea uscată a lemnului
În industrie, acidul acetic se obţine şi prin distilarea uscată a lemnului. Materialul lemnos se încălzeşte la 900-1000�°C, în absenţa aerului, şi astfel rezultă mai mulţi produşi: cărbunele de lemn (mangalul, folosit drept combustibil şi reducător), produşi gazoşi (CH4, CO, CO2) şi un produs lichid, numit acid pirolignos. Acesta din urmă este un amestec de substanţe, printre care acidul acetic, metanol, acetonă şi alţi acizi superiori. Din acest amestec, acidul acetic este izolat prin extracţie cu un solvent selectiv.
[modifică] Utilizare
Acidul acetic este folosit în alimentaţie sub formă de oţet şi ca materie primă în industria farmaceutică, la prepararea aspirinei (acid acetilsalicilic). Unele săruri ale sale (acetaţii de Fe, Cr, Al) se folosesc ca mordanţi în vopsitorie (mordanţii sunt fixatori ai culorii pe fibră).
Acidul acetic se foloseşte în sinteza diferitor substanţe pe post de catalizator şi/sau solvent atunci când reacţiile se petrec în mediu anhidru.
Acidul acetic este un reactant chimic utilizat pentru producerea a numeroşi compuşi chimici. Cea mai importantă întrebuinţare a acidului acetic constă în producerea monomerului de acetat de vinil (vezi mai jos), urmată îndeaproape de obţinerea anhidridei acetice şi a esterilor. Prin comparaţie, volumul de acid acetic folosit pentru producerea oţetului este mic.
[modifică] Acetat de vinil
Mari cantităţi de acid acetic acid se folosesc pentru fabricarea acetatului de vinil. Această întrebuinţare consumă aproximativ 40�% până la 45�% din producţia mondială de acid acetic. Reacţia porneşte de la etilenă şi acid acetic acid în prezenţa oxigenului, pe un catalizator de paladiu.
Acetatul de vinil poate fi folosit ca atare în adezivi comercializaţi sub numele generic de aracet. De asemenea, poate fi polimerizat în poliacetat de vinil sau diverşi copolimeri. Aceşti polimeri sunt întrebuinţaţi în producerea de vopsele, adezivi sau diverse materiale plastice.
[modifică] Producerea esterilor
Majoritatea esterilor acidului acetic sunt de regulă folosiţi ca solvenţi pentru cerneluri, vopsele şi lacuri. Printre esterii acidului acetic se numără acetatul de etil, acetatul de n-butil, acetatul de izobutil şi acetatul de propil. Aceştia sunt produşi, de obicei, printr-o reacţie catalizată din acid acetic acid şi alcoolul corespunzător.
De altfel, majoritatea esterilor de acetat sunt produşi din acetaldehidă prin reacţia Tişcenco . În plus, unii eteri de acetat se folosesc ca solvenţi pentru nitroceluloză, lacuri şi vopsele acrilice, decapanţi şi baiţuri pentru lemn. Primii glicol-monoeteri (diol-monoeteri) au fost produşi pornind de la oxid de etilenă sau de la oxid de propilenă şi alcool, care sunt apoi esterificaţi cu acid acetic. Cei trei produşi principali de reacţie sunt acetatul de etilen-glicol-monoetil-eter (EEA), acetatul de etilen-glicol-monobutil-eter (EBA) şi acetatul de propilen-glicol-monometil-eter (PMA). Această întrebuinţare consumă în jur de 15�%-20�% din acidul acetic mondial. Unii dintre aceşti eteri acetat, de exemplu EEA, s-au dovedit a fi nocivi pentru reproducerea umană.
[modifică] Anhidrida acetică
Produsul condensării a două molecule de acid acetic este anhidrida acetică. Producerea la scară mondială a anhidridei acetice reprezintă o întrebuinţare majoră care foloseşte aproximativ 25�% până la 30�% din producţia globală de acid acetic. Anhidrida acetică se poate obţine direct prin carbonilarea metanolului, şuntând acidul, iar liniile de producţie Cativa pot fi adaptate pentru fabricarea anhidridei.
Anhidrida acetică este un agent puternic de acetilare. De aceea, principala sa utilizare constă în fabricarea acetatului de celuloză, o textură sintetică folosită şi pentru filmul fotografic. Anhidrida acetică este, de asemenea, unul dintre reactivii folosiţi pentru obţinerea aspirinei, heroinei şi a altor compuşi.
[modifică] Oţet
Sub formă de oţet, soluţiile de acid acetic (de regulă, având 5�% până la 18�% acid acetic, cu procentajul calculat de obicei în masă) sunt folosite ca atare fie pentru condimentare, fie pentru conservarea ca murături a legumelor şi a altor produse alimentare. Oţetul de masă tinde să fie mai diluat (5�%-8�% acid acetic), în timp ce murăturile comercializate folosesc în general soluţii mai concentrate. Cantitatea de acid acetic consumată ca oţet la scară mondială nu este mare, dar cronologic este de departe cea mai veche şi cea mai cunoscută întrebuinţare.
[modifică] Utilizare ca solvent
Acidul acetic glacial este un excelent solvent protic polar, după cum s-a menţionat mai sus. Frecvent este folosit ca solvent de recristalizare pentru purificarea compuşilor organici. Acidul acetic pur lichid se foloseşte ca solvent în fabricarea acidului tereftalic (TPA), care este materia primă pentru politereftalatului de etilenă (PET). Deşi reprezintă circa 5�%–10�% din cantitatea de acid acetic folosită în întreaga lume, se preconizează că această întrebuinţare aparte se va extinde semnificativ în următorul deceniu, pe măsură ce va creşte producţia de ambalaje fabricate din PET.
Acidul acetic este utilizat adesea ca solvent pentru reacţii ce implică carbocationi, ca în alchilarea Friedel Crafts. De exemplu, una din etapele de producere manufacturieră a camforului sintetic implică o rearanjare Wagner-Meerwein a camfenei la acetat de izobornil; în acest caz acidul acetic joacă atât rolul de solvent, cât şi de nucleofil pentru a fixa carbocationul rearanjat. Acidul acetic este solvent de elecţie în reducerea unui grup aril nitrat până la anilină, folosind paladiu pe suport de cărbune activat.
Acidul acetic glacial se întrebuinţează în chimia analitică ca mediu de reacţie, de exemplu pentru determinarea caracterului bazic al substanţelor slab alcaline cum sunt amidele organice. Acidul acetic glacial este o bază mult mai slabă decât apa, astfel încât în acest mediu amida se comportă ca o bază puternică. Ea poate fi atunci titrată în soluţia de acid acetic glacial cu un acid foarte puternic, cum ar fi acidul percloric.
[modifică] Alte întrebuinţări
Soluţiile diluate de acid acetic sunt folosite şi pentru aciditatea lor slabă. Exemple de utilizare în mediul casnic:
Din acid acetic se produc săruri organice şi anorganice, printre care:
Produşii de substituţie ai acidului acetic includ:
Cantităţile de acid acetic folosite pentru aceste întrebuinţări (cu excepţia acidului tereftalic TPA) se ridică la 5�%–10�% din acidul acetic utilizat în întreaga lume. Nu este de aşteptat o creştere a consumului pentru aceste utilizări la fel de mare ca producerea de TPA.
[modifică] Protecţia muncii
Acidul acetic concentrat este coroziv şi de aceea trebuie manipulat cu precauţie, deoarece poate provoca arsuri cutanate, leziuni oculare permanente şi iritarea mucoaselor. E posibil ca aceste arsuri sau flictene să nu apară decât la câteva ore după expunere. Mănuşile de latex nu oferă protecţie; se recomandă purtarea unor mănuşi rezistente ca cele făcute din cauciuc nitril. Acidul acetic concentrat se aprinde cu dificultate în condiţii de laborator. Capătă risc de incendiu atunci când temperatura ambientală depăşeşte 39�°C, moment din care poate forma un amestec explozibil cu aerul peste această temperatură (limită explozivă: 5,4�%–16�%).
Riscurile determinate de soluţiile de acid acetic depind de concentraţie. Tabelul de mai jos redă clasificarea UE pentru soluţiile de acid acetic:
Soluţiile cu peste 25�% acid acetic sunt mânuite sub hotă datorită vaporilor caustici şi corozivi. Acidul acetic diluat sub formă de oţet e inofensiv. Totuşi, ingestia unor soluţii mai concentrate pune în pericol viaţa oamenilor sau a animalelor. Acest lucru poate provoca leziuni severe la nivelul sistemului digestiv şi modificarea acidităţii sângelui, potenţial letală. Din cauza incompatibilităţilor, se recomandă păstrarea acidului acetic departe de acid cromic, etilen-glicol, acid azotic, acid percloric, permanganaţi, peroxizi şi hidroxizi.

Summary:
Acidul acetic este acidul carboxilic care are formula brută C2H4O2 şi formula chimică CH3-COOH. Numit şi acid etanoic, acidul acetic este un lichid incolor cu miros pătrunzător şi iritant. Acidul acetic pur (anhidru) se numeşte acid acetic glacial datorită aspectului de gheaţă al cristalelor formate la temperatura camerei. În soluţii diluate (3% - 6%) se numeşte oţet şi se foloseşte în alimentaţie.
Acidul acetic este miscibil cu apa şi cu majoritatea solvenţilor organici. Este insolubil în sulfura de carbon. Acidul acetic are un coeficient de partiţie mai mare în solvenţi polari nemiscibili care conţin apă decât în apă, din această cauză se poate extrage din soluţii apoase în eter sau acetat de etil. La rândul său, acidul acetic este un bun solvent utilizat frecvent la dizolvarea răşinilor şi a uleiurilor esenţiale.
Acidul acetic joacă un rol esenţial în industria chimică organică. Este utilizat atât ca solvent, deşi este puternic coroziv, cât şi la prepararea unui număr mare de compuşi importanţi, printre care acetanimida, anhidrida acetică, cetena, acetat de vinil şi acid acetil salicilic, acetat de celuloză, esteri utilizaţi în parfumerie, coloranţi.


[modifică] Compunerea piesei. Sursa de inspiraţie
Stefani a lucrat cu The Neptunes, care produseseră hituri pentru artişti ca Britney Spears, Snoop Dogg şi Justin Timberlake, când proiectul Love. Angel. Music. Baby. era la început; însă, din cauza unui blocaj al scriitorului, echipa a renunţat la colaborarea cu artista. Albumul fiind aproape terminat, Stefani şi-a recăpătat încrederea în sine şi a mai programat o sesiune cu The Neptunes. Interpreta a zburat în New York pentru a se întâlni cu Williams şi după ce au terminat două cântece într-o săptămână, Stefani a încheiat sesiunea mai repede şi se pregătea să plece acasă. Câteva minute mai târziu, Williams a chemat-o înapoi în studio pentru a mai compune o piesă. Stefani a spus „Eram obosită. Voiam să plec acasă, dar el a zis «Nu pleca încă»”.
Când s-a întors în studio, Williams i-a dat să asculte primul lui album solo, iar ea a devenit invidioasă. Încântată de acest material, a decis să mai compună un cântec cu acesta, cu toate că ea credea că albumul avea deja prea multe piese.
Pentru a căuta inspiraţie, Stefani şi Williams au purtat o discuţie lungă în care artista i-a spus că încă nu a compus un cântec despre intenţiile ei de a urma o carieră solo. A remarcat că albumul nu conţinea o piesă „de atitudine” şi şi-a amintit de un comentariu depreciativ pe care Courtney Love l-a făcut despre ea într-un interviu cu o revistă pentru adolescenţi, Seventeen.
Stefani i-a răspuns în ediţia de martie 2005 a revistei NME:
Stefani s-a gândit că unii dintre fanii No Doubt vor fi supăraţi din cauza carierei ei solo, comentând: „Probabil că erau ceva de genul: «De ce face acest album? Va distruge totul!»” Ea însăşi a recunoscut că nu ştia de ce înregistra un album solo. Pentru restul serii, Stefani şi Williams au transformat această inspiraţie în versuri, într-un final piesa devenind „Hollaback Girl”. Cei doi au decis că Stefani nu avea nevoie de un răspuns pentru intenţiile sale şi că alegerile făcute de ea erau bazate pur şi simplu pe ceea ce cântăreaţa credea că este corect sau greşit. Despre piesă, Stefani a spus că „pentru mine, este cea mai nouă piesă de atitudine pe care am auzit-o de ceva timp”. Williams a fost şi el mulţumit de rezultat: „Gwen este precum o liceană care tocmai şi-a găsit propriul stil”.
Din moment ce Stefani nu a menţionat niciodată ce înseamnă cuvântul Hollaback, au circulat mai multe variante de interpretare. Cea mai acceptată se referă la faptul că o fată hollaback este aceea care răspunde în faţa unei confruntări cu vorbe, dar Stefani preferă să ia iniţiativa şi să pună „piciorul în prag”.
[modifică] Structură
Piesa „Hollaback Girl” conţine influenţe din muzica electronică şi din cea raggae. fiind de asemenea combinate elemente provenind din şcoala veche de hip hop cu altele de muzică dance Ritmul melodiei conţine doar câteva sincope compoziţia fiind bazată pe ostinati.
Piesa este scrisă într-o tonalitate majoră în forma de cântec cuplet-refren, cu o punte între ultimele două refrene. Instrumentaţia este minimă şi se remarcă ritmul simplist întreţinut de bateristul electronic. La refren, o claviatură cântă un motiv de şase note, în timp ce Stefani repetă „this my shit”; la al doilea refren intervin alămuri. Întrucât motivul aminteşte de o defilare de majorete, piesa a fost comparată cu „Mickey” (1982) de Toni Basil.
[modifică] Critică
În recenzia pentru Love Angel Music Baby, Rolling Stone i-a acordat cântecului o recenzie pozitivă, la fel ca LAUNCHcast şi allmusic. Richard Smirkle a descris discul ca fiind „o semnătura pregnantă a hip-hopului caracteristic celor de la The Neptunes”. Revista Blender a numit melodia ca fiind a 11-cea cea mai bună piesă a anului 2005, fiind apoi clasată pe locul 5, la egalitate cu „Welcome to Jamrock” a lui Damian Marley, în urma voturilor mai multor critici muzicali.
Pe de altă parte, Jason Damas, în recenzia pentru PopMatters, a descris discul ca fiind „exact ca Dizzee Rascal”, adăugând: „din punct de vedere al versurilor, aici e punctul cel mai slab al lui Gwen, mai ales în partea în care repetă «This shit is bananas/B–A–N–A–N–A–S!»” de mai multe ori. Eric Greenwood de la Drawer B Media a scris că discul „este cretin şi fără armonie. Aş cita versurile, dar sunt atât de proaste, încât aproape îmi pare rău pentru ea”. Nick Sylvester de la Pitchfork a insultat piesa, referindu-se la ea ca la „O imitaţie a formaţiei Queen... care are la fel de mult potenţial precum are un copil de 13 ani cu mustaţa de la lapte şi identitatea tatălui său”. Revista Maxim a fost la fel de neimpresionată de compoziţie, în numarul din octombrie 2005 fiind plasată pe primul loc în topul celor mai enervante piese ale tuturor timpurilor.
Serialul american Family Guy a făcut o referire la această piesă; dupa ce a urmărit un episod special dedicat lui Gwen Stefani pe VH1, Brian îi spune lui Louis: „Nu ştiu ce este o fată hollaback – ştiu doar că o vreau moartă”. Partea în care cânta „This shit is bananas” şi apoi silabiseşte cuvântul „bananas” a fost parodiat într-un episod din Celebrity Deathmatch, în care Stefani silabiseşte cuvintele „banane”, „broccoli” şi „koum-kouat”, în timpul interviului cu Tally Wong.
[modifică] Performanţa în clasamente
Discul single a fost solicitat oficial la radio în America de Nord pe 5 aprilie 2005, cu toate că videoclipul fusese lansat cu două săptămâni înainte, pe 21 martie. „Hollaback Girl” a debutat în Billboard Hot 100 pe locul 82, în şase săptămâni atingând prima poziţie, devenind discul single care a ajuns pe locul 1 cel mai repede în 2005 şi primul single a lui Stefani care ajunge pe prima poziţie în Statele Unite. A staţionat pe primul loc timp de patru săptămâni. Discul a activat timp de 31 de săptămâni în Hot 100, dintre care 29 au fost în top 50. A ieşit din clasament pe 29 octombrie 2005, la mai mult de jumătate de an de la intrarea sa în top. În clasamentul sfârşitului de an a fost al doilea cel mai de succes single, fiind întrecut de „We Belong Together”, interpretat de Mariah Carey.
„Hollaback Girl” a obţinut cele mai multe difuzări la posturile radio din Statele Unite într-o singură săptămână, cu 9.582 de difuzări, deţinând acest record timp de un an, când colaborarea Shakirei cu Wyclef Jean pentru piesa „Hips Don't Lie” l-a doborât. A stat opt săptămâni pe locul 1 în Billboard Pop 100, având succes şi în cluburi, ajungând pe locul 15 în Billboard Dance Music/Club Play. Melodia a fost un succes de crossover, obţinând locul 4 în Rhythmic Top 40, şi locul 8 în Hot R&B/Hip-Hop Singles & Tracks chart.
Disculul a avut parte de un număr mare de descărcări digitale, devenind primul single care s-a vândut mai mult digital decât pe CD-uri. În octombrie 2005, „Hollaback Girl” a devenit prima descărcare digitală care s-a vândut în peste un milion de copii, atingând totalul de 1,2�milioane de descărcări; a primit discul de platină cvatriplu. Datorită numărului mare de descărcări, a ajuns pe locul 1 în topul vânzărilor digitale, fiind pe primul loc şi în topul Hot Digital Songs.
„Hollaback Girl” a fost un single de succes în Canada, unde a debutat pe locul 12; însă, a coborât de pe această poziţie săptămâna următoare, neputând ajunge pe un loc mai înalt. A stat în top 50 timp de şase săptămâni. Totuşi, cei de la Canadian Recording Industry Association au căzut de acord că, bazat pe populaţia Canadei în comparaţie cu cea a Statelor Unite, single-ul ar fi trebuit să vândă aproximativ 120.000 de copii faţă de cele 25.000, semn că legea canadiană a drepturilor de autor ar trebui modificată pentru a descuraja descărcările peer-to-peer. Jurnalistul Michael Geist nu a fost de acord cu această comparaţie, considerând că piaţa muzicii on-line din Canada este încă în dezvoltare.
În restul lumii, reacţia faţă de „Hollaback Girl” a fost în general pozitivă, cu toată că nu la fel de copleşitoare ca în America de Nord. A fost lansat în Australia pe 23 mai 2005, debutând pe locul 1, iar în Europa pe 6 iunie 2005, debutând pe locul 22 într-un final atingând locul 5. În Marea Britanie totuşi, „Hollaback Girl” nu a avut un succes la fel de mare ca piesele anterioare ale lui Stefani. „What You Waiting For?” şi „Rich Girl” au ajuns pe locul 4, în timp ce „Hollaback Girl” a debutat pe locul 8, unde a stat încă o săptămână. Cu toate că succesul în Marea Britanie a fost limitat, a rămas în top 40 pentru încă 11 săptămâni şi a vândut mai multe exemplare ca „Rich Girl”. În restul Europei şi în Asia a avut un succes asemănător, devenind un hit de top 5 în Austria, China, Germania şi Irlanda, şi top 10 în Elveţia, Finlanda, Italia, Olanda şi Suedia.
În Romanian Top 100, „Hollaback Girl” a debutat pe locul 89, în timp ce „Rich Girl” era în top 5, iar „What You Waiting For” în top 50. A ajuns pe locul 22 la 12 săptămâni de la debutul în clasament, fără să ocupe o poziţie mai mare, devenind primul single de pe Love. Angel. Music. Baby. care ratează top 3 petrecând numai 27 de săptămâni în clasament, în comparaţie cu cele 33 petrecute de „What You Waiting For” şi 39 de „Rich Girl”. Unul dintre motivele pentru care „Hollaback Girl” nu a avut succesul predecesoarelor este promovarea proastă de care a avut parte: primele două singleuri erau încă în top 50 când „Hollaback Girl” a debutat, iar la scurt timp noul single, „Cool”, a fost lansat, devansând piesa „Hollaback Girl”, în timp ce „Rich Girl” era încă în top 20.
Cântecul a avut un succes moderat în America Latină. A debutat pe 19 iunie 2005 pe locul 33 în Latin America Top 40, un debut mai slab în comparaţie cu piesele anterioare. După opt săptămâni în top, a atins poziţia maximă pe locul 9. A devenit un hit de top 5 şi în Argentina şi Brazilia.
În clasamentul United World Chart, „Hollaback Girl” a fost cel mai de succes single al cântăreţei de pe albumul Love. Angel. Music. Baby., acumulând 4.415.000 de puncte, clasându-se astfel pe locul 12 în clasamentul sfârşitului de an, dar şi cel mai de succes single al ei în acest clasament până la „The Sweet Escape”.
[modifică] Videoclip
Videoclipul a fost regizat de Paul Hunter şi filmat în Van Nuys şi Reseda, California, Statele Unite. Videoclipul o surprinde pe Stefani petrecând timpul liber cu Harajuku Girls, când apare un grup de adolescenţi. Stefani şi Harajuku Girls, alături de grup, pleacă într-un Chevrolet Impala din 1961 spre Liceul Birmingham, trecând pe lângă Sherman Way şi Magnolia Science Academy. Stefani şi grupul strică un meci de fotbal american, apoi vandalizează un supermarket aruncând cereale şi alte produse pe jos. De-a lungul clipului, sunt intercalate scene în care Stefani, Harajuku Girls şi un grup de majorete dansează; acele părţi reprezintă imaginaţia cântăreţei. Stefani şi Harajuku Girls sunt îmbrăcate şi ele la un moment dat în uniforme de majorete, acompaniate de câteva grupuri de majorete californiene. În timpul ante-refenului, Harajuku Girls silabisesc cuvântul „bananas” pe cartoane. Clipul se termină cu Stefani singură în sală, cu mâinile în aer.
Desenul maşinii din videoclip a fost realizat de J. Martin. Imaginea o reprezintă pe Stefani pe coperta albumului Love. Angel. Music. Baby. cu cuvântul „Hollaback Girl” scris caligrafic în jur. Maşina s-a vândut pe eBay.
Pharrell Williams, unul dintre producătorii melodiei, are o apariţie cameo. Versiunea completă a cântecului a fost lansată comercial pe CD single şi descărcare digitală, unele incluzând remixuri realizate de Diplo şi Tony Kanal.
Videoclipul a debutat pe 21 martie 2005 şi s-a dovedit a fi un succes în emisiunile cu clasamente video. A debutat în timpul emisiunii Total Request Live de pe MTV pe 31 martie pe locul 10 şi a rămas în clasament 50 de zile, devenind ceea ce Rolling Stone numeşte „o producţie TRL”. Clipul a ajuns pe locul 1 şi a fost retras când era pe locul 4, devenind primul ei clip retras din clasament. De asemenea, a atins prima poziţie în emisiunea Countdown a canalului MuchMusic la trei luni de la debut, păstrându-şi poziţia timp de două săptămâni. VH1 a clasat melodia pe locul 5 în clasamentul Top 40 videoclipuri din 2005, iar la MTV Video Music Awards din 2005 videoclipul a primit patru nominalizări, însă a câştigat doar premiul pentru „Cea mai bună coreografie”. Stefani nu a participat la MTV VMA 2006, apărând zvonuri că protesta în faţa puţinelor nominalizări din anul precedent, multiplele pierderi în faţa lui Kelly Clarkson şi datorită faptului că nu fusese invitată să cânte. Stefani a negat zvonurile, spunând că „singurul motiv pentru care nu merg la MTV VMA este pentru că voi petrece timpul cu familia”.
[modifică] Formate
Diplo a creat un remix pentru piesă după ce M.I.A. a refuzat oferta de a produce unul. Fostul iubit şi coleg de formaţie a lui Stefani, Tony Kanal, a produs un remix intitulat „Dancehollaback Remix”. Pe remix, a fost inclus cântăreţul reggae Elan Atias, al cărui album de debut fusese produs de Kanal; a fost lansat pe iTunes şi a fost inclus pe CD-ul single al piesei „Cool” şi pe un CD cu remixuri ale cântecelor de pe Love. Angel. Music. Baby. Stefani a colaborat cu Atias pentru albumul său de debut, înregistrând o piesă cu acesta.

Summary:
Hollaback Girl este un cântec în genul pop/hip hop compus de cântăreaţa americană Gwen Stefani şi de producătorul american Pharrell Williams pentru albumul de debut al lui Stefani, Love. Angel. Music. Baby (2004). Cântăreaţa a pornit de la dorinţa de a scrie „o piesă dance fără pretenţii”, cântecul rezultat având influenţe din muzica pop şi dance a anilor 1980. „Hollaback Girl” este replica lui Stefani la declaraţia făcută în revista „Seventeen” de cântăreaţa şi actriţa Courtney Love, în care Stefani a fost numită o majoretă.
Acesta a fost al treilea extras pe single de pe album, fiind lansat la începutul anului 2005. A devenit unul din cele mai de succes cântece ale anului, atingând primele zece poziţii în majoritatea clasamentelor în care a intrat. A ajuns pe locul 1 în Australia şi Statele Unite ale Americii, devenind prima piesă în format de descărcare digitală care s-a vândut în peste un milion de exemplare. „Hollaback Girl” a primit numeroase nominalizări, inclusiv la premiile Grammy („Best Female Pop Vocal Performance” – en. „Cea mai bună voce feminină de muzică pop” – şi „Record of the Year” – en. „Discul anului”), cu toate că din partea criticilor de specialitate a obţinut recenzii moderate.


[modifică] Bătălia
[modifică] Preludiul bătăliei
Polonezii luptau să-şi apere independenţa proaspăt câştigată, pe care o pierduseră în 1795 după dezmembrarea ţării de către vecinii mai puternici: Imperiul Rus, Prusia şi Imperiul Habsburgic. S-a încercat şi formarea unei noi ţări, Federaţia Międzymorze, pe ruinele fostelor imperii.
Bolşevicii reuşiseră să obţină victorii importante în 1919 în războiul civil rus, dând lovituri mortale inamicilor din Armata Albă. Lenin a considerat că Polonia este un pod pe care ideile comuniste trebuie să-l traverseze pentru a ajunge în Europa Centrală şi mai departe, în Europa Occidentală. Războiul polono-sovietic părea mijlocul cel mai potrivit să fie testată puterea bolşevicilor. Discursurile revoluţionare afirmau că bolşevismul trebuia purtat pe baionetele soldaţilor sovietici către Europa Occidentală, cea mai scurtă cale către Berlin şi Paris fiind cea care trecea prin Varşovia. După retragerile iniţiale în faţa Poloniei din 1919, ofensiva bolşevică, care a început în primele luni ale anului 1920, a fost un succes copleşitor şi, pe la mijlocul anului, toată lumea se aştepta ca în orice clipă Polonia să se predea. Strategia sovietică prevedea un atac masiv către capitala Poloniei. Cucerirea Varşoviei ar fi avut un uriaş efect propagandistic asupra Sovietelor, care aşteptau nu numai ca polonezii să fie definitiv demoralizaţi, dar şi ca victoria bolşevică să iniţializeze o serie de revolte comuniste internaţionale, („revoluţia comunistă mondială”), şi să deschidă calea Armatei Roşii către inima Germaniei, care se afla în plină revoluţie.
Armata I de cavalerie sovietică sub comanda lui Semion Budionnîi a străpuns liniile poloneze la mijlocul lui iunie 1920. Acest fapt a condus la prăbuşirea fronturilor poloneze din răsărit. Pe 4 iulie 1920, Frontul sovietic de vest comandat de Mihail Tuhacevski, a început un atac masiv din Bielorusia sau Rusia Albă spre râul Berezina, obligând unităţile militare poloneze să se retragă în grabă. Pe 19 iulie Armata Roşie a cucerit Grodno, pe 28 iulie au ajuns la Białystok, iar trei zile mai târziu au cucerit fortăreaţa Brześć. Retragerea polonezilor din nord-est s-a făcut în dezordine.
[modifică] Planul de luptă
[modifică] Planul polonez
Până la începutul lunii august, retragerea poloneză a devenit mai organizată. La început, Józef Piłsudski a încercat să organizeze apărarea pe malul vestic al râului Bug, cu un centru puternic de rezistenţă la Brest-Litovsk, dar căderea neaşteptată a acestor două bariere în faţa atacului bolşevic l-a obligat pe generalul polonez să se gândească la o altă soluţie. În noaptea de 5-6 august, Piłsudski a conceput un nou plan de acţiune. Acest nou plan propunea retragerea trupelor poloneze peste râul Vistula şi apărarea capetele de pod din Varşovia şi de peste râul Wieprz. Aproximativ 25% dintre diviziile disponibile urmau să fie concentrate la sud pentru o contraofensivă strategică.
Mai apoi, planul cerea ca Frontul Centru format din Armatele I şi a II-a, (ceva mai mult de zece divizii), de sub comanda generalului Józef Haller să-şi asume un rol defensiv, apărându-se în faţa atacului frontal al ruşilor executat dinspre est spre Varşovia, urmând să reziste cu orice preţ în poziţiile din tranşee. În acelaşi timp, Armata a V-a, (cinci divizii şi jumătate), aflată sub comanda generalului Władysław Sikorski, subordonat generalului Haller, avea să apere zona de nord şi fortăreaţa Modlin şi, când era posibil, trebuia să atace din spatele Varşoviei, împidicând forţele ruse să învăluiască capitala pe această direcţie. Mai mult, Armata a V-a trebuia să contraatace, să străpungă frontul rusesc şi să ajungă în spatele liniilor Frontului de nord-vest sovietic. O rezervă de 5 divizii avea să apere Varşovia la nord. Armata I a generalului Franciszek Latinik urma să apere direct capitala, iar Armata a II-a trebuia să apere linia frontului de la Góra Kalwaria la Dęblin. Cel mai important rol a fost rezervat însă proaspetei formate Armate de rezervă (cunoscută şi ca Grupul de Asalt - Grupa Uderzeniowa), relativ restrânsă numeric (aproximativ 20.00 de oameni), aflată sub comanda nemijlocită a lui Józef Piłsudski. Această armată era formată din cele mai călite şi mai dârze unităţi poloneze, retrase de pe frontul de sud, întărite cu Armata a IV-a a generalului Leonard Skierski şi Armata a III-a a generalului Zygmunt Zieliński care, după ce se retrăseseră de pe malul Bugului de Vest, nu s-au mutat direct către Varşovia, ci au taversat râul Wieprz, pierzând contactul cu urmăritorii sovietici. Sarcina Grupului de Asalt era să pornească o ofensivă fulgerătoare spre nord, din triunghiul format de râurile Vistula şi Wieprz la sudul capitalei, printr-un punct slab, identificat de serviciile de informaţii militare poloneze la joncţiunea Fronturilor sovietice de Vest şi de Sud. Această ofensiva trebuia să despartă Frontul sovietic de Vest de rezervele sale şi să-i dezorganizeze mişcările. În cele din urmă, spaţiul dintre Armata a V-a a generalului Sikorski şi Armata de Rezervă urma să se închidă lângă frontiera Prusiei Orientale distrugând ofensiva sovietică, "prinsă într-un sac".
Fiind bazat pe informaţii puţin credibile obţinute de spionajul polonez şi pe comunicaţiile radio sovietice interceptate, planul a fost etichetat drept „amatorist” de cei mai mulţi ofiţeri de rang înalt şi de experţii militari, care nu uitau să scoată în evidenţa lipsa pregătirii militare adecvate a lui Piłsudski. Multe unităţi poloneze, cu doar o săptămană mai înainte de data planificată pentru începerea contraatacului, mai luptau încă pe fronturi la 150-250 de kilometri depărtare faţă de punctele lor desemnate pentru concentrare. Toate mişcările de trupe au fost făcute în imediata vecinătate a unităţilor Armatei Roşii. Un atac hotărât al trupelor ruse ar fi dat peste cap planurile polonezilor. Planul lui Piłsudski a fost criticat viguros de comandanţii polonezii şi ofiţerii Misiunii militare franceze. Piłsudski a admis în memoriile sale că acţiunea era foarte riscantă, iar motivele pentru care a optat pentru punerea lui în aplicaţie au fost starea sufletească defetistă a politicienilor, care se temeau pentru siguranţa capitalei, şi sentimentul preponderent că dacă Varşovia va fi pierdută, totul urma să fie pierdut. Numai situaţia disperată a forţelor poloneze i-a convins pe ceilalţi comndanţi polonezi să accepte planul, ei dându-şi seama că în aceste circumstanţe era singura soluţie posibilă să evite o înfrângere catastrofală. În plus, când o copie a planului a căzut "accidental" în mâinile sovieticilor, acesta a fost considerat ori o intoxicare din partea contraspionajului polonez, sau un plan prea prost conceput pentru a fi luat în consideraţie. Numai câteva zile mai târziu, Armata Roşie a plătit cu vârf şi îndesat aceasta greşeală.
[modifică] Planul bolşevic
Mihail Tuhacevski a plănuit să încercuiască Varşovia prin forţarea râului Vistula lângă Włocławek, să prindă de la nord şi de la sud capitala în cleşte şi să atace dinspre nord-vest. Cu cele 24 de divizii de sub comanda sa, el a plănuit să repete manevra clasică a lui Ivan Paskievici care, în 1831, în timpul Răscoalei din Noiembrie, a traversat Vistula la Toruń şi a ajuns la Varşovia practic fără a întâmpina rezistenţă. Această mişcare ar fi tăiat legăturile armatei poloneze cu portul Gdańsk, singura poartă maritimă a ţării prin care se aduceau din import armamentul, muniţia şi materialele necesare aprovizionării armatei.
Principala lacună a planului sovietic era slăbiciunea flancului sudic, apărat doar de Mlaştinile Pripet şi de Grupul Mozir, în condiţiile în care cea mai mare parte a efectivelor Frontului sovietic de Sud-vest era angajată în Bătălia de la Lwów.
[modifică] Prima fază, 12 august
Între timp, bolşevicii au avansat, Corpurile de cavalerie comandate de Gaik Bjişkin şi de Armata a IV-a au traversat râul Wkra şi s-au apropiat de oraşul Włocławek. Armatele a XV-a şi a III-a se îndreptau către fortăreaţa Modlin şi Armata a XVI-a s-a îndreptat direct către Varşovia.
Asaltul final sovietic asupra Varşoviei a început pe 12 august cu atacarea oraşului Radzymin (aflat la 23 de kilometri est de capitală). Succesul iniţial al atacului sovietic l-a silit pe Piłsudski să grăbească executarea planului său defensiv cu 24 de ore.
Prima fază a bătăliei a continuat pe 13 august cu asaltul frontal al Armatei Roşii asupra capului de pod Praga. În cursul unor lupte grele, Radzymin a fost cucerit pe rând de cele două părţi în conflict. Diplomaţii străini, cu excepţia ambasadorilor britanic şi al Vaticanului, au părăsit în mare grabă Varşovia. Pe 15 august, Radzymin a căzut din nou în mâinile bolşevicilor, liniile Armatei a V-a poloneză de sub comanda generalului Władysław Sikorski au fost străpunse. Armata a V-a a trebuit să facă faţă atacului a trei armate sovietice: a III-a, a IV-a şi a XV-a. Sectorul Modlin a fost întărit cu rezervele din Brigada Siberiană şi cu Divizia a 18-a de infanterie a generalului Franciszek Krajowski – amândouă unităţi călite în lupte, formate din militari de elită, odihniţi – reuşindu-se astfel stabilizarea frontului Armatei a V-a până în zorii zilei următoare.
Situaţia a fost salvată la miezul nopţii, când Regimentul de ulani al 203-lea a reuşit să străpungă liniile bolşevice şi să distrugă staţiile radio ale Armatei a IV-a sovietică a lui A.D. Şuvaiev. Sovieticilor nu le-a mai rămas decât un emiţător care folosea o frecvenţa controlată de contraspionajul polonez. Cum decriptorii polonezi nu voiau ca ruşii să afle că le-au fost sparte codurile, dar dorind totuşi să le paralizeze transmisiunile radio, un post de radio din Varşovia a început să emită în eter Geneza în poloneză şi latină. În felul acesta, polonezii au reuşit să bruieze transmiterea ordinelor lui Mihail Tuhacevski de reluare a atacului spre sud, Armata a IV-a sovietică continuând să înainteze către Toruń şi Płock. Atacul vijelios al Regimentului de ulani a fost numit mai târziu Miracolul de la Ciechanów.
În acelaşi timp, Armata I poloneză de sub conducerea generalului Franciszek Latinik a rezistat atacului frontal a 6 divizii de puşcaşi ale Armatei Roşii. Lupta pentru controlul asupra oraşului Radzymin l-a forţat pe generalul Józef Haller, comandantul Frontului polonez de Nord, să contraatace mai devreme decât era planificat.
În acest timp, în spatele liniilor frontului, Piłsudski îşi termina planurile pentru contraofensivă. El a decis să conducă personal atacul şi, datorită imenselor riscuri implicate, înţelegând primejdiile luptei, înainte de a pleca pe front şi-a depus scrisoarea de demisie din toate funcţiile deţinute. După care, între 13 şi 15 august, a vizitat toate unităţile Armatei a IV-a concentrate lângă Puławy, cam la 100 de kilometri sud de Varşovia. El a încercat să ridice moralul trupei, de vreme ce mulţi soldaţi erau obosiţi şi demoralizaţi de numeroşii proaspeţi încorporaţi care dădeau măsura amploarii pierderilor suferite de polonezi în timpul retragerilor recente. Logistica se dovedea un coşmar, artileria poloneză folosea tunuri fabricate în cinci ţări, iar infanteria avea în dotare puşti fabricate în şase ţări, fiecare model folosind un tip diferit de muniţie. Mai trebuie adăugat faptul că tot echipamentul se afla în stare foarte proastă. Piłsudski îşi amintea: "În divizia a 21-a, aproape jumate dintre soldaţi defilau prin faţa mea în picioarele goale." În mod miraculos, Piłsudski a reuşit să ridice moralul trupei în doar trei zile şi să-i motiveze pentru eforturile foarte mari care aveau să vină. Într-un timp foarte scurt, moralul trupei s-a schimbat de la foarte scăzut la deplină încredere în victoria totală.
[modifică] A doua fază, 14 august
Divizia a XXVII-a de Infanterie a Armatei Roşii a reuşit să cucerească satul Izabelin, la doar 10 kilometri depărtare de capitală, dar astă a fost cel apropiat punct pe care forţele ruseşti aveau să-l cucerească în preajma Varşoviei. În scurtă vreme, soarta luptelor s-a schimbat.
Tuhacevski, sigur că totul se desfăşoară conform planurilor sale, a căzut până la urmă în capcana lui Piłsudski. Ruşii au traversat Vistula în nord şi au ajuns într-un vacuum operaţional, unde nu se vedeau trupe poloneze demne de luat în seamă. Pe de altă parte, la sud de Varşovia, unde soarta luptei încă nu se decisese, Tuhacevski lăsase numai forţe slabe pentru paza legăturilor dintre Fronturile de Nord-vest şi Sud-vest. Grupul Mozir, care avea sarcina să îndeplinească aceste ordine, număra numai opt mii de soldaţi. O altă eroare a generalilior sovietici, care a influenţat sfârşitul războiului, a neutralizat Armata de cavalerie I a lui Semion Budionnîi, o unitate de care se temeau Piłsudski şi alţi comandanţi sovietici. Înaltul Comandament Sovietic, la insistenţele lui Tuhacevski, a ordonat Armatei de cavalerie I să mărşăluiască către Varşovia din direcţia sud. Semion Budionnîi nu s-a supus acestui ordin datorită ranchiunei existente între comandanţii Frontului de Sud-vest, generalii Tuhacevski şi Alexandr Egorov. În plus, jocurile politice ale lui Stalin, care era în acea vreme comisar politic al Frontului de Sud-vest, a contribuit şi mai mult la insubordonarea lui Egorov şi Budionîi. Stalin, în căutarea propriei măriri, dorea să cucerească un centru industrial important, Lwówul, asediat de forţele bolşevice dar încă rezistând atacurilor lor. În cele din urmă, forţele lui Budionîi, care ar fi putut schimba cursul istoriei, au mărşăluit spre Lwów, în loc să atace Varşovia, excluzându-se singuri de la marea bătalie.
Armata a V-a poloneză a contraatacat pe 14 august, forţând râul Wkra. Au trebuit să facă faţă forţelor combinate ale Armatelor a III-a şi a XV-a sovietice, amândouă superioare numeric şi mai bine echipate. Lupta s-a dat la Nasielsk şi a durat până pe 15 august şi adus la distrugerea aproape completă a oraşului. Până în cele din urmă, înaintarea sovietică a fost oprită atât pe direcţia Varşovia, cât şi pe direcţia Modlin, până la sfârşitul zilei, când forţele poloneze au recucerit Radzymin, fapt care a ridicat foarte mult moralul polonezilor.
Din acel moment, atacul Armatei a V-a a generalului generalului Sikorski a continuat cu foarte mare succes, împingând trupele sovietice epuizate din ce în ce mai departe de Varşovia, într-o operaţie asemănătoare cu blitzkriegul. Trupele lui Sikorski, sprijinite de cele mai multe dintre tancurile poloneze, de maşini blindate şi artileria a două trenuri blindate, a înaintat cu o viteză de 13 kilometri pe zi, a distrus repede toate speranţele sovietice pentru încheierea manevrei de "învăluire" din nord.
[modifică] A treia fază, 16 august
Pe 16 august, Armata de Rezervă comandată de Józef Piłsudski şi-a început marşul dinspre râul Wieprz către nord. Polonezii au trebuit să lupte cu Grupul Mozir, care reuşiseră să-i învingă pe polonezi în timpul Operaţiunii Kiev, cu numai câteva luni mai devreme. Însă, pe durata urmăririi armatelor poloneze în retragere, Grupul Mozir îşi pierduse cea mai mare parte a forţelor şi fusese redusă la numai două divizii care apărau 150 de kilometri în flancul stâng al Armatei a XVI-a sovietică. În prima zi a contraofensivei, numai una dintre cele cinci divizii poloneze a raportat o opoziţie oarecare, în timp ce restul de patru divizii, sprijinite de o brigadă de cavalerie, a avansat către nord 45 de kilometri fără probleme. La venirea serii, oraşul Włodawa fusese eliberat, şi liniile de comunicaţii şi de aprovizionare ale Armatei a XVI-a au fost tăiate. Chiar şi Piłsudski era uimit de acest succes de început, când Armata de Rezervă a avansat 70 de kilometri în 36 de ore, rupând în două ofensiva sovietică, fără a întâlni o rezistenţă semnificativă. S-a dovedit că Grupul Mozir era format în special din soldaţii Divizia a 57-a, care erau în focul luptei încă din prima zi a operaţiunilor. Ca urmare, îndeplinind planul lui Piłsudski, armatele poloneze au găsit o uriaşa spărtură între fronturile ruseşti pe care au exploatat-o, continuând ofensiva către nord cu două armate, lovind neîncetat inamicul surprins şi zăpăcit.
Pe 18 august, Mihail Tuhacevski, din cartierul lui general din Minsk la apoximativ 450 de kilometri depărtare de Varşovia, a devenit conştient de amploarea înfrângerii sale şi a ordonat rămăşiţelor armatelor lui să se retragă şi să se regrupeze. Intenţia lui a fost să întărească linia frontului, să oprească atacul polonez şi să recâştige iniţiativa tactică, dar ordinele ori au ajuns prea târziu, ori nu au ajuns deloc. Corpul al III-lea de Cavalerie al generalului Gaik Bjişkin a continuat să avanseze spre Pomerania, dar liniile lui au fost puse în primejdie de Armata a V-a poloneză, care în cele din urmă au reuşit să pună pe fugă unităţile bolşevice. Divizia I poloneză a Legiunii, pentru a tăia retragerea inamicului, a executat un marş remarcabil din Lubartów spre Białystok – 260 de kilometri în numai 6 zile. Soldaţii au luptat în două bătălii, au dormit numai câteva ore şi au mărşăluit 21 de ore pe zi. Sacrificiile şi răbdarea lor a fost răsplătită de victoria de la Białystok asupra Armatei a XVI-a sovietice, ai cărei soldaţi au fost luaţi prizonieri.
Armatele sovietice din centrul frontului au intrat în debandadă. Unele divizii au continuat să atace pe direcţia Varşovia, în timp ce altele au început să se retragă, rezultatul fiind ruperea coeziunii şi panica. Comandamentul suprem sovietic a pierdut contactul cu cea mai mare a forţelor din subordine şi toate planurile tactice au fost răsturnate de lipsa de comunicare. Numai Armata a XV-a rusă a rămas o forţă bine organizată, care a încercat să se supună ordinelor lui Tuhacevski, apărând retragerea a Armatei a IV-a. Dar ea a fost învinsă de două ori pe 19 şi 20 august şi s-a alăturat retragerii Armatei Roşii. Tuhacevski nu a avut de ales decât să ordone retragerea generală către Bugul de Vest. Până pe 21 august orice rezistenţă sovietică organizată a încetat să existe iar, până pe 31 august, Frontul sovietic de Sud-vest era pus pe fugă în totalitate.
[modifică] Urmări
Deşi polonezii au reuşit să obţină o victorie importantă şi să-i împingă înapoi pe ruşi, planul lui Piłsudski de a da peste cap şi încercui Armata Roşie nu a avut un succes complet. Patru armate sovietice începuseră marşul către Varşovia pe 4 iulie în cadrul Frontului de Nord-vest. Până pe 4 august, Armatele a IV-a şi a XV-a erau înfrânte, resturile lor trecuseră graniţa Prusiei şi fuseseră dezarmate. Totuşi, aceşti militari au fost în scurtă vreme eliberaţi şi au fost reîncadraţi în unităţi care au luptat împotriva polonezilor. Armata a III-a s-a retras aşa de repede către est, că polonezii nu au reuşit să o ajungă din urmă. De fapt, această armată a avut cele mai mici pierderi. Armata a XVI-a s-a dezintegrat la Białystok şi cei mai mulţi soldaţi ai ei au căzut prizonieri. Cea mai mare parte a Corpului al III-lea de cavalerie comandat de Gaik Bjişkin a fost forţată să traverseze graniţa germană şi militarii lui au fost internaţi în lagăre din Prusia Orientală.
Pierderile sovietice au fost de aproximativ 10.000 de morţi, 500 de dispăruţi, 10.000 de răniţi şi aproximativ 65.000 de prizonieri. Prin comparaţie, pierderile poloneze au fost de 4.500 de morţi, 22.000 de răniţi şi 10.000 de dispăruţi. Între 25.000 şi 30.000 de soldaţi sovietici au reuşit să treacă graniţa în Germania. După ce au traversat graniţa Prusiei Orientale, ei au fost internaţi în lagăre pentru o scurtă perioadă de timp, după care li s-a permis să se întoarcă în patrie cu tot echipamentul din dotare. Polonia a capturat 231 tunuri şi 1.023 mitraliere.
Aripa sudică a forţelor Armatei Roşii a fost pusă pe fugă şi nu a mai reprezentat o ameninţare pentru polonezi. Armata I de cavalerie a lui Semion Budionîi, care asedia Lwówul, a fost învinsă în Bătălia de la Komarów (31 august 1920) şi în Bătălia de la Hrubieszów. Până la mijlocul lunii octombrie, armata poloneză atinsese aliniamentul Tarnopol-Dubno-Minsk-Drisa.
Tuhacevski a reuşit să reorganizeze trupele în retargere către est şi, în septembrie, a stabilit o nouă linie defensivă lângă Grodno. Polonezii i-au învins din nou pe bolşevici în Bătălia de pe râul Niemen (15 – 21 septembrie), străpungându-le liniile de apărare. După Bătălia de pe râul Szczara, amândouă părţile erau epuizate şi, ca urmare a presiunilor conjugate ale Franţei şi Angliei, a fost semnat o convenţie de încetare a focului pe 12 octombrie. Luptele au încetat definitiv până pe 18 octombrie, iar pe 18 martie 1921 s-a semnat Tratatul de pace de la Riga, care a pus capătăt ostilităţilor.
Mai înainte de bătălia de la Varşovia, propaganda sovietică apreciase ca iminentă căderea capitalei Poloniei, iar victoria în această luptă era privită ca un semnal pentru începerea unei revoluţii comuniste pe scară largă în Polonia, Germania şi alte ţări vest-europene devastate economic de urmările primului război mondial. Înfrângerea sovietică din faţa Varşoviei a reprezentat şi o înfrângere a unora dintre liderii sovietici (inclusiv a lui Lenin), care visaseră la declanşarea unei revoluţii mondiale comuniste în ţările zdruncinate de urmările războiului mondial.
[modifică] Spargerea codurilor sovietice
În conformitate cu documentele istorice aflate la Arhivele Centrale Militare ale Poloniei, decriptorii polonezi reuşiseră să spargă codurile radio ruseşti încă de la începutul lunii septembrie 1919 şi cel puţin unele dintre victoriile împotriva sovieticilor, nu doar în timpul Bătaliei pentru Varşovia, dar din timpul întregii campanii militare, au fost datorate acestui fapt. Locotenentul Jan Kowalewski, care a reuşit prima decriptare, a fost decorat cu ordinul Virtuti Militari în 1921.
[modifică] Organizarea pentru luptă
[modifică] Polonia
3 Fronturi (Nordic, Central, Sudic), 7 Armate, un total de 32 de divizii: 46.000 infanterişti; 2.000 cavalerişti; 730 mitraliere; 192 piese de artilerie; unităţi de tancuri, (în principal modelul FT-17).
Fronturi:

Summary:
Bătălia de la Varşovia (uneori numită şi Miracolul de pe Vistula, în limba poloneză Cud nad Wisłą), a fost bătălia finală a războiului polono-sovietic, conflict care a început la scurtă vreme după încheierea primului război mondial (1918) şi a fost încheiat prin Tratatul de pace de la Riga din 1921.
Bătălia de la Varşovia a început pe 13 august şi s-a încheiat pe 25 august. Forţele Armatei Roşii comandate de Mihail Tuhacevski s-au îndreptat către capitala Poloniei, Varşovia, şi către fortăreaţa Modlin aflată în vecinătate. Pe 16 august, forţele poloneze conduse de Józef Piłsudski au contraatacat dinspre sud, forţând trupele ruseşti să se retragă în dezordine către est, traversând râul Niemen. S-a estimat că bolşevicii au pierdut 10.000 de soldaţi ucişi, 500 dispăruţi şi 10.000 de răniţi, 66.000 fiind luaţi prizonieri. Prin comparaţie, polonezii au pierdut 4.500 de soldaţi morţi, 10.000 dispăruţi şi 22.000 răniţi.
Înainte ca Miracolul de pe Vistula să se petreacă, atât bolşevicii cât şi majoritatea experţilor străini considerau Polonia practic înfrântă. Victoria neaşteptată şi uluitoare în Bătalia de la Varşovia a distrus forţele bolşevice. În lunile care au urmat, o serie de noi victorii poloneze au asigurat independenţa ţării şi i-au securizat frontierele.


[modifică] Situaţia premergătoare
După căderea Constantinopolului în 1453, Mehmed şi-a ales noile campanii militare. În Anatolia, Imperiul Trebizondei încă rezista otomanilor, iar la est turkmenii lui Uzun Hasan, împreună cu alte state mai mici, ameninţau Înalta Poartă. La vest, albanezii conduşi de Skanderbeg continuau să-l tulbure pe sultan, în timp ce Bosnia se împotrivea plăţii tributului. Valahia avea sub control malul nordic al Dunării, iar Mehmed a dorit să obţină controlul asupra fluviului, deoarece atacuri navale puteau fi lansate asupra imperiului său tocmai de la Sfântul Imperiu Roman.
La 26 septembrie 1459, Papa Pius al II-lea a cerut o nouă cruciadă împotriva otomanilor, iar la 14 ianuarie 1460, la congresul din Mantua, a proclamat faptul că cruciada oficială va dura timp de trei ani. Planul său, totuşi, a eşuat, şi singurul conducător european care şi-a arătat entuziasmul pentru cruciadă a fost Vlad, care era foarte stimat de Papă. Încurajat datorită lipsei de entuziasm arătate de europeni pentru cruciadă, Mehmed a preluat iniţiativa şi a trecut la atac. Spre sfârşitul aceluiaşi an (1460), a cucerit ultimul oraş independent din Serbia, Semendria, iar în anul următor (1461), l-a convins pe despotul grec al Moreei să-şi predea fortăreaţa; la scurt timp după aceea, capitala acesteia, Mystras, şi Corintul i-au urmat exemplul şi s-au predat fără luptă.
Singurul aliat al lui Ţepeş, Mihai Szilágyi (cumnatul lui Ioan Huniade, fost regent al Ungariei în 1458 până la încoronarea lui Matei Corvin) a fost capturat de turci în 1460, în timp ce traversa Bulgaria. Oamenii săi au fost ucişi prin tortură, iar Szilágyi însuşi a murit în timp ce a fost tăiat în două cu fierăstrăul. Spre sfârşitul aceluiaşi an (1460), Mehmed a trimis emisari la Târgovişte pentru a-l zori pe Vlad să plătească tributul întârziat. Vlad l-a înfuriat pe sultan prin uciderea emisarilor, şi într-o scrisoare datată 10 septembrie 1460, adresată saşilor din Braşov, îi previne pe aceştia despre planurile de invazie ale lui Mehmed şi le cere ajutorul. Vlad nu plătise tributul anual de 10.000 de ducaţi din 1459. Pe lângă această sumă, Mehmed i-a mai cerut şi 500 de băieţi, care urmau să devină ieniceri. După ce cererea le-a fost refuzată, turcii au trecut Dunărea şi au început să prade şi să ia prizonieri, însă Vlad i-a capturat şi i-a tras în ţeapă pe toţi. Conflictul a continuat până în 1461, când Mehmed i-a cerut lui Vlad să meargă la Constantinopol să negocieze.
Spre sfârşitul lunii noiembrie 1461, Ţepeş i-a scris sultanului că nu putea să-şi permită să plătească tribut, datorită faptului că războiul cu saşii din Transilvania i-a terminat resursele, şi că nu putea să plece deoarece exista riscul ca regele Ungariei să atace Valahia în lipsa lui. I-a promis sultanului că-i va trimite destul aur şi băieţi atunci când îşi va putea permite, şi că s-ar duce la Constantinopol dacă sultanul i-ar trimite un paşă să conducă Valahia în absenţa sa. Între timp, sultanul primise veşti despre alianţa lui Vlad cu regele Ungariei, Matei Corvin. Mehmed l-a trimis pe beiul din Nicopole, Hamza Paşa, să pună în scenă o întâlnire diplomatică cu Vlad la Giurgiu, dar cu ordinul să-l atace acolo, iar după capturarea lui, să-l ducă la Constantinopol. Ţepeş a fost prevenit de capcană şi a plănuit să pregătească una proprie.
Hamza a adus cu el 1.000 de călăreţi, iar pe când au trecut printr-un pas îngust la nord de Giurgiu, Vlad a lansat un atac surpriză. Valahii i-au încercuit pe turci şi i-au nimicit cu focuri de armă. Istoricii îl acreditează pe Vlad ca fiind unul din primii cruciaţi europeni care au folosit praful de puşcă "într-un mod creativ - mortal". Într-o scrisoare adresată regelui Matei Corvin, datată 2 februarie 1462, a scris că Hamza Paşa a fost capturat aproape de fosta cetate valahă Giurgiu. După ce l-a distrus pe Hamza Paşa, Vlad s-a deghizat în haine turceşti şi a avansat cu cavaleria sa spre cetate, unde a ordonat gărzilor în turceşte să deschidă porţile. Aceştia s-au conformat, iar Vlad a atacat şi distrus forţele turceşti din cetate. După aceea a început o campanie de distrugere a turcilor şi a populaţiei care i-a ajutat; mai întâi în sudul Valahiei, după aceea în Bulgaria, traversând Dunărea îngheţată. În Bulgaria şi-a împărţit armata în mai multe grupuri mici şi a acoperit circa 800 kilometri în două săptămâni, nimicind peste 23.000 de turci şi bulgari.
Într-o scrisoare adresată lui Corvin, datată 11 februarie 1462, Vlad a scris:
Bulgarii creştini au fost însă cruţaţi; mulţi din ei erau aşezaţi în Valahia. Numerele exacte de victime au fost următoarele: la Giurgiu 6.414 victime; la Enisala, 1.350; la Durostor 6.840; la Orşova, 343; la Hârşova, 840; la Marotin, 210; la Turtucaia, 630; la Turnu, Batin şi Novograd, 384; la Sistov, 410; la Nicopole şi Ghighen, 1,138; la Rahova, 1,460. La aflarea veştilor despre devastare, Mehmed — care atunci asedia o fortăreaţă în Corint — şi-a trimis marele vizir, Mahmud, cu o armată de 18.000 de oameni, să distrugă portul Brăila. Ţepeş s-a întors şi a învins armata otomană, şi conform detaliilor din cronica din Lezze (Italia), doar 8.000 de turci au scăpat cu viaţă.
Campania lui Vlad a fost sărbătorită în oraşele săseşti din Transilvania, statele Italiene şi de Papa. Un trimis din Veneţia, la aflarea veştilor la curtea lui Corvin la 4 martie, şi-a exprimat marea bucurie şi a spus că toată Creştinătatea ar trebui să serbeze succesul lui Vlad. Un pelerin englez în Ţara Sfântă, William din Wey, trecând prin insula Rodos în drum spre casă, a scris că "soldaţii din Rodos, la aflarea campaniei lui Vlad Dracul, au cântat imnuri (Te Deum) pentru a-l cinsti şi onora pe Dumnezeu care a permis aşa victorii. Primarul din Rodos a adunat soldaţii şi cetăţenii la un ospăţ cu fructe şi vin." Genovezii din Caffa i-au mulţumit lui Vlad pentru că datorită campaniei sale au fost salvaţi de un atac al sultanului de vreo 300 de galere, pregătite să-i atace. Mulţi turci au fost înspăimântaţi de Vlad şi au părăsit partea europeană a imperiului şi s-au mutat în Anatolia. La aflarea veştilor, Mehmed a abandonat asediul Corintului şi a hotărât să-l atace, el însuşi, pe Vlad.
[modifică] Pregătirile de război
[modifică] Otomanii
"Mehmed a trimis mesageri în toate direcţiile cu ordinul să adune o armată, în care numerele şi armamentul au fost aproximativ egale cu cele avute în asediul Constantinopolului." La 26 aprilie sau 17 mai 1462, sultanul a pornit cu armata sa de la Constantinopol cu obiectivul de a cuceri Valahia şi a adăuga un nou teritoriu la imperiul său. Sultanul însuşi a menţionat, într-o scrisoare adresată unuia din marii săi viziri, că avea 150.000 de oameni cu el. Istoricul grec Chalcondyles a scris referitor la armata lui Mehmed că era "cea mai mare forţă numerică turcească adunată de la cucerirea Constantinopolului încoace." El estimează totalul acesteia la circa 250.000, pe când istoricul turc Tursun Bey menţionează 300.000. Aceste numere se pare că sunt exagerate. Un număr mai aproape de adevăr este cel oferit de trimisul veneţian de la Buda, Tommasi, care menţionează o armată formată din circa 60.000 de soldaţi, însoţiţi de circa 30.000 mercenari. În componenţa acestei armate se numărau ienicerii (trupele de elită); pedestraşii; spahiii (cavaleria feudală); saialii (trupele de sacrificiu formate din sclavi care puteau să-şi câştige libertatea în cazul că supravieţuiau); achingiii (arcaşii); silahdârii (gărzile armelor sultanului, de asemenea protejau flancurile); asabii (lăncierii); beşlii (cei care mânuiau armele de foc); şi gărzile praetoriene care serveau ca garda de corp a sultanului. Fratele vitreg al lui Vlad, Radu cel Frumos, care era de bunăvoie în serviciul sultanului, avea 4.000 de călăreţi. Pe lângă aceste efective, turcii mai aveau 120 de tunuri, ingineri şi mână de lucru pentru a construi drumuri şi poduri, dar şi femei "rezervate pentru plăcerile de noapte ale soldaţilor." Chalcondyles menţionează că corăbierii de pe Dunăre au plătit 300.000 de monezi de aur pentru privilegiul de a transporta armata. Alături de aceştia, otomanii au folosit şi flota proprie, constând în 25 de trireme şi 150 de vase mai mici.
[modifică] Românii
Vlad Ţepeş i-a cerut ajutor regelui Ungariei, Matei Corvin, oferindu-se chiar să se convertească de la Ortodoxie la Catolicism pentru a obţine ajutorul acestuia. Deşi Corvin i-a promis că-i va trimite ajutoare, acestea nu au sosit. Corvin primise bani de la Papa pentru a ridica o armată şi a susţine campania lui Vlad, însă Corvin a cheltuit banii în alte scopuri, fără să mai adune armata. Mai târziu, va justifica nereuşita de a ridica o armată cat şi eşecul strategic al campaniei lui Vlad, prin faptul că valahul de fapt trădase (complotul scrisorii). Vlad a cerut să se facă o mobilizare generală în care au fost incluşi "nu doar bărbaţi de vârstă militară, ci şi femei şi copii de la vârsta de doisprezece ani în sus, precum şi contingente de ţigani sclavi." Mai multe surse menţionează totalul oamenilor sub comanda sa ca fiind între 22.000 şi 30.900, estimarea acceptată în general fiind cea de 30.000. Majoritatea armatei consta în ţărani şi ciobani echipaţi cu topoare şi coase, în timp ce boierii călare, puţini la număr, erau înarmaţi cu lănci, săbii, pumnale şi purtau cămăşi de zale ca armură. Garda personală a lui Vlad era formată din mercenari din mai multe ţări. Legenda spune că înainte de bătălie, Vlad le-a spus oamenilor săi "Ar fi bine ca cei ce se gândesc la moarte să nu mă urmeze".
[modifică] Bătălia
Turcii au încercat să debarce la Vidin, dar au fost respinşi de săgeţi. La 4 iunie, un contingent de ieniceri a debarcat în timpul nopţii, la Turnu, unde aproximativ 300 din ei au fost ucişi de atacurile valahilor. Ienicerul de origine sârbă Constantin din Ostroviţa a scris despre întâlnirea cu Vlad Ţepeş:
Armata otomană a reuşit să avanseze, dar Vlad le-a îngreunat considerabil avansul, pârjolind terenul şi otrăvind fântânile. De asemenea valahii au deviat cursurile râurilor mai mici, formând astfel terenuri mlăştinoase. Au fost pregătite capcane, săpând gropi care au fost după aceea acoperite cu crengi şi frunze. Populaţia şi animalele de ogradă au fost trimise în munţi, iar timp de o săptămână armata lui Mehmed şi-a continuat marşul anevoios, suferind de foame şi de sete, "negăsind nici un om, nici un animal, nimic de mâncare sau de băut."
Vlad a adoptat o tactică de gherilă, cavaleria sa atacând sporadic elemente răzleţe ale otomanilor. De asemenea, a trimis suferinzi de boli mortale ca lepră, tuberculoză, sifilis şi — în număr mai mare — ciumă bubonică în tabăra turcească, să infecteze cât mai mulţi duşmani. Ciuma bubonică a început să se împrăştie în armata otomană. Flota acestora a lansat câteva atacuri minore asupra Brăilei şi Chiliei, dar fără a provoca pagube prea mari, datorită faptului că Vlad a distrus majoritatea porturilor din Bulgaria. Chalcondyles menţionează că sultanul a luat prizonier un luptător valah, pe care a încercat să-l plătească pentru a obţine informaţii, dar fără succes; după care l-a ameninţat cu tortură, din nou fără succes. Se spune că Mehmed l-a apreciat pe soldat, spunându-i "dacă domnul tău ar avea mai mulţi oameni ca tine, în scurt timp ar putea cuceri lumea!"
Turcii şi-au continuat avansul spre Târgovişte, după ce au fost respinşi la cetatea Bucureşti la insula fortificată Snagov. La 17 iunie, în timp ce turcii şi-au aşezat tabăra la sud de capitală, Vlad a dezlănţuit atacul său de noapte, cu aproximativ 24.000, sau posibil cu doar 7.000 sau 10.000 de călăreţi. Conform relatărilor lui Chalcondyles, înaintea începerii atacului, Vlad a intrat în tabăra turcească îmbrăcat în straie turceşti, şi a circulat nestingherit, încercând să afle care este cortul sultanului şi organizarea taberei.
Atacul a început "la trei ore după apusul soarelui şi a durat până la patru dimineaţa" şi a provocat o mare confuzie în tabăra otomană. Valahii au sunat goarnele şi au dat foc corturilor turceşti. Rezultatele exacte ale atacului diferă în documentele păstrate; unele surse spun că valahii au ucis un număr mare de turci, iar altele susţin că pierderile de vieţi otomane au fost minime. Un număr mare de cai şi cămile au fost ucise. Câteva cronici dau vina pe un boier valah numit Galeş, care a condus un atac simultan asupra otomanilor cu a doua armată, că nu a fost suficient de îndrăzneţ să cauzeze devastarea aşteptată în tabăra otomană. Vlad însuşi a dorit să atace cortul sultanului, după ce a distrus cavaleria Anatoliană, dar l-a confundat cu cortul celor doi mari viziri, Ishak Paşa şi Mahmud Paşa. Ienicerii sub comanda lui Mihaloğlu Ali Bey, i-au urmărit pe valahi, reuşind să ucidă între 1.000 - 2.000 din ei. Pierderile totale s-au situat la circa 5.000 de partea valahilor şi circa 15.000 de otomani.
Cu toate că atât moralul său cât şi al armatei sale era la pământ, Mehmed a decis totuşi să atace capitala, dar a găsit-o părăsită şi cu porţile larg deschise. Unele surse spun că armata otomană a intrat în capitală şi timp de jumătate de oră a mărşăluit pe drumul mărginit de aproximativ 20.000 de turci şi bulgari traşi în ţeapă. Pe cea mai înaltă ţeapă, ca simbol al rangului avut, au găsit cadavrul putrezit al lui Hamza Paşa. Alte surse notează că oraşul a fost apărat de soldaţii valahi, iar cadavrele celor traşi în ţeapă se aflau în afara zidurilor oraşului, pe o distanţă de circa 60 km. Chalcondyles, descriind reacţia sultanului, a scris:
Mehmed a ordonat să se sape un şanţ adânc în jurul taberei turceşti pentru a preveni penetrarea valahilor, iar a doua zi (22 iunie) turcii s-au retras.
În acest timp, vărul lui Vlad, Ştefan cel Mare, dorind să recupereze cetăţile Akkerman şi Chilia, a hotărât să lanseze un atac asupra ultimei. Valahii s-au grăbit să apere cetatea, trimiţând circa 7.000 de oameni în ajutor, reuşind să-i pună pe fugă pe moldoveni şi reuşind chiar să-l rănească pe Ştefan pe viaţă, la picior, cu o ghiulea de tun.
La 29 iunie, sultanul a ajuns la Brăila şi a dat foc oraşului, după care a plecat la Adrianopol, unde a ajuns la 11 iulie. La 12 iulie otomanii au avut un ospăţ în cinstea "marii victorii împotriva lui Dracula", deşi întreaga campanie se terminase dezastruos. Totuşi turcii au reuşit să ia mulţi prizonieri din rândul locuitorilor zonelor traversate, pe care i-au dus spre sud împreună cu cirezile de vite şi caii capturaţi.
[modifică] Urmări
Radu a reuşit să-i convingă pe valahi că a plăti tribut Înaltei Porţi şi a-l avea pe el ca lider ar fi în avantajul lor. Vlad a fost abandonat şi a fugit în Transilvania, unde a fost întemniţat de regele Corvin timp de 12 ani, în baza unei scrisori falsificate în care s-a spus că el i-ar fi cerut iertare sultanului şi i-ar fi propus acestuia o alianţă împotriva Ungariei. A fost eliberat în 1474 şi la scurt timp după aceea a pornit spre regiunea Bosnia în fruntea unei armate maghiare, unde a cucerit mai multe oraşe şi cetăţi şi a tras în ţeapă peste 8.000 de turci. Ştefan cel Mare a reuşit să cucerească Chilia şi Akkerman şi le-a apărat cu succes de otomani la bătălia de la Vaslui. Cei doi veri şi-au unit forţele şi în 1476 au cucerit Valahia împreună; din nefericire, în decembrie 1476, Vlad Ţepeş a fost ucis într-o bătălie împotriva lui Basarab Laiotă cel Bătrân. Fratele său vitreg Radu murise de sifilis cu un an mai devreme (1475).
[modifică] Consecinţe
Conflictul a pus capăt tuturor ambiţiilor şi încercărilor otomane de a anexa Valahia la imperiu.
Victoria valahilor şi-a lăsat amprenta asupra tradiţiilor şi literaturii româneşti, precum şi asupra celor din ţările din zonă, la vremea respectivă.
[modifică] Cultura populară
Celebrul scriitor francez Victor Hugo a scris despre bătălie în poemul său Legendele secolelor.
Filmul american Bram Stoker's Dracula, distins cu premiul Oscar, începe în anul 1462 cu invazia otomană a Valahiei; o bătălie nocturnă are loc (atacul de noapte), având ca rezultat victoria lui Dracula.

Summary: Atacul de noapte a fost o bătălie între o armată condusă de Vlad Ţepeş, domnul Ţării Româneşti (Valahia) şi o armată condusă de sultanul Mehmed al II-lea al Imperiului Otoman, desfăşurată în apropierea cetăţii de scaun a Ţării Româneşti, Târgovişte, în noaptea de 17 iunie 1462. Campania a avut ca rezultat o victorie decisivă a românilor. Conflictul a pornit iniţial de la refuzul lui Vlad de a plăti tribut otomanilor şi a escalat în natură după ce Vlad a invadat Bulgaria şi a tras în ţeapă peste 23.000 de turci şi bulgari. Mehmed a ridicat o armată uriaşă cu obiectivul de a cuceri Ţara Românească şi a o anexa la imperiul său. Cele două armate au avut mai multe ciocniri, cea mai semnificativă fiind atacul de noapte în care Ţepeş a atacat tabăra turcească în timpul nopţii pentru a încerca să-l ucidă pe sultan. Deşi atacul a cauzat pierderi mari tucilor, Mehmed a scăpat cu viaţă şi şi-a continuat marşul spre reşedinţa de la Târgovişte, unde a dat peste alţi 20.000 de turci şi bulgari traşi în ţeapă. Sultanul şi armata sa au fost total demoralizaţi şi s-au retras din Ţara Românească.


[modifică] Distribuţie geografică
Poloneza este vorbită mai ales pe teritoriul Poloniei, una dintre cele mai omogene ţări europene în ceea ce priveşte limba maternă a locuitorilor. Aproximativ 98% din locuitorii statului declară poloneza ca limbă maternă . După cel de-al Doilea Război Mondial, teritorii care au aparţinut Poloniei au fost anexate de Uniunea Sovietică, dar în acestea a rămas o populaţie poloneză numeroasă, care nu a vrut sau nu a putut să migreze spre Polonia postbelică, astfel încât şi astăzi în Lituania, Belarus şi Ucraina există comunităţi mari de polonezi.
În Lituania, 195.016 locuitori au declarat poloneza ca limbă maternă . 26% din populaţia judeţului Vilnius, conform recensământului din 2001, foloseşte poloneza acasă ca prima limbă. Polonofoni trăiesc şi în alte judeţe .
În Ucraina, poloneza este mai mult vorbită în oraşul şi regiunea Liov, şi în Luţk. Aceste oraşe au făcut parte din Polonia. Liovul este şi în prezent important pentru polonezi din punct de vedere istoric, şi majoritatea minorităţii poloneze din Ucraina trăieşte în acest oraş. Conform recensământului din 2001, 18.660 din cei 144.130 de polonezi din Ucraina vorbesc poloneza acasă.
În Belarus există o minoritate poloneză mare, dar din cauza neînţelegerilor dintre cele două state, condiţiile pentru promovarea şi cultivarea tradiţiilor sunt defavorabile. Comunitatea poloneză din Belarus se concentrează în apropiere de Hrodna şi Brest.
Comunitatea polonofonă din România este concentrată în judeţul Suceava. Are o organizaţie, Dom Polski (Casa Poloneză), care promovează cultura şi limba poloneză.
În SUA, numărul persoanelor de origine poloneză este de peste 11 milioane, dar majoritatea lor nu vorbesc limba poloneză. Conform recensământului Statelor Unite ale Americii din 2000, doar 667.414 americani, cu vârsta de peste cinci ani, au declarat limba poloneză ca limbă vorbită acasă , ceea ce reprezintă aproximativ 1,4% din persoanele care vorbesc alte limbi decât engleza sau 0,25% din întreaga populaţie a Statelor Unite.
Alte ţări cu populaţie polonofonă semnificativă sunt: Africa de Sud, Argentina, Australia, Austria, Azerbaidjan, Canada, Cehia, Emiratele Arabe Unite, Estonia, Finlanda, Germania, Grecia, Israel, Irlanda, Kazahstan, Letonia, Norvegia, Noua Zeelandă, Regatul Unit, Rusia, Slovacia, Suedia, Ungaria şi Uruguay .
[modifică] Limbi înrudite
Poloneza face parte din subgrupul limbilor slave, cunoscut sub denumirea de limbi lehitice, în care se includ şi limba pomeraniană (aproape dispărută, în afară de un dialect al ei, limba caşubiană) şi limba polabă (dispărută din secolul al XVIII-lea). Rude mai îndepărtate ale limbii poloneze sunt alte limbi slave de vest: limba slovacă, limba cehă, limba sorabă de jos şi limba sorabă de sus. Şi celelalte limbi slave se aseamănă mai mult sau mai puţin cu limba poloneză.
Pentru că poloneza este o limbă indo-europeană, aproape toate limbile europene au ceva comun cu ea. Excepţiile principale sunt limba maghiară şi limba finlandeză, care fac parte din grupul limbilor fino-ugrice, precum şi limba bască.
[modifică] Dialecte şi graiuri
După al Doilea Război Mondial, limba poloneză a devenit mai omogenă, în parte din cauza generalizării învăţământului, dar mai ales datorită migraţiei masive a milioane de cetăţeni polonezi din partea estică spre cea vestică, după schimbările teritoriale care au avut loc.
Există unele diferenţe între dialectele şi graiurile poloneze, dar ele sunt foarte mici şi înţelegerea dintre vorbitorii acestora nu prezintă niciun fel de probleme. Cel mai bine păstrate dialecte sunt: cel velicopolon, cel malopolon, cel mazovian şi cel silezian (uneori considerat ca limbă aparte). Limba caşubiană, care este vorbită în părţile nordice ale statului (voievodatul Pomerania) şi are statut de limbă auxiliară, nu este un dialect polonez, ci face parte din sistemul dialectelor pomeraniene, fiind unica rămăşiţă a acestei limbi.
Graiul goralilor, aparţinător dialectului malopolon, are unele influenţe din cultura ciobanilor vlahi.
Diferenţele dintre dialecte şi limba standard apar în principal în realizarea unor sunete. De exemplu, în Polonia orientală, Lituania, Belarus şi Ucraina, fonemul redat în scris prin litera ł se realizează ca [ɫ] (un [l] velarizat), în timp ce în limba standard acest caracter reprezintă sunetul [w]. Dialectul silezian este cel mai diferit din punct de vedere lexical. Are multe cuvinte împrumutate din germană, precum fojercojg (brichetă, din germ. Feuerzeug, cuvântul polonez fiind zapalniczka) sau cug (tren, germ. Zug, pol. pociąg).
Polonezii din Statele Unite vorbesc o variantă arhaică a limbii, inteligibilă pentru polonezii din Polonia. În schimb polonezii din SUA au dificultăţi în a înţelege limbajul colocvial şi al literaturii moderne din Polonia.
[modifică] Istorie
Limba poloneză veche s-a dezvoltat din dialectele vestice ale limbii protoslave, în secolul al IX-lea, pe teritoriul statului primilor Piaşti. După creştinare, în anul 966, au apărut primele izvoare scrise în latină referitoare la limba poloneză. Au rămas doar câteva documente din acea epocă, dar datorită lor este posibil să ne imaginăm cum era limba în Evul Mediu:
Din secolele următoare, XIII-XV, ne parvin primele texte scrise integral în poloneză. Acestea au în principal un caracter religios. Cele mai importante dintre ele sunt: cânturi, cântece, predici şi texte de jurăminte depuse în faţa judecătorilor:
La sfârşitul secolului al XV-lea începe epoca limbii poloneze medii, cea mai importantă pentru dezvoltarea limbii scrise. După inventarea tiparului, publicarea de cărţi şi cititul iau avânt. Mai mulţi poeţi, precum Jan Kochanowski (1530-1584), scriu mai degrabă în limba lor maternă decât în latină. În Evul Mediu se produc multe schimbări în vocabular şi gramatică, mai ales în flexiune. Apar primele dicţionare şi lucrări lingvistice.
Pe lângă activitatea sa de poet, Jan Kochanowski este cel care propune prima reglementare a ortografiei poloneze. Alfabetul propus de el conţine 48 de litere şi digrafe: a, á, à, ą, b, b', c, ć, cz, d, dz, dź, dż, é, è, ę, f, g, h, ch, i, j, k, l, ł, m, m', n, ń, o, ó, p, p', q, r, rz, s, ś, sz, t, u, v, w, w', x, y, z, ź şi ż. Acest set de semne este folosit şi astăzi pentru a transcrie cuvinte dialectale.
Începutul iluminismului este şi cel al perioadei limbii poloneze noi, care durează până la Al Doilea Război Mondial. În aceasta epocă se îmbogăţeşte vocabularul. În limba scrisă intră multe franţuzisme, care nu se impun în limba vorbită şi dispar după împărţirile Poloniei. În timpul iluminismului, limba poloneză este introdusă în şcoli de către Komisja Edukacji Narodowej (Comisia pentru Educaţia Naţională). După împărţirile Poloniei, ea devine un factor de menţinere a conştiinţei naţionale şi de unire a polonezilor din toate teritoriile locuite de aceştia. Atunci a scris Henryk Sienkiewicz (1846-1916) trilogia sa istorică: Prin foc şi sabie (1884), Potopul (1886) şi Pan Wołodyjowski (1888).
În 1918, după refacerea statului polonez, limba poloneză devine unica sa limbă oficială, folosită în administraţie, şcoli, tribunale etc., şi se dezvoltă datorită acestui statut. În perioada interbelică este redactată prima enciclopedie modernă în limba poloneză.
În timpul celui de-Al Doilea Război Mondial, ocupanţii germani şi ruşi interzic folosirea publică a limbii poloneze, care devine din nou un factor de unire a tuturor polonezilor. După război, poloneza este declarată limbă oficială în Republica Populară Polonă. Regimul comunist încearcă să schimbe limba, propunând un „limbaj nou” (nowomowa) în domeniile economic, social şi militar.
În zilele noastre, limba poloneză îşi dezvoltă vocabularul mai ales prin introducerea unor cuvinte noi din domeniul ştiinţei şi tehnicii (informatică, fizică nucleară, etc.). În sistemul fonologic se observă dispariţia vocalelor nazale în unele cuvinte şi apariţia lor în altele.
[modifică] Influenţa altor limbi
Multe limbi au influenţat poloneza, în grade diferite. Limbile germanice sunt sursa principală de împrumuturi. În trecut, poloneza a preluat multe cuvinte din limba germană, precum: kształt < Gestalt („formă”), sztuka < Stück („piesă, artă”). În prezent, limba engleză este sursa cea mai importantă de neologisme, în special din domeniul informaticii.
Dintre celelalte limbi, cele mai multe împrumuturi au provenit din cehă, franceză, gotă, italiană, latină, maghiară, rusă şi ucraineană.
[modifică] Fonetică
[modifică] Vocale
Sistemul vocalic al limbii poloneze este foarte simplu, conţinând doar şase vocale orale şi două vocale nazale. De altfel, poloneza, caşuba şi polaba sunt singurele limbi slave care au păstrat vocale nazale existente în protoslavă. Toate vocalele poloneze sunt monoftongi. În trecut au existat şi vocale lungi, dar au dispărut din cauza schimbărilor fonetice:
De observat că [u] care a fost în trecut [ɔː] rămâne distinct în grafie ca ó. Până în secolul al XIX-lea, [ɛː] s-a scris é, iar [aː] – á, dar aceste litere au ieşit din uz.
[modifică] Consoane
Sistemul consonantic al limbii poloneze este mult mai bogat decât cel vocalic. Se caracterizează prin serii de consoane africate şi palatale, care au apărut după patru palatalizări în limba protoslavă, plus două care au apărut în poloneză şi bielorusă. Retroflexele şi africatele sonore sunt adesea notate cu digrafe. Consoanele palatale (cunoscute în terminologia fonetică slavă cu denumirea de „consoane moi”) sunt marcate ori prin accent ascuţit, ori printr-un i care le urmează.
[modifică] Accent
În limba poloneză accentul cade în general pe silaba penultimă a cuvântului, de exemplu zrobił („a făcut”), zrobili („au făcut”).
Excepţii în limba standard:
Explicaţia acestui accent neregulat la verbe este că terminaţiile verbelor la trecutul simplu şi condiţional nu sunt la origine sufixe, ci formele enclitice conjuncte ale verbului auxiliar być („a fi”), corespunzătoare formelor disjuncte żeśmy zrobili, respectiv bym zrobił, care au devenit mai puţin frecvente. Astfel, există tendinţa ca formele conjuncte să fie reanalizate ca sufixe şi, prin urmare, ca accentul să se mute pe penultima silabă.
[modifică] Sistem de scriere şi ortografie
Poloneza foloseşte alfabetul latin cu următoarele diacritice:
În poloneză există şi şapte digrafe: ch, cz, dz, dż, dź, rz şi sz.
Spre deosebire de alte limbi slave care folosesc alfabetul latin, poloneza şi caşubiana nu au adoptat grafia limbii cehe, ci şi-au creat o grafie proprie.
Ordinea alfabetului polonez este: A, Ą, B, C, Ch, Cz, Ć, D, Dz, Dż, Dź, E, Ę, F, G, H, I, J, K, L, Ł, M, N, Ń, O, Ó, P, R, Rz, S, Sz, Ś, T, U, W, Y, Z, Ź, Ż.
Digrafele nu sunt considerate litere aparte. De exemplu în dicţionare, cuvintele care încep cu ch urmează după cele care încep cu ce şi sunt urmate de cele care încep cu ci, ca în dicţionarele româneşti.
Sunt folosite şi literele Q, V şi X, dar numai în cuvinte străine. În cuvintele deja asimilate, acestea se schimbă în kw (germ. Quartz > pol. kwarc), w (lat. visio > pol. wizja), respectiv ks (fr. expertise > pol. ekspertyza) sau gz (lat. examen > pol. egzamin). Literele străine sunt însă populare printre tineri şi folosite pe chaturi şi webloguri.
Ortografia limbii poloneze este în general fonemică, cu unele excepţii (de exemplu, [ʒ] poate fi scris ż sau rz).
[modifică] Corespondenţă între scriere şi pronunţie
[modifică] Gramatică
[modifică] Substantivul şi adjectivul
Poloneza este o limbă flexionară şi păstrează sistemul protoslav de şapte cazuri pentru substantive, adjective şi pronume: nominativ (mianownik), genitiv (dopełniacz), dativ (celownik), acuzativ (biernik), instrumental (narzędnik), locativ (miejscownik) şi vocativ (wołacz). Există două numere: singular şi plural. În trecut a existat şi numărul dual. Rămăşiţele lui sunt vizibile în flexiunea numeralelor.
Sistemul polonez al genurilor este foarte complicat din cauza combinaţiei a trei categorii: genul (masculin, feminin şi neutru), opoziţia personal (adică nume de persoană) vs. nepersonal şi opoziţia animat vs. inanimat. Personal vs. nepersonal şi animat vs. inanimat sunt relevante la masculin, dar nu afectează femininul şi neutrul. Sistemul poate fi descris ca având cinci clase: masculin personal, masculin nepersonal animat, masculin neanimat, feminin şi neutru. Aceste clase pot fi identificate conform modelelor de declinare şi criteriilor de acord în gen între substantiv şi adjectiv.
Clasele de genuri se caracterizează prin următoarele proprietăţi de flexiune (cu rare excepţii):
Pentru a acorda corect în gen adjectivul cu substantivul, trebuie să se distingă doar patru genuri la singular (se combină clasele 1 şi 2) şi doar două genuri la plural (se combină clasele 2, 3, 4 şi 5). Pentru selectarea corectă a pronumelui, sistemul genurilor mai poate fi simplificat la trei clase la singular şi două la plural.
[modifică] Verbul
Forma verbelor poloneze se modifică după persoana, numărul şi genul subiectului. Verbul se mai caracterizează şi prin categoriile de diateză (activă, reflexivă şi pasivă), aspect (imperfectiv şi perfectiv), mod (indicativ, imperativ, condiţional, participiu şi gerunziu), şi timp (prezent, trecut şi viitor). Dacă se iau în considerare formele temporale combinate cu cele aspectuale, numărul timpurilor se ridică la cinci. În trecut au existat încă trei forme de trecut: aoristul, imperfectul şi mai-mult-ca-perfectul, dar astăzi se foloseşte numai aşa-numitul „perfect slav”.
Aproape toate verbele poloneze au două forme aspectuale: cea de perfectiv şi cea de imperfectiv.
Forma de perfectiv se formează:
Există şi subcategorii ale aspectului imperfectiv. De exemplu, verbul „a scrie” are o formă actuală (pisać – acţiunea tocmai are, avea sau va avea loc) şi una iterativă (pisywać – acţiunea se face sau se făcea în mod repetat), pe lângă forma de aspect perfectiv napisać.
Timpurile verbale poloneze sunt:
Sufixele timpului trecut se adaugă la verb sau la cuvântul din propoziţie care se accentuează cel mai puternic, ca de exemplu pronumele interogative.
Al cincilea timp polonez, viitorul imperfectiv, este o construcţie analitică şi se compune din forma de viitor simplu a verbului auxiliar być („a fi”) + fie infinitivul (będziecie robić), fie participiul trecut (będziecie robili) imperfectiv. Ambele forme au acelaşi înţeles, „veţi face”.
Pentru a accentua şi mai mult o întrebare, se foloseşte particula że: Cożeście zrobili? („Ce aţi făcut?”). Este o evoluţie a formei Cóż zrobiliście? care este învechită şi folosită doar în cazuri speciale, de exemplu în limbajul biblic.
Ca în limba română, persoana subiectului este inclusă în verb. De aceea, pronumele personal în funcţie de subiect se foloseşte numai pentru scoaterea în evidenţă a subiectului: Co wy zrobiliście? sau Co wyście zrobili? („Voi ce aţi făcut?”)
Participiul trecut se acordă în gen şi număr cu subiectul:
Forma de plural în -li se foloseşte pentru mai mulţi bărbaţi, sau bărbaţi şi femei, iar cea în -ły – pentru subiecte nume de femei, de copii şi alte substantive feminine sau neutre.
[modifică] Conjugare
Acest tabel prezintă cele mai folosite forme ale verbelor poloneze, care sunt distribuite în şase clase de conjugare.
[modifică] Topica în propoziţie
Deşi limba poloneză este de tip SVO, totuşi, fiindcă este bogată în morfeme, ordinea cuvintelor în propoziţie este variabilă, iar subiectul, complementul direct sau uneori chiar predicatul pot fi omise, dacă se subînţeleg din context. Topica poate fi folosită pentru a accentua una sau alta dintre părţile de propoziţie. Exemplu:
Doar primele trei exemple sunt comune. Celelalte sunt folosite pentru accentuări speciale sau în poezie.
Toate exemplele de mai sus pot fi folosite şi ca întrebări totale (la care se răspunde cu „da” sau „nu”), cu sau fără cuvântul interogativ Czy (aproximativ echivalent cu „Oare”). Dacă nu se foloseşte acest cuvânt, interogaţia este marcată numai de intonaţia urcătoare.
Cuvântul care nu este necesar pentru ca propoziţia să fie înţeleasă poate fi omis:

Summary:
Limba poloneză (sau polonă; polszczyzna, język polski) este o limbă slavă de vest, vorbită de aproximativ 42,5 milioane de persoane în întreaga lume, în principal în Polonia . Precedată de rusă şi urmată de ucraineană, este cea de-a doua limbă slavă după numărul vorbitorilor.
Astăzi, limba poloneză este limba oficială în Polonia, unde este folosită de 37-38 milioane de vorbitori nativi. Mulţi vorbitori locuiesc şi în părţile vestice ale Belarusului şi ale Ucrainei, precum şi în Lituania estică, în special în jurul oraşului Vilnius. Din cauza emigraţiei din Polonia, se găsesc milioane de vorbitori în multe ţări, cum ar fi Australia, Brazilia, Canada, Regatul Unit şi Statele Unite ale Americii.
Poloneza este principala reprezentantă a limbilor lehitice, ramură a limbilor slave de vest. S-a dezvoltat pe teritoriul Poloniei actuale în principal din dialectele şi graiurile slave vorbite în Polonia Mare şi Polonia Mică. Lexicul este în mare parte comun cu cel al limbilor slave învecinate, în special slovaca (ruda cea mai apropiată), ceha, bielorusa şi ucraineana.