[уреди] Терминологија
Реч дијабетес први је употребио Деметрије из Аполоније око 200. године п. н. е. Она је изведена од грчке речи διαβαίνειν која у преводу значи "тече кроз", што одговара једном од главних симптома ове болести – непрестано узимање течности и прекомерна продукцији урина (мокраће). Године 1675. Томас Вилис је на постојећи назив додао реч mellitus, која је изведена из латинског и у преводу значи „сладак“ (ово је повезано са слатким укусом урина оболелих особа). Метју Добсон је 1776. доказао да сладак укус потиче од присуства шећера у крви и мокраћи дијабетичара.
Реч дијабетес се обично односи на обољење diabetes mellitus, мада постоје и друга стања која у свом имену садрже префикс дијабетес. Међу њима је најпознатије обољење diabetes insipidus за кога није карактеристичан сладак укус урина, а које најчешће настаје услед оштећења бубрега или хипофизе.
[уреди] Историјат
Ово обољење је познато већ више од 3.500 година. Први пут је описано на староегипатском папирусу који је откривен 1862. године у гробници у околини Тебе. Његов садржај је 1878. дешифровао немачки египтолог Георг Еберс, и дијабетес је у њему описан као болест која се одликује јаком жеђи и честим и обилним мокрењем. Записи на санскриту (око 500 године п.н.е) описују „медену мокраћу“, а шећерна болест се спомиње и у бројним другим списима лекара из претхришћанског периода. Почетком 1. века римски лекар Целзије је описао болесника са симптомима дијабетеса, а један век касније је антички лекар Аретеј из Кападокије у својим списима детаљно описао ово обољење. Отприлике у исто време су приказ болести дали кинески лекар Чанг-Чанг и индијски лекар Шушрута, који каже да је то болест људи који „конзумирају много пиринча, скробасте хране и шећера“. Јапански лекари су у 3. веку уочили да пси лижу мокраћу дијабетичара (због високе концентрације глукозе), па су почели да користе ове животиње у откривању болести. Сличан принцип је користио и Ратсимаманга, лекар са Мадагаскара, који је од својих пацијената тражио да мокре поред мравињака и потом пратио да ли се мрави скупљају на мокраћу. Персијски лекар и филозоф Авицена је у 11. веку описао дијабетесну гангрену, а нешто касније је уочено да се код оболелих од дијабетеса често јављају чиреви и туберкулоза. Чувени лекар Парацелзус је у 14. веку пронашао кристале у мокраћи дијабетичара, али није открио и природу тих кристала. Он је сматрао да је узрок болести „сувишна топлота у бубрезима“. Енглески лекар Томас Сиденхајм је у 15. веку изнео теорију да шећерна болести настаје „као последица непотпуног варења хилуса у крви, при чему се излучују неасимиловани састојци“. Његов земљак Мортон је крајем 17. века констатовао да је у питању наследно обољење. Италијански анатом Ђовани Батиста Моргањи је у 18. веку у својој књизи „О седишту и узроцима болести“ записао да је дијабетес обољење са непознатим средиштем (лат. Morbus in sede incerto locus). Тек је касније откривена улога панкреаса у настанку шећерне болести захваљујући радовима швајцарца Јохана Конрада Брунера (који је псима одстрањивао панкреас и тако изазивао симптоме дијабетеса), француза Клода Бернара (који је поставио темење ексерименталне физиологије и проучавао јетру и панкеас) и немца Паула Лангерханса.
И поред чињенице да се за њу знало релативно дуго, шећерна болест је први пут експериментално изучена и описана тек крајем 19. века. Откриће улоге и значаја панкреаса у настанку дијабетеса је приписано научницима Јозефу фон Мерингу и Оскару Минковском. Они су 1889. године открили да се код паса којима је одстрањен панкреас убрзо развијау сви знакови и симптоми шећерне болести и да они убрзо после тога умиру. Сер Едвард Алберт Шарпеј је 1910. наговестио да код оболелих од дијабетеса недостаје једна од супстанци коју продукује панкреас, и он је предложио да је назову инсулин. Тај назив је изведен од латинске речи insula која у преводу значи "острво", што се односи на чињеницу да инсулин страрају бета-ћелије Лангерхансових острваца у панкреасу.
Ендокрина улога панкреаса у метаболизму, као и стварно откриће инсулина, нису расветљени све до 1921. када су Сер Фредерик Грант Бантинг и Чарлс Херберт Бест доказали да се код паса без панкреаса дијабетес може спречити давањем екстракта из Лангерхансових острваца здравих паса. Бантинг, Бест и сарадници (посебно хемичар Колип) су успели да изолују инсулин из панкреаса говечета на Универзитету у Торонту, што је 1922. године омогућило његову примену у терапији шећерне болести. Годину дана касније, Бантинг и директор лабораторије МекЛауд за ово откриће добијају Нобелову награду. Они су откриће заштитили патентом али су омогућили његову употребу без икакве надокнаде, што је допринело брзом ширењу примене инсулина у терапији ове болести широм света.
Разлику између дијабетеса тип 1 и тип 2 први је открио и објавио Сер Херолд Персивал Химсворт, у јануару 1936. године.
[уреди] Етиологија болести
[уреди] Метаболизам глукозе
С обзиром да је инсулин основни хормон који регулише улазак глукозе из крви у већину ћелија (осим у централном нервном систему), његов недостатак или смањени сензибилитет рецептора за инсулин играју главну улогу у настанку разних облика шећерне болести.
Већина угљених хидрата из хране се у процесу варења претвара у моносахарид (прости шећер) глукозу и у том облику доспева у крв. Крвном струјом она се преноси до свих ћелија организма и користи се као извор енергије, депонује као гликоген или складишти као масно ткиво. Када количина глукозе достигне одређени ниво (нпр. после оброка), бета-ћелије Лангерхансових острваца панкреаса луче хормон инсулин. Он омогућава ћелијама да апсорбују глукозу, а осим тога он представља и основни контролни сигнал за конверзију глукозе у гликоген (полисахарид који се складишти у јетри и мишићним ћелијама, и по потреби се поново претвара у глукозу и користи као извор енергије). Нормалне вредности шећера у крви износе 3,3-5,5 mmol.
Без инсулина, глукоза не може ући у ћелије, што условљава пораст њене концентрације у крви, тј. доводи до стања познатог као хипергликемија. По дефиницији, дијабетесом називамо стање када је количина шећера у крви већа од 7,0 mmol (126 mg/dL) .
Хипергликемија смањује многе анаболичке процесе у организму: раст и деобу ћелија, синтезу протеина, таложење масти и др. Осим тога, изазива поремећаје метаболизма и бројне друге компликације и болести.
[уреди] Узрочници и фактори ризика
Генетика
Наследни фактори често играју главну улогу у појави дијабетеса код одређене индивидуе. Они то чине повећањем осетљивости бета-ћелија на вирусе, развојем аутоимуних антитела против сопствених ћелија панкреаса, дегенеративним променама на ћелијама које резултују променом структуре и неделотворношћу инсулина и сл. Склоност за дијабетес се преноси директно на потомке, а испољавање саме болести може да зависи и од других чинилаца у току живота (што је разлог зашто се шећерна болест не појављује обавезно код свих потомака оболелих).
Гојазност
Гојазност је један од водећих дијабетогених фактора, чему сведочи чињеница да је око 60% одраслих дијабетичара гојазно. Код гојазних особа се временом смањује осетљивост бета-ћелија на повећање концентрације глукозе у крви, а осим тога смањује се и број инсулинских рецептора у циљним ткивима (на сопствени и егзогени инсулин). Ово резултује смањеном испоруком шећера ћелијама и последичним повећањем његовог нивоа у крви (хипергликемија).
Болести
За разлику од наследног (примарног) дијабетеса, постоје обољења и стања у току којих се шећерна болест јавља као компликација. Таква шећерна болест се назива секундарном, јер се развија под директним утицајем присутног обољења или деловања штетних чинилаца на организам.
Такав је случај код хроничног алкохолизма, упале или карцинома панкреаса, различитих ендокриних поремећаја (акромегалија, хипертиреоза, Кушингов синдром), хемохроматозе, вирусних обољења и др. Секундарни дијабетес настаје због поремећаја у искоришћавању шећера у крви под утицајем истих оних разлога који су довели до развоја основног обољења.
Трудноћа
Период трудноће представља својеврстан стрес за организам, који лако претвара латентни дијабетес у изражени поремећај који може постати трајан. Ово стање познато је под именом гестациони дијабетес. У трудноћи се јавља смањена осетљивост према инсулину (због повећања количине масних киселина и гликокортикоида у крви) и повећана разградња овог хормона под дејством ензима плаценте. Здраве труднице на ово реагују повећаним лучењем инсулина, а оне са предијабетесом или латентним дијебетесом добијају испољени облик овог обољења.
Лекови и хемијски агенси
У прву групу лекова који могу да утичу на појаву дијабетеса спадају лекови који се примењују код реуматских болести, хроничних обољења дисајних путева, неких бубрежних и кожних обољења и различитих алергијских стања. Друга група лекова су препарати који делују на повишени крвни притисак и боље мокрење. Такође, и орална контрацептивна средства имају утицај на понашање шећера у крви (јатрогени дијабетес).
Постоје и други лекови, хормони и хемијски агенси који могу утицати на појаву шећерне болести, али поступак контроле у њиховој примени дозвољава благовремено отклањање поремећаја у понашању шећера у крви.
Остали фактори
Поред већ поменутих фактора, постоје и други који поспешују настанак ове болести: склоност ка уношењу већих количина слаткиша, смањена физичка активност, прелазни период код мушкараца и жена (климактеријум), склоност ка инфекцијама, назебима и запаљењима, рађање крупног детета (преко 4 kg), стрес, повреде, хируршке интервенције итд.
[уреди] Патогенеза
Патогенеза дијабетеса није јединствена, јер се болест може јавити на више начина. Због тога и постоји неколико теорија о настанку шећерне болести:
[уреди] Стадијуми болести
Према свом току примарни идиопатски дијабетес се може поделити у четири стадијума:
[уреди] Класификација
За разлику од старих класификација које су биле базиране на примењеној терапији (инсулин-зависни и инсулин-независни дијабетес) нова класификација више указује на етиопатогенезу болести. Шећерна болест се на основу узрока и клиничких манифестација класификује на дијабетес тип 1 и тип 2.
[уреди] Дијабетес тип 1
Дијабетес тип 1 се најчешће јавља код млађих особа (испод тридесете године живота), и то углавном у време пубертета. У основи овог обољења налази се аутоимуни процес, који уништава бета-ћелије панкреаса, тако да се јавља одсуство инсулина у циркулацији и хипергликемија. С обзиром да је за преживљавање оболелих неопходно доживотно узимање инсулина, овај тип дијабетеса се назива и инсулин-зависни. Такође су у употреби синоними јувенилни и младалачки дијабетес.
Учесталост
Око 9% дијабетичара у Северној Америци и 20% у Скандинавији има овај тип шећерне болести. Најчешће се јавља код младих људи, али може да се јави и код старијих негојазних особа. Највећа инциденца обољевања утврђена је у Финској, а најмања у Јапану. Испитивања су показала да је инциденца дијабетеса типа 1 повезана са учесталошћу одређених антигена HLA система. Болест се јавља најчешће код особа са налазом DR 3 и/или DR 4 HLA антигена. Осим тога значајан је и утицај фактора животне средине који се надовезује на генетичку предиспозицију. Тако се бележи чешћа појава овог типа дијабетеса у јесењим и зимским месецима, када су чешће вирусне инфекције. Значајан је такође и утицај хормона. Највећа учесталост типа 1 шећерне болести је од једанаесте до тринаесте године живота, што се повезује са повећаним лучењем хормона раста и полних хормона у наведеном периоду, а познато је да они имају дејство супротно инсулину.
Узроци настанка
Ради се о катаболичком поремећају код кога је циркулишући инсулин практично одсутан, глукагон је повишен и бета-ћелије панкреаса не могу да одговоре ни на један стимулус. У одсуству инсулина три главна циљна ткива на инсулин (јетра, мишићи и масно ткиво) не само да не могу да апсорбују хранљиве састојке већ из својих депоа ослобађају глукозу, аминокиселине и масне киселине у крвоток. Промене у метаболизму масти доводе до продукције и акумулације кетона. Ово стање гладовања може бити прекинуто само давањем инсулина.
Тип 1 дијабетес настаје као последица инфективних или токсичних фактора спољашње средине, које у генетички предиспониране особе активирају имуни систем који уништава бета-ћелије. Фактори спољашње средине укључују вирусе (заушци, рубеоле, коксаки вирус B4), токсичне хемијске агенсе и друге цитотоксине као што је хидроген-цијанид.
Симптоми
Основни симптоми су: повећана диуреза (количина излучене мокраће), ноћно мокрење код деце са новооткривеним дијабетесом, жеђ, замагљење вида, губитак тежине (упркос нормалном или повећаном апетиту), умор, слабост, постурална хипотензија и др. Код наглог почетка болести, тј. нагло насталог тешког инсулинског дефицита, симптоми брзо прогредирају. Када се инсулинска дефицитарност развија полако болесници су релативно стабилни, а клинички налаз је минималан.
[уреди] Дијабетес тип 2
Овај облик дијабетеса се раније називао инсулин-независним. Он настаје као последица различитих абнормалности на нивоу периферних ткива и чини око 90% свих случајева дијабетеса у САД. Пацијенти који оболевају од овог облика шећерне болести су обично старији од 40 година (инциденца је највећа од 65. до 74. године живота) и највећи број њих је гојазан. Њима није потребан инсулин за преживљавање, али се временом смањује инсулинска секреција па је потребан инсулин ради постизања оптималне гликорегулације.
Учесталост
Преваленца диабетеса типа 2 је уско повезана са појавом гојазности. Права епидемија гојазности која је присутна широм света посебно у високо индустријализованим земљама и земљама у развоју представља један од најзначајнијих фактора настанка дијабетеса. Средња учесталост дијабетеса износи 2-5%, најмања је у сеоским подручјима Кине (испод 1%), а највећа међу Пима Индијанцима у Северној Америци (око 50%). О учесталости дијабетеса у нашој земљи нема поузданих података, али се претпоставља да она износи око 3%, при чему је највећа у Војводини. Око 90% свих оболелих од дијабетеса чине оболели од дијабетеса типа 2.
Узроци настанка
Смањена осетљивост на инсулин присутна је код највећег броја оболелих са типом 2 дијабетеса независно од телесне тежине и повезује се са неколико фактора: генетичким чиниоцима (још недефинисаним) који временом све више добијају на значају, седетерним начином живота, абдоминалном висцералном гојазношћу итд.
Постоје две основне групе пацијената са типом 2 дијабетеса: гојазни и негојазни тип.
Преваленца гојазности варира међу различитим расама, континентима, културама, степену економског развоја итд. Око 70% особа у САД и Европи са новооткривеним дијабетесом је гојазно, док је тај број у Кини и Јапану двоструко мањи. Ови пацијенти показују смањену осетљивост на дејство инсулина што посебно колерила са абдоминалном гојазношћу. Често је присутна хиперплазија бета-ћелија тако да је присутан нормални или појачани инсулински одговор на глукозу у раној фази болести. Касније долази до смањене секреције бета-ћелија.
Око 30% тип 2 дијабетичара је негојазно, мада њихов проценат варира у зависности од раније наведених фактора. У ових болесника већи проблем представља смањена секреција инсулина, али се такође може утврдити и инсулинска резистенција на пострецепторском нивоу.
Симптоми
Класични симптоми присутни код типа 1 се могу наћи и код овог облика шећерне болести, али ретко на њеном почетку. Већина пацијената има подмукли почетак болести, који може бити асимтоматски годинама, посебно код гојазних особа где се болест најчешће открива случајно приликом рутинских анализа. Негојазни пацијенти са благом формом дијабетеса немају карактеристичан физикални налаз у време откривања дијабетеса.
[уреди] Гестациони дијабетес
Гестациони дијабетес је облик шећерне болести, који настаје услед неадекватне секреције инсулина и продукције хормона постељице који блокирају његово дејство. Јавља се током трудноће и дијагностификује се углавном после 24. недеље трудноће, мада може и раније. Обично се повлачи шест недеља након порођаја, јер му је главни узрок управо трудноћа. Иако је пролазан, овај тип шећерне болести може да угрози здравље фетуса или мајке, а код 20-50% жена са овим обољењем касније у животу се јавља дијабетес тип 2.
Гестациони дијабетес се јавља у 2-5% свих трудноћа. Иако је ово пролазна болест која се успешно лечи, код нелеченог облика могу се јавити проблеми са плодом (макрозомија, феталне малфорације и конгениталне срчане мане). У сваком случају, трудноћа са шећерном болешћу је високо ризична, и захтева интензивну контролу и терапију за време целог њеног трајања, као и у току порођаја.
[уреди] Остали типови
Постоји неколико ретких типова дијабетеса, који по својим карактеристикама не могу бити сврстани у неку од горњих категорија. Узрокују их следећи фактори:
[уреди] Компликације
Шећерна болест је узрок бројних компликација које доводе до инвалидитета, као и до повећаног морбидитета и морталитета.
Хипергликемијска кома
Хипергликемијска или дијабетесна кома је најтежа и најозбиљнија акутна компликација ове болести. Кома означава стање болесника без свести, а за њен развој је потребно неколико дана (изузев код деце). Коми обично претходе хипергликемија и ацетонурија (присуство ацетона у урину), мада то није правило. Стање пре појаве дијабетесне коме носи назив прекома. Њу карактеришу следећи знаци: хипергликемија (веома висок шећер у крви), ацетонемија (ацетон у крви), апатија, умор, поспаност, смањено реаговање на директне надражаје (стављање руке на чело, образ, штипање и др).
Хипогликемија
Хипогликемија је појава коју одликује нагли пад шећера у крви. Карактеришу је: збуњеност, отежана оријентација, лупање срца, трњење усне или језика, јак осећај глади, знојење, дрхтавица, претеране емотивне реакције и др. Обично настаје изненада и могу да је узрокују: прескакање оброка после узете дозе инсулина, узимање веће дозе хормона од прописане итд.
Кетонурија
Кетонурија (ацидонурија или кетоацидоза) означава присуство ацетона у крви, што представља озбиљну компликацију ове болести. Ацетон је штетна материја настала прерађивањем масти, киселог је карактера па утиче на пад pH вредности крви, што има неповољан утицај на рад виталних органа (мозак, јетра, срце, бубрези и др). Ово стање је често повезано са хипергликемијом, а карактеришу га следећи знакови и симптоми: ацетонурија, ацетонски задах, губитак телесне тежине, брзо замарање, појачано мокрење, жеђ итд.
Очне болести
Дијабетесна ретинопатија је обољење које настаје због изражене микроангиопатије (оштећења капилара) у мрежњачи. Временом обољење напредује, доводи до оштећења вида, а у најтежим случајевима може да дође и до слепила.
Дијабетесна катаракта се одликује замућењем сочива ока и последичним губитком оштрине вида. Углавном се јавља код старијих особа.
Глауком је очно обољење кога карактерише повећана пигментација канала ока који служе за отицање течности и лечи се хируршким путем уз коришћење вештачких суза.
Промене на кожи
Код дијабетичара се услед лоше регулације нивоа глукозе у крви могу јавити бројне промене на кожи: чиреви, гљивичне инфекције, пликови различите величине, црвенило, смањена осетљивост према топлоти, жуљеви на стопалима и др.
Кардиоваскуларне компликације
Болести срца и крвних судова су честа компликација код свих облика шећерне болести. У водеће кардиоваскуларне компликације се убрајају:
Болести бубрега
Дијабетесна нефропатија је обољење бубрега које се увек јавља обострано. Ово обољење је подмукло и обично почиње неприметно. То је једна од тзв. позних компликација дијабетеса и обично јој претходи бар десетак година трајања шећерне болести. Чешће се испољава код пацијената који имају изражену хипертензију. Дијабетесна нефропатија може да доведе до оштећења бубрежне функције, повећања уремије и некада до уремијске коме.
Папиларна некроза је компликација карактеристична за млађе дијабетичаре. Обољење је врло озбиљне природе и појављује се нагло код бубрега који имају присутну дијабетесну нефропатију. Развој болести почиње оштрим болом у слабинама, који може да се шири према препонама, праћеним температуром и појавом крви у мокраћи (некада мокраћа изгледа као чиста крв).
Синдром дијабетесног стопала
Дијабетесно стопало је последица неуро-исхемијских промена, које се могу искомпликовати и додатном инфекцијом. Појава чирева (улцерација) на стопалу, затим настанак гангрене и последичне ампутације су значајни узроци морбидитета и инвалидности код особа оболелих од шећерне болести. Ове компликације представљају велики медицински, социјални и економски проблем и значајно смањују квалитет живота оболелог.
Дијабетесно стопало се клинчки манифестује у виду: чирева (са инфекцијом или без ње), типичног деформитета стопала, појаве хроничног отока, исхемијских промена, па све до настанка некрозе (обамирања појединих делова стопала) и гангрене.
Неплодност
Истраживачи са Краљичиног Универзитета у Белфасту су открили да је код дијабетичара маса сперматозоида смањена, док су остали параметри, као што су продукција и концентрација сперме, облик сперматозоида и њихова структура и покретљивост, нормални. Ипак, откривено је много више оштећења у структури ДНК сперматозоида код оболелих од дијабетеса. Ова оштећења могу смањити плодност мушкараца и бити повезана са честим побачајима у трудноћама изазвнаним оваквим сперматозоидима.
[уреди] Дијагностика
Уобичајени методи дијагнозе шећерне болести су базирани на различитим хемијским (лабораторијским) тестовима урина и крви. Неколико студија је са сигурношћу доказало да учесталост и тежина хроничних компликација зависе од степена регулације гликемије. Као параметри за процену гликорегулације служе гликемија пре јела, постпрандијално (2 сата након јела) и гликолизисани хемоглобин A1c (хемоглобин који се везује за глукозу). Код здравих особа испод 6% хемоглобина се везује за глукозу, док се код дијабетичара, пропорционално висини шећера у крви, повећава и проценат везаног хемоглобина. Током контроле гликемије потребно је узети све ове параметре у обзир.
[уреди] Одређивање гликемије
Гликемија (ниво глукозе у крви) је основни параметар за постављање дијагнозе и процену контроле дијабетеса. Нормалне вредности гликемије ујутру наште (на празан стомак) се крећу у границама 3,9-6,1 mmol/l. У овој анализи плазма или серум из венске крви имају предност над одређивањем гликемије пуне крви, пошто на них хематокрит нема утицај. Ниво глукозе изнад поменуте горње границе (односно преко 7,22 mmol/l) указује на присуство шећерне болести или неке друге варијанте дијабетеса (питуитарни или адренални).
[уреди] Орални глукоза толеранс тест
Након уношења глукозе у организам здравих особа долази до пораста нивоа шећера у крви у физиолошким границама (максимум 7,7 mmol/l) и пада на почетне вредности у периоду од 2 сата. Код дијабетичара пак долази до преласка ове границе и појаве виших вредности, тако да је тест толеранције глукозе абнормалан. Осим тога, потребно је често 4-6 сати да би гликемија поново пала на основну вредност.
[уреди] Ацетонски задах
У тешким облицима дијабетеса мале количине ацетосирћетне киселине се претварају у ацетон, који је лако испарљив и као такав је присутан у издахнутом ваздуху. Стога се често дијагноза шећерне болести може поставити једноставним детектовањем ацетона у пацијентовом даху.
[уреди] Преглед урина
Преглед урина код дијабетичара је веома значајан и често коришћен поступак за праћење метаболизма угљених хидрата. У те сврхе користе се: квалитативно доказивање гликозурије (присуство глукозе у мокраћи), доказивање кетонских тела, преглед урина помоћу тест траке итд.
[уреди] Лечење
Основни циљ у терапији дијабетеса је отклањање субјективних тегоба, спречавање акутних и одлагање хроничних (васкуларних) компликација, чиме се продужава живот оболелих, али и побољшава његов квалитет. Да би се у томе успело тежи се постизању приближно нормалних вредности гликемије (глукозе пре и после јела), липида, крвног притиска и др.
У лечењу шећерне болести користи се неколико приступа:
Избор начина лечења зависи од: узраста пацијента, тежине болести, ухрањености и степена физичке кондиције.
[уреди] Дијета
Дијета представља основу у лечењу дијабетеса. Код гојазних тип 2 дијабетичара, губитак тежине је један од основних циљева, као и нормализовање гликемије, липида и крвног притиска. Остваривањем првог циља значајно се доприноси и остваривању осталих циљева у терапији. Дијета мора бити индивидуално прилагођена начину живота, навикама у исхрани и другим специфичним захтевима, а посебно стању кардиоваскуларног система. Периодичне контроле пацијената у саветовалишту за дијабетичаре омогућују кориговање дијете у складу са током и развојем болести. Неопходно је одредити: енергетске потребе, циљну телесну масу, врсту терапије, економска, културолошка, верска ограничења дијетотерапије, интолеранцију на неке намирнице и сл.
Пре свега се ограничава унос угљених хидрата (55-60% од укупне количине хране), правилно се одмерава потреба за унос масти (< 30%), холестерола (< 300 mg дневно или > 25 g/1000 kcal) и нарочито се води рачуна о довољном уносу беланчевина (0,8 g/kg телесне масе) које служе као градивни материјал.
Циљеви дијетотерапије дијабетеса су:
[уреди] Медикаменти
Сви лекови у таблетама (пилуле), који се употребљавају за лечење шећерне болести носе заједнички медицински назив орални или перорални антидијабетици. Ови лекови се примењују само код оних дијабетичара код којих ћелије стварају инсулин, али га производе у недовољној количини за потребе организма у метаболизму шећера.
Неки орални антидијабетици испољавају своје деловање утичући директно на панкреас, други развијају свој утицај преко деловања на периферију (утицај на прераду глукозе у ћелијама), неки утичу на побољшање сензитивности организма на инсулин или успоравају варење угљених хидрата итд.
Према дужини деловања сви таблетирани лекови се деле на:
Количину и врсту лека у односу на стање шећерне болести одређује лекар специјалиста (дијабетолог, ендокринолог, интерниста, специјалиста опште медицине) или лекар опште праксе. Орални антидијабетици се узимају непосредно после узетог оброка, како би својим деловањем подстакли одговарајуће ћелије панкреаса на "допунско" излучивање инсулина.
[уреди] Инсулин
Све врсте индустријски произведеног инсулина имају одређено време деловања и деле се у шест главних група:
У прошлости се за терапију користио инсулин добијен из панкреаса животиња. Међутим, у новије време је процесом рекомбинантне ДНК технике произведен хумани инсулин који се показао знатно бољим. Наиме, код многих пацијената се развија имуност и сензитизација на инсулин животиња тако да је његова употреба ограничена.
Најбољи и најприроднији начин лечења шећерне болести је узимање инсулина. Одрасли дијабетичар у свакодневној пракси користи поткожно ткиво за давање инсулина (абдомен, надлактице, бутина, задњица). Инјекција се даје под кожу на местима на којима је давање инјекција ове врсте безопасно. Осим класичних шприцева, у последње време се користе и пластичне бризгалице ("пенкала").
Инсулинска пумпа је апарат који се користи за аутоматско убризгавање одређене врсте и количине инсулина у задато време. Убризгавање се врши путем танког пластичног или тефлонског катетера дужине од 60 до 110 cm, који на свом крају има малу иглу или пластичну канилу (цевчицу). Апарат није у потпуности аутоматизован, јер пацијент сам одређује дозу у зависности од висине гликемије и врсте намирница у оброцима. Инсулинска пумпа је прецизан и врло флексибилан начин регулације шећерне болести и она омогућава дијабетичару одржавање одличног нивоа шећера у крви и нормалан живот. Компликације изазване лоше регулисаним дијабетесом се ређе јављају, а уколико су већ присутне њихово даље напредовање је сведено на најмању могућу меру.
[уреди] Хируршке методе
Дијабетес тип 2 може се у року од неколико дана излечити гастричним бајпасом код 80-100% гојазних пацијената, као и код одређеног броја људи нормалне телесне тежине. Ово није последица губитка килограма, јер се тај ефекат јавља тек касније. Након овог хируршког захвата стопа смртности код дијабетичара се смањује за чак 40%.
[уреди] Самоконтрола
Обуку (едукацију) дијабетичара за самоконтролу болести обавља лекар ендокринолог или његови сарадници. Програм самоконтроле обухвата следеће:
[уреди] Превенција
Примарна превенција дијабетеса тип 1 може се реализовати преко "високо ризичног" или "популационо базираног" приступа. Приступ високог ризика укључује идентификацију ризичних појединаца (рођаци првог и другог степена), а затим превенцију почетка болести утицајем на генетичку осетљивост или преципитирајуће факторе спољашне средине. Популационо базиран приступ је много тежи и циљ му је модификација стила живота или елиминација спољашних фактора, за које је познато да су фактори ризика за дијабетес тип 1. Главни проблем у превенцији применом "високо ризичног" приступа је да се само 12-15% болести јавља у породици, а чак 85% спорадично.
Истраживање из 1980. године је показало да дојење у великој мери смањује ризик од настанка шећерне болести. Истраживање је обухватило и друге врсте нутријенаса, али је код веома малог броја пронађена чврста веза између њиховог конзумирања и настанка дијабетеса тип 1.
Ризик од настанка дијабетеса тип 2 може се у великој мери смањити увођењем дијетног режима исхране и повећањем физичке активности. Различите студије (Finish Diabetes Prevention Study, Stocholm Diabetes Prevention Program и сл) су показале да се најбољи резултати добијају комбинацијом примене индивидуално подешене дијете и повећане контролисане физичке активности. За превенцију овог типа болести је веома значајан и магнезијум.
[уреди] Епидемиолошки статус
Према саопштењу Светске здравствене организације у 2006. години је од дијабетеса боловало најмање 171 милион људи широм света. То је једно од најчешћих хроничних незаразних обољења. Инциденца је у наглом порасту, па се процењује да ће до 2030. овај број бити удвостручен. У Србији је у исто време број дијабетичара износио око 500.000 (што представља 6,7% популације) са тенденцијом даљег пораста. Од укупног броја оболелих, око 90% или више болује од дијабетеса тип 2. При томе, најмање половина оболелих нема постављену дијагнозу и не зна за своју болест.
Шећерна болест је присутна свуда у свету, а посебно је изражена у развијеним земљама. Ипак, највећи пораст броја оболелих се очекује у Азији и Африци.
Америчка дијабетолошка асоцијација је објавила да приближно 18,3% људи старијих од 60 година има ову болест.
Дијабетес је у Србији пети водећи узрок смртности, а на годишњем нивоу од ове болести умре приближно 2500 особа. Стваран број умрлих је далеко већи, имајући у виду да оболели од дијабетеса најчешће умиру од инфаркта, шлога и хроничне бубрежне инсуфицијенције. Последњих 20 година уочен је значајан пораст умирања од овог обољења, а очекује се да се овакав тренд настави и у наредном периоду, превасходно због високе учесталости фактора ризика.
[уреди] Резолуција Уједињених нација
На Генералној скупштини Уједињених нација одржаној 20. децембра 2006. године једногласно је усвојена Резолуција о дијабетесу. Први пут је једно незаразно обољење означено као глобални проблем који се третира попут инфективне епидемије. Све државе света позване су да формирају националну политику превенције, лечења и бриге за оболеле од дијабетеса у складу са степеном развијености система здравствене заштите.
Идеју за кампању, која је претходила усвајању резолуције, дала је шеснаестогодишња Клара Розенфилд у току конгреса Међународне дијабетолошке федерације у Паризу 2003. године. Резолуција има за циљ да се:
Светски дан борбе против дијабетеса (14. новембар) је уврштен у званични календар УН и овај датум се обележава широм света. . С обзиром да је плава званична боја Уједињених нација, на тај дан је 2007. велики број знаменитости био осветљен плавим рефлекторима (Емпајер стејт билдинг, Нијагарини водопади, Токијски торањ, зграда Опере у Сиднеју, мост преко Босфора и др). У овој глобалној кампањи је учествовао и Београд (Дом Народне скупштине Републике Србије, статуа Победника на Калемегдану) и други градови у Србији.

Summary:
Шећерна болест или дијабетес (лат. diabetes mellitus грч. διαβήτης) је хронични, неизлечиви системски поремећај метаболизма , који се карактерише хипергликемијом, тј. трајно повишеним нивоом глукозе у крви. Углавном је условљен наследним факторима , а настаје због смањене секреције или смањеног биолошког дејства хормона инсулина, односно у комбинацији ова два фактора. Тај недостатак омета размену угљених хидрата, масти и беланчевина у организму (што се испољава типичним тегобама), а након дужег времена утиче и на структуру и функцију крвних судова, живаца и других виталних органа и органских система.
Дијабетес се данас убраја међу најчешћа ендокринолошка обољења, са преваленцом у сталном порасту (нарочито у развијеним земљама света). То је последица модерног стила живота и повећања броја спољашњих етиолошких чинилаца, међу којима се посебно издваја гојазност. Шећерна болест се најчешће јавља у старијем животном добу као последица општих дегенеративних и склеротичних промена у организму (која захватају и панкреас), а код младих особа може настати услед генетичких поремећаја или оштећења панкреаса код одређених заразних обољења.


[уреди] Стање у Угарској
Када је 1520. у Османском царству власт преузео Селимов син Сулејман I Угарска се налазила готово у расулу. Угарско племство било је подељено на бројне странке, а без снажне централне власти оно се није могло ујединити у одбрани земље. Угарска краља Лајоша II била је ослабљена бројним сукобима. Ниже племство се сукобљавало са вишим племством и дворским круговима, а ердељски војвода Јован Запоља, један од најбогатијих великаша свога времена, представљао је отворену опозицију ионако слабом режиму краља Лајоша II. Фракција која је подржавала ердељског војводу била је у сталним сукобима са дворским круговима. Сâм краљ био је немоћна фигура у рукама својих амбициозних сарадника. Он често није имао новчаних средстава ни за сопствену егзистенцију. У оваквим приликама није било могуће јачање одбрамбеног система на јужној граници и предузимање било каквих војних похода.
За разлику од претходних времена, када је Угарску својим способностима бранио Јанош Хуњади, у годинама пред Сулејманов поход није било личности спремне и способне да на себе прими одговорност за одбрану земље од Турака. Захваљујући оваквим приликама у Угарској, Сулејману је пут био отворен и пре него што је кренуо са својом војском. Освајање су му олакшали управо они од којих се очекивало да му се супротставе - угарско племство и двор. Вишегодишње одсуство бриге за јужну границу врло брзо се осветило Угарској. Полупусте граничне градове, без хране, оружја и дисциплинованих трупа нису могли спасити бедеми наслеђени из прошлости, чега је био свестан и османски султан. Званична Угарска остала је готово по страни догађаја из лета 1521. године. Она је била само посматрач неминовних турских освајања којима се готово нико није супроставио.
Пре него што је покренуо поход, нови султан је био спреман да обнови примирје са Угарском које је његов отац склопио 1519. године. Са тим циљем је у Будим послат посланик крајем 1520. године. Он је био јако лоше примљен на угарском двору. Био је смештен у ниску просторију и стављен под стражу, као заробљеник. Овакав третман према свом посланику турски султан је искористио као повод да отпочне освајање угарских области, које је и раније планирао. Угарски двор био је на време и са разних страна обавештен да се припрема османски поход.
У пролеће 1521. године сазван је државни сабор како би се организовала било каква одбрана. Донети су корисни закључци које државни апарат није могао да спроведе у дело. Време је пролазило, а за Београд и Шабац нису обезбеђени ни најосновнији ратни материјал и људство. Развијена је жива дипломатска активност у циљу добијања помоћи из иностранства. Позиви у помоћ послати су на многе европске дворове: папи Лаву X, у Венецију, немачком цару, пољском краљу, па чак и владарима Енглеске и Португала. Угарски краљ се нарочито надао да ће добити помоћ од свог стрица, пољског краља Жигмунда, који је заиста и био спреман да помогне Угарској. Покренуо је интензивну дипломатску преписку како би помоћ била послата његовом рођаку, али сâм није могао да интервенише. Наиме, упад Татара у Пољску био је организован баш са циљем да се онемогући пољска интервенција на јужној угарској граници. Очекивање стране помоћи показало се као потпуно нереално. Западним владарима су међусобни сукоби увек били далеко значајнији него заједничка, хришћанска борба против Турака. Лутерово учење се ширило по Немачкој, а рат између шпанског краља Карла V и француског краља Франсоа I заокупљао је пажњу готово читаве Европе. Догађаји на Дунаву изгледали су далеки и небитни у поређењу са главним европским дешавањима. Угарска је била препуштена сама себи.
[уреди] Стање у Београду
Као и остали угарски градови на граници, Београд је 1521. био изузетно запуштен. Војна посада била је малобројна и недовољна за било какву озбиљнију одбрану. У лето 1521, у Београду се затекло свега неколико стотина војника. Извори говоре да је било између 400 и 900 војника. Када се у обзир узме да су ту урачунати припадници свих родова војске (пешаци, коњаници, шајкаши, тобџије), добија се права слика њихове малобројности. Активно учешће становништва у одбрани града одложило је за извесно време његову предају, али није могло спречити пад Београда.
Посада града месецима није примала плате. Најамничке трупе претвориле су се у недисциплиновану руљу. По речима савременика Ђурђа Сремца, заповедник града жалио се угарском краљу како две године није могао да исплати војнике. Шајкаши, који су били одговорни за безбедност на речним токовима, били су понижавани. Наиме, када су се 1518. обратили краљу да им исплати њихове плате он их је послао државном благајнику. Овај их је дочекао са ниподаштавањем. Када су потом отишли код краља да се жале, он није хтео ни да их прими. Увређени оваквим опхођењем спаковали су краљеве заставе и потом су се разишли. По Ђорђу Сремцу они су му тада рекли: „Ђурђу попе, што то нама срамоту чине; но ако Угрима не требује Београд, требује цару“. Након ових догађаја, шајкаши нису значајније учествовали у одбрани Угарске. Иако их је било у Београду 1521, па је чак сачувано и име њиховог заповедника Петра Овчаревића, њихова улога приликом опсаде Београда 1521. била је незнатна.
Београд је био потпуно неспреман за дужу опсаду. Велики део топова који су се у њему налазили изгубио је Јован Запоља у бици под Авалом 1515. године. Није било ни довољно пушака, барута ни другог оружја или ратног материјала. Бан Београда, Фрања Хадервари, је априла и маја 1521. позајмљивао новац како би град припремио за одбрану, али ова средства нису стигла до Београда. Несташица животних намирница проузроковала је глад која је погађала и војнике и грађане. Опсадницима су унутрашње тешкоће олакшале посао.
[уреди] Командовање у Београду
Поред ових недаћа, Београд је имао и проблем са командовањем. Пред опсаду Београда имао је двојицу банова: Фрању Хадерварија и Валентина Терека, малолетног сина покојниг бана Емерика Терека. Први због болести није био у граду приликом опсаде. Други је био под туторством ујакā Блажа и Стевана Шуљока. Браћа Шуљок су тражили од краља да врати дуг у име преминулог Емерика Терека и одбијали су да предају град док се ове обавезе не измире. Тако дужност није могао да преузме ни Андрија Батори кога је краљ именовао за бана. Шуљоци су истицали да неће предати град краљу чак и ако га султан нападне. Краљ није имао снаге да своје наредбе спроведе у дело. Тако Београд није бранио ниједан од његових банова. Овакво стање било је противно законима Краљевине Угарске. Сабори су пограничним командантима у више наврата претили најстрожим казнама због оваквог стања, али ништа конкретно није учињено да се ситуација промени. Деловање браће Шуљок било је незаконито јер положај београдског бана није био наследан, чак ни доживотан, тако да њихов нећак Валентин није имао никаква права на ово место. Двор није био у стању да казни ниједног прекршиоца, па су самовоља и насиље харали пограничним подручјем.
Стварном одбраном града командовао је Михаило Мора који је замењивао Фрању Хадерварија. По тврђењу многих, а и самог краља, он је био недостојан овог положаја. Забележено је и да је вицебан био извесни Блаж. Од осталих команданата помињу се Јан Моргај, вицебан, Јован Бат, можда заповедник тврђаве, Владислав Барди, вођа пешака и Петар Овчаревић, војвода шајкаша.
[уреди] Турска војска
У другој половини маја 1521. године турска војска кренула је из околине Цариграда. На путу су им се прикључивале нове трупе. Турску војску предводио је султан, а са њим су биле и његове најбоље војсковође: Пири-паша, Мустафа-паша, Ахмед-паша, Бали-бег, Хусрев-бег и други. Била је организована и припремљена велика копнена војска и флота. Бродови су до Београда допрли Дунавом а неки су по свој прилици кренули из Црног мора. На бродовима је поред лађара било и јаничара. Број турских војника могуће је само приближно проценити. Највиши број који се у изворима помиње је 200.000, али је он сигурно вишеструко преувеличан. Број од 100.000 људи који наводи млетачки извештач много је вероватнији, а од тога свега 30.000 ратника. И овај број војника смањен је услед епидемија цревних обољења. Када се све сагледа, број турских ратника није био претерано велики. Турска војска је била веома добро опремљена. Имала је довољно свих врста оружја као и ратног материјала. Значајан део снаге турске војске била је и њена артиљерија. Топови су довлачени издалека, а неки су ливени успут. Војска је са собом носила животне намирнице, а добар део својих потреба намиривала је из области кроз које је пролазила. Иако се у Србији, Мачви и Срему у то доба године производило доста хране, војска није увек без проблема набављала храну.
[уреди] Припремне и почетне акције
[уреди] Турски продор у Срем
Напад на Београд био је пажљиво припремљен и систематски оствариван. Главном нападу претходили су упади турских чета у Ердељ у јуну 1521. као и у Хрватску и Босну. Упад Татара у Пољску био је део истог плана. Крајем јуна 1521. турска војска је прошла Ниш и Крушевац, а главнина војске са султаном на челу упутила се ка утврђеном Шапцу. Првих дана јула 1521. почео је турски напад на Шабац. Турским снагама командовао је Ахмед-паша. Посада града се храбро бранила, али пошто је била малобројна и слабо опремљена није могла да пружи дужи отпор. За пад Шапца у Будиму сазнало се већ 10. јула. Султан је наредио да се освојени град прошири и утврди и да се у њега смести гарнизон.
Султан је такође одмах по преузимању града наредио да се сагради понтонски мост на Сави да би са сремске стране, од Земуна, са главнином војске напао Београд. Код Шапца је султан провео десет дана. Радови на мосту су споро одмицали. Увидевши какве намере са Сремом има султан, српска деспотица Јелена, удовица Иваниша Бериславића, послала му је посланике да понуде покорност. Он је на то пристао, а деспотица је искористила добијено време да са својим благом побегне у унутрашњост Угарске. Турска потера није успела да је ухвати. Султан је у Срем послао Бали-бега са задатком да освоји тамошње градове што је и учињено. Ту им се супроставила угарска војска којом је командовао Стефан Батори и која је у једној бици потукла Турке, али изгледа да није имала довољно снаге да гони непријатеља и да одбије његове нападе.
Док је султан боравио у Шапцу, а његови одреди пустошили Срем, Пири-паша је ратовао код Београда. Првих дана јула део турске војске је одвојен и под заповедништвом Пири-паше је послат ка Београду. Ове трупе су имале задатак да допру до Београда и да мотре на угарске припреме и на евентуални угарски противнапад.
Пири-паша и Хусрев-бег отпочели су опсаду Земуна како би потпуно одсекли Београд. Град је жестоко бомбардован, а малобројни браниоци нису могли да пруже снажнији отпор. Утврђени Земун се предао, становништво је одведено у робље, а браниоци побијени.
После пада Земуна ситуација у Београду знатно се погоршала. Обруч се све више стезао. У другој половини јула интензивирана су турска бомбардовања. Сви турски напори били су усмерени на рушење бедема и појединих кула. Браниоци су извршили један испад, али нису успели да онеспособе турску артиљерију.
Дана 29. јула 1521, султан је прешао у Срем и кренуо ка Београду. У то време пао је и Сланкамен, а последњег дана јула султан је стигао у Земун.
[уреди] Деловање угарских власти
Било је очигледно да Угарска неће моћи да одбрани Београд. После дипломатских потеза код пријатељских и сродничких дворова, краљ је схватио како је принуђен да се ослони на домаће моћнике. Он је 15. јула са око двеста коњаника кренуо из Будима на југ очекујући да ће му се придружити чете великаша. Међутим, ни писма ни претње послате војним командантима нису могле да постигну свој циљ.
Краљ је великашима послао крвави мач, прастари симбол велике опасности још из времена Арпадовића, надајући се да ће на тај начин приволети племиће на одбрану земље. Кренувши из Будима, краљ се прво зауставио у Тетењу недалеко од престонице. Ту је био све до 8. августа очекујући да му се придруже нови одреди. Из Тетења је кренуо на југ, зауставио се у Адоњију, да би 28. августа био у Толни, када је већ било касно да се Београду пружи било каква помоћ.
Ердељски војвода Јован Запоља, који је у то време сматран за најбољег угарског војсковођу, није се прикључио краљу. Он је чекао да види како ће тећи ситуација на југу. Од иностране помоћи није било никакве конкретне користи. Посланства послата у Венецију била су лепо примљена, али нису успела да добију никакву помоћ. Након опсаде, Угарска је оптуживала Венецију не само зато што није пружила помоћ Угарској, већ ју је и оптуживала да је помагала Турке артиљеријом.
Надвојвода Фердинанд и пољски краљ Жигмунд упутили су војну помоћ. Први је послао 3.000 пешака из Немачке, а други 500 коњаника и 2.000 пешака. Лајош је очекивао трупе из својих земаља, Чешке и Моравске, у које је изгледа полагао своје највеће наде. Ипак, одлуке у овим земљама донете су са великим закашњењем. Сабор у Моравској одржан је 29. јула 1521. године. На њему је прихваћен краљев предлог да се пошаље војска. Војска коју је Чешка слала (7 220 пешака, 400 коњаника и 18 топова), окупила се у другој половини августа код града Холича. Управо у време када је Београд пао ова војска се придружила краљу у Толни и била је спремна да се бори како би повратила изгубљено, али је краљ од овог одустао, па су се војници разишли. Одреди надвојводе Фердинанда придружили су се краљу када је сваки отпор Турцима постао безнадежан. У Петроварадину су се налазили одреди Стефана Баторија, а код Липе на Моришу снаге ердељског војводе Јована Запоље. Три угарске војске нису ни покушале да спрече турско освајање Београда.
[уреди] Опсада и пад града
За разлику од претходних покушаја освајања Београда, главни напад 1521. ишао је са сремске тј. савске стране. Турци су добро уочили да су са ове стране бедеми били једноструки, док су на свим осталим секторима били двоструки. Напад на овај део утврђења био је могућ само уз претходно заузимање Срема, што у претходним походима на Београд није постигнуто. у августу 1521. Београд се налазио у потпуној изолацији. Султан се са својом пратњом налазио у Земуну где је био и писац дневника овог похода који је оставио најаутентичније сведочанство. Посматрано са сремске стране, на левом крилу (са дунавске стране) налазио се Мустафа-паша коме је био потчињен заповедник јаничара, а на десном крилу нападом је руководио Пири-паша. Турска коњица налазила се на сремској обали и на Великом ратном острву.
Бомбардовање Београда које је отпочело још у јуну настављено је појачаним интезитетом током августа. Турски топови били су укопани, а постојали су и заклони који су штитили посаду од ватре бранилаца. Опсађени су се бранили топовском и пушчаном ватром са кула и бедема. Почетком августа почели су јуриши на град. Градски зидови били су озбиљно оштећени. У жестокој борби која се одиграла 2. августа погинуло је између 500 и 600 нападача, али је напад одбијен.
Сутрадан, 3. августа, Турци су усмерили напад ка Доњем граду који је био најслабија тачка одбране. Вођене су огорчене борбе, али је и овај турски напад одбијен. После овог неуспеха султан је одлучио да треба спровести још неке припреме. Он је наредио Ахмед-паши да са топовима пређе на Ратно острво и да одатле туче град, јер су бедеми са те стране били најслабији. Отпочело је и подизање понтонског моста на Сави.
Припреме за јуриш почеле су 7. августа. Ноћу су турске снаге прилазиле бедемима. Осмог августа почео је општи јуриш. Нападано је са трију страна: са обале Саве (Пири-паша), са обале Дунава (Мустафа-паша) и фронтално са речне стране (Ахмед-паша). Бранилаца је било премало да би могли да се успешно боре на свим странама. Турци су продрли у варош и освојили је након жестоке целодневне борбе.
Истог дана одреди јаничара јуришали су и на Горњи град, али су одбијени захваљујући упорности бранилаца. Наредног дана настављено је бомбардовање града. Турци су довукли топове у Доњи град како би повећали ефикасност бомбардовања, а један мањи топ је постављен на торањ фрањевачког самостана. Браниоци су улагали велике напоре да онеспособе овај топ, али у томе нису успели. Турски стрелци су убацивали запаљиви материјал у град, што је изазивало бројне пожаре. Добар део ионако малобројног људства морао је бити ангажован на гашењу пожара. Одреди Ахмед-паше покушали су 16. августа да смелим јуришима на тврђаву пробију одбрану. Ахмед-паша је своје ратнике бодрио слагавши их да је тог дана Видовдан, дан када су Срби поражени на Косову. На основу овог податка, Јованка Калић, српски историчар и академик, дошла је до закључка да је Ахмед-паша за највеће непријатеље у тврђави сматрао Србе, јер нема много смисла да је српским празником бодрио своје ратнике на борбу против Угара. Турци су жестоко напали пењући се уз бедеме, али и поред свих проблема браниоци су очајничким отпором успели да одбију све појединачне турске нападе, без обзира на њихову силовитост и снагу.
Откако је Доњи град заузет, Турци су копали лагуме са циљем да разнесу бедеме. Положај Горњег града био је погодан за ову операцију јер се налазио на брежуљку, а Турци су држали подножје тог брежуљка. За овај посао доводили су људе из оближњих рудника. Чим би се неки значајнији објекат срушио Турци би кренули у јуриш.
Мост на Сави завршен је 17. августа после дванаестодневне изградње. Ситуација у граду се нагло погоршавала. Дана 24. августа забележено је прво бекство из града. Већ 25. августа браниоци су преговарали о предаји, али су тражили вишедневни рок што су Турци одбили. Већ 26. и 27. августа кренуо је општи турски напад. Пошто су сазнали да од брзе краљеве помоћи нема ништа, браниоци су увидели да им је једино преостало да се предају. Следећег 28. августа извршена је примопредаја града.
[уреди] Предаја и последице
Угри су за предају града оптуживали Србе. Угарски краљ је непосредно после пада града оптуживао је београдског бана, Фрању Хадерварија, и Стевана Шуљока. Фрању Хадерварија је кривио зато што је именовао Михаила Мору за вођу бранилаца који је највероватније и издао град. Тај угарски подбан је вероватно имућни неверник, кога помињу Турци, који је у ноћи 28. августа пребегао из града и одао очајно стање бранилаца. Овакве вести доноси и сâм краљ. Упадљиво је и то што угарски краљ нигде не помиње издају српских бранилаца што би свакако учинио да је издаје било. Након предаје града Мађари су пуштени, док су Срби депортовани у Цариград. О предаји града преговарали су угарски заповедници. Град се предао тек када је нестало средстава за борбу. Београдска посада заједно са грађанима пружала је готово двомесечан отпор.
Браниоци нису могли да постављају нарочите услове султану приликом предаје. Тражили су поштеду својих живота и право да слободно напусте град. Султан је то обећао и град се предао нападачу. О датуму предаје града постоје различити подаци и извори се не слажу по том питању. Према дневнику султановог похода то се десило 29. августа, а по извештају млетачког посланика при угарском двору, 28. августа. Овој несигурности допринела је и чињеница да је угарски двор држао у највећој тајности вест о предаји града. Тако да ни углавном добро обавештени млетачки посланик није могао да благовремено обавести своје надлежне.
Заправо, предаја града се одвијала два дана. Протокол о предаји потписан је 28. августа и истог дана је у име султана у тврђаву ушао смедеревски беилбаша са једним јаничарем. Сутрадан је османлијска војска стварно запосела Београдску тврђаву. Јаничари су 29. августа први ушли у град. Истовремено са турским запоседањем града хришћани су га напуштали. Примопредаја града је брзо извршена. Мађари су бродовима послати у Сланкамен где се налазио Бели-бег. Према једном извору, Бели-бег их је ту побио. Овај наводни покољ Мађара десио се у другој половини септембра, а познато је да су Мађари послати у Сланкамен 30. августа, тако да је немогуће са сигурношћу закључити да ли је Бели-бег држао Мађаре код Сланкамена више од 15 дана или је реч о покољу неке мање групе која се касније повлачила. Такође је немогуће утврдити да ли је ово учињено са султановим одобрењем, јер је он 18. септембра напустио Београд. Српском становништву није дозвољено ни повлачење ни задржавање у Београду. Султан је 9. септембра наредио да се ратници из Београда одведу у Цариград под стражом. Око 10. септембра српске породице кренуле су из Београда. По одобрењу Турака они су са собом понели своје светиње: мошти свете Петке, мошти царице Теофане и икону Богородице. Ове светиње откупио је тадашњи патријарх, јер је султан претио да ће их уништити. Српском становништву се губи сваки траг у Цариграду, али различити трагови указују на чињеницу да број депортованих 1521. није био мали. О њиховом боравку у граду на Босфору сведочи и име једне градске капије на Теодосијевим бедемима која се у отоманско време звала Београдска, по Србима из Београда које је султан населио око ње . Локална легенда из Цариграда говори о томе да их је сам султан преселио из Београда како би одржавали запуштени византијски систем водоснабдевања који је град снабдевао пијаћом водом из неколико километара удаљене Београдске шуме, пошто је тај систем био сличан оном у тадашњем Београду који је и даље радио беспрекорно.
[уреди] Турски Београд
Султан је у Београд ушао 30. августа. Одмах је наређено да се црква у Доњем граду претвори у џамију. Убрзо су и остале београдске цркве претворене у џамије, а Турци су отпочели обнову града. Град је добро снабдевен оружјем, а у њему је по једном извештају смештено 3.000 људи. Први турски заповедник Београда био је Бали-бег који је постављен за смедеревског санџака и београдског мухафиза.
Угарске власти су вест о паду Београда држале у највећој тајности. Ово је требало да пружи време двору да реагује али сваки покушај повратка изгубљеног био је немогућ. За београдски пораз кажњени су београдски банови Фрања Хадервари и Валентин Терек одузимањем целокупне имовине. Пад Београда, најважније угарске тврђаве на јужној граници Угарске краљевине, био је увод у угарски пораз и турско продирање у средњу Европу.

Summary:
Пад Београда 1521. године је догађај који је уследио као последица трећег великог турског напада на ово угарско утврђење у османско-угарским сукобима у доба највећег ширења Османлијског царства на запад.
Османски султан, Сулејман Величанствени (у муслиманској традицији запамћен као Кануни односно Законодавац), одлучио је да први циљеви његових војних похода буду Родос и Београд, места која није успео да освоји његов предак Мехмед II Освајач (1451—1481). Сулејман је покренуо своју војску половином маја 1521. године, а главни циљ овог похода било је освајање Београда. Угарска држава је била готово у расулу и неспособна да се ефикасно супростави османској војсци. За разлику од претходних похода султан је овог пута одлучио да главни правац напада иде са савске стране. Да би ово извела, османска војска је прво морала да заузме Срем, што је на крају и учињено. Браниоци Београда упорно су пружали отпор, али због недостатка људства и ратног материјала морали су да предају град 28/29. августа 1521. године. Пад Београда показао је неспособност угарске власти да се супростави експанзионистичкој политици Османског царства које ће своју надмоћ показати у бици на Мохачком пољу 1526. године. Након пораза и слома Угарске носилац хришћанске борбе против османског продирања у Европу постаће Хабзбуршка монархија у чији састав ће бити укључена и Угарска. Под власт једне хришћанске силе Београд ће доћи тек 1688. године када га је за Аустрију освојио Максимилијан Баварски.


[уреди] Историја
Необичне неидентификоване појаве на небу и на земљи биле су бележене кроз историју. Древни римски записи су повремено бележили спомињање штитова, па чак и читавих војски виђених на небу. . На старим сликама, иконама и фрескама су се могли уочити по мишљењима појединаца чудни летећи објекти на небу. Једна од таквих је и фреска „Распеће“ из манастира Високи Дечани, која се налази у Србији, на којој се у позадини виде два мотива чији изглед подсећа на летеће објекте и који се у неким часописима и сајтовима који се аматерски баве натприродним појавама описују као летећи објекти са пилотима . Током 1896. и 1897 године, неидентификовани мистериозни бродови били су виђени у САД , мада се данас зна да су неки од ових извештаја биле намерне обмане.
Мистериозне летелице су биле виђане широм Велике Британије 1909, као и између 1912. и 1913. године. Веровало се да су то немачки цепелини који шпијунирају земљу уочи инвазије . Иста страховања су изазвале сличне појаве на Новом Зеланду и у Аустралији. Летелице и мистериозни ваздухоплови су такође могли да се виде и у Сједињеним Државама 1909. и 1910. године. За њих се веровало да су творевине Валаса Тилингхаста . Током Првог светског рата долазило је до појава мистериозних летелица у Јужној Африци, Канади, Великој Британији и Сједињеним Државама. Већина ових појава се могла приписати погрешном тумачењу трепераве светлости звезда, делу обмањивача и њиховој промоцији у медијима. Појаве ових фантомских летелица су детаљно обрађене у The Scareship Mystery, под уредништвом Најџела Вотсона.
У свом путопису Алтај-Хималаја, руски уметник и мистик Николај Рерих је пријавио опажање овалног објекта шљаштеће површине који је летео изнад Амда, у источном Тибету, 1926. године. Иако се Рерих није изјашњавао о свом ставу шта је то видео, у наредним пасусима свог путописа расправља о технологијама древних цивилизација које се помињу у теософским списима.
1930их година у скандинавским земљама је било неколико извештаја о опажањима неидентификованих ваздухоплова. Током Другог светског рата тзв. фу-ловце (светлеће лопте које су пратиле авионе) су опажали и савезнички и фашистички пилоти. Тако су 1946. године изнад Скандинавије су могли да се примете тзв. сабласне ракете . Савремена фаза у НЛО феноменологији је отпочела наводним опажањем америчког бизнисмена Кенета Арнолда, 24. јуна 1947. године, близу брда Реинир у држави Вашингтон. Арнолд је казао да је видео 9 светлећих објеката који су летели невероватном брзином при висини од око 10,000 стопа. Иако НЛО који је Арнолд опазио није био по стриктној дефиницији тањирастог облика, он је описао његово кретање као слично ономе када тањир поскакује преко воде - отуда и потиче назив летећи тањир. Арнолдове тврдње су потом добиле значајну пажњу медија и публике.
Почетком 1950их почеле су се јављати спиритуалне секте у вези са НЛО. Друштво Етеријус је један од ранијих примера; касније су се појавиле секте Раел и Аштар Команда. Уопштено говорећи, ванземаљци који су наводно подржавали такве групе, у својој добронамерности су упозоравали човечанство на опасности од нуклеарног рата или су позивали Земљу да се прикључи међупланетарној федерацији.
Током 1970их, јавно мњење (нарочито после филмова Блиски сусрети треће врсте и E.T.) је веровало да су НЛО, ако уопште постоје, ванземаљске летелице, и да су ванземаљци пријатељски настројени. Овај модел се променио током 1980их, након објављивања књига Витлија Стрибера (прва књига у низу је била „Причешће“ (енгл. Communion)) и Жака Валеа (између осталих, књига „Пасош за Магонију“ (енгл. Passport to Magonia)).
Стрибер, писац хорора, је веровао да га ванземаљци опседају и да су одговорни за рупе у времену током којих је био подвргаван необичним експериментима. Насловна страна књиге „Причешће“ довела је до новог стандарда у приказивању главе ванземаљаца (то је касније било сатиризовано у Шва уметности (енгл. Schwa art). И Стрибер и Вале су сумњали да су ова бића ванземаљци, како се то обично мислило, видећи у њима неку везу са причама о вилама и вилењацима (упоредити Јунгово поређење са анђеоским визијама у његовом чланку „Летећи тањири: Савремени мит о стварима које се виде на небу“). Овај новији, мрачнији модел се може видети и у потоњем таласу литературе о отмицама ванземаљаца, као и у позадинском митосу Досијеа Икс.
[уреди] Етимологија
Дана 25. јануара 1878. Денисонске дневне новине су написале да је Џон Мартин, локални пољопривредник, претходног дана пријавио да је опазио велики, тамни, округли летећи објекат налик на балон који лети запањујућом брзином, а да би га описао користио је и реч тањир . Ово је прва позната употреба речи тањир да би се описао један неидентификовани летећи објекат. Седамдесетак година касније, 1947. године, медији су употребили израз летећи тањир како би описали опажање Кенета Арнолда.
Девет објеката које је Кенет Арнолд видео нису били стриктно тањирастог облика. Арнолд је прво описао, а потом и нацртао слику, осам објеката који су били танки и равни, округли напред и усечени позади. Други цртеж је представљао девети, нешто већи, објекат облика полумесеца или бумеранга. Ипак, неколико година касније, Арнолд је рекао да је њихово кретање описао као неку врсту поскакивања, као када тањир поскакује по води. Пожалио се да га је штампа погрешно цитирала, користећи израз летећи тањир уместо као тањир.
Летећи дискови је био други израз који су медији користили током касних 1940их и раних 1950их да би описали ову врсту објеката.
Средином 1960их, Галупово испитивање је открило да се термин „летећи тањир“ толико одомаћио у америчком говору, да је 96% интервјуисаних било упознато са њим, чинећи га најпознатијим термином који се уобичајено појављује у новинама, далеко испред термина као што су општа војна обука (75%), или Хладни рат (58%) .
Холивудски научнофантастични филмови 1950их, као што су „Дан када је Земља стала“ (енгл. The Day the Earth Stood Still) (1951), Забрањена планета (енгл. Forbidden Planet) (1956), и Земља против летећих тањира приказују летелице у облику тањира, чиме још више утврђују термин. То су чиниле и популарне књиге на ту тему као књиге Френка Скалија (енгл. Frank Scully) - „Иза летећих тањира“ (енгл. Behind the Flying Saucers) (1950), Доналда Кихуа - „Летећи тањири су стварни“ (енгл. The Flying Saucers Are Real) (1950) и „Летећи тањири из свемира“ (енгл. Flying Saucers From Outer Space) (1953), као и књиге које циљају на додир људи и ванземаљаца попут књиге Џорџа Адамског „Летећи тањири су слетели“ (енгл. Flying Saucers Have Landed) (1953).
Летећи тањир је био најуобичајенији термин за већину неидентификованих појава на небу од 1940их до 1960их, па чак и за оне које уопште нису имале облик тањира . Крајем 1960их, термин НЛО је почео да се користи све чешће. Употребу речи НЛО уместо летећи тањир је 1952. први предложио капетан Едвард Џ. Рупелт, први директор Пројекта Плава књига америчког ваздухопловства, јер је сматрао да је термин „летећи тањир“ недовољно широк да би се њиме обухватиле све необјашњене појаве. Његов предлог је у ваздухопловству био брзо прихваћен (и термин НЛОБ је био накратко коришћен, све до 1954.). Рупелт је описао искуства са пројектом „Плава књига“ у својим мемоарима „Извештај о неидентификованим летећим објектима“ (1956.) .
Велика тешкоћа у вези са термином НЛО је да често доводи до семантичких дебата између подржавалаца и противника истог. Скептици често коментаришу да НЛО просто значи да је објекат непрепознат и необјашњен од стране оних који су видели објекат, што не значи да је сам објекат необјашњив, а још мање да је ванземаљски. Са друге стране, истраживачи попут Хајнека су предлагали да употребу термина треба строго ограничити на она опажања која су била испитивана интензивно, али се и даље косе са конвенционалним објашњењима што је, уствари, и била стварна дефиниција ваздухопловства у званичним директивама из 1950их.
На пример, Правилник ваздухопловних снага 200-2, издат 1954., дефинише НЛО као „било који ваздухопловни објекат који по перформансама, аеродинамичким карактеристикама, или необичним изгледом, није подударан ни са једном познатом летилицом или пројектилом, или који се не може са сигурношћу идентификовати као познати објекат“ . Штавише, за истраживање НЛО је наведено да је у циљу националне безбедности, као и ради откривања техничких аспеката. Очигледно је да се оваква забринутост није односила на уобичајена објашњења већине НЛО појава, као што су природне појаве или људском руком створени објекти осим, можда, претходно непознате стране летелице.
Стога би Н у НЛО више одговарало да представља реч „необјашњени“ или „неконвенционални“ него „неидентификовани“, као што је 1970их бивши ваздухопловни инжењер НАСА, Пол Хил насловио своју књигу на ову тему: „Неконвенционални летећи објекти“.
На енглеском језику акроним за НЛО је UFO (Unindentified Flying Object, а на шпанском, португалском и француском OVNI (на шпанском Objeto Volador No Identificado, на француском Objet volant Non Identifié).
[уреди] НЛО и популарна култура
Без обзира на крајње објашњење, НЛО представљају међународни културни феномен последњих 50ак година. Од средине 1990их, НЛО су били предмет интересовања великог броја књига, играних филмова, песама, документараца и других медија. Теме везане за НЛО су биле међу најпопуларнијим на раним компјутерским билтенским системима, и милиони људи имају неки ниво занимања за ту тему. Било је и познатих обмана у вези са извештајима о НЛО, од којих су неке добиле значајну пажњу масовних медија. НЛО су одиграли улогу у развоју туризма, као нпр. у Розвелу, у Новом Мексику, месту наводног пада НЛО (види Розвелски НЛО инцидент)  Према Галуповом истраживању из 1996. 71% становника Сједињених Америчких Држава је веровало да је влада Сједињених Држава прикривала информације о НЛО, а према истраживању из 2005. 24% становника Сједињених Америчких Држава верује да су ванземаљци посећивали Земљу у прошлости . Ова два истраживања могу изгледати збуњујуће, ако се разматра само хипотеза о ванземаљцима као једино објашњење за НЛО. Резултати истраживања могу такође само да сугеришу да већи проценат интервјуисаних верује да је америчка влада врло мало узимала у обзир постојање НЛО.
Роперово истраживање из 2002. за Sci Fi Channel је показало сличне резултате, али са већим постотком оних који верују да су НЛО ванземаљске летелице. Поново је око 70% веровало да влада није открила све познате чињенице у вези са НЛО или ванземаљским животом. Али, 56% је веровало да су НЛО стварне летелице и 48% да су НЛО посетили Земљу. Што су испитаници били млађи све већи проценат њих је веровао у ово .
[уреди] Типичне карактеристике НЛО
Број различитих облика, величина и својстава наводних НЛО је огроман – помињу се правоугли троуглови, латинична слова V, лопте, купе, ромбови, безобличне црне масе, јаја и цилиндри. Скептици објашњавају ову разнородност облика, величина и својстава помоћу социјално-психолошких објашњења. Други истраживачи разматрају могућност да баш тако велика разноликост указује на могуће парафизичко порекло, а неки и да постоји велика разноликост у облицима и величинама људских летелица, која указује на различито порекло, на различите погоне и на различите сврхе, те да разнородност НЛО нипошто није неочекивана нити необјашњива.
Други аргумент је да стварни облик, у неким случајевима, може бити прикривен или измењен јонизацијом ваздуха око објекта, што би биле карактеристике погонског уређаја, у шта верују и инжењери НАСА Пол Хил и Џејмс Макамбел. Јонизовање ваздуха може такође да објасни разлике у бојама, пошто различити молекули ваздуха мењају своју структуру на различитим енергетским нивоима, као и електрично светлуцање налик на неонску светлост, које се често виђа око објеката – то слично се дешава и са поларном светлошћу. Према другом тумачењу, облик се може прикрити или изобличити услед „промена у космичком времену, које потичу од антигравитационог погонског система“. Ипак, неки верују да су такве спекулације преурањене због чињенице да је теза да су НЛО ванземаљске летелице проблематична сама по себи. Такође, самозвани стручњаци који такве тврдње износе полазе од чињенице да већина њихових читалаца не зна да антигравитациони погонски системи ни по једној теорији, па чак ни хипотези, не могу проузроковати промјене у „космичком времену“, као ни да промјене у времену не утичу на промјену облика физичких ствари.
Други на ово одговарају, користећи се неконвенционалним тумачењима, да је обим примећених појава толико огроман (структура очевидаца се креће од пилота авиона, па све до председника Сједињених Америчких Држава ; појаве се повремено бележе и на видеу и на радарима) да се не може просто објаснити помоћу познатих појава (као што су метеоролошки балони, летелице, планета Венера итд).   Један писац тврди да су масовне појаве НЛО основа за првобитно необичне појаве, окружене са много погрешних тумачења, жеља и неразумевања .
Други истраживачи, попут Жака Валеа, мисле да су опажања НЛО мотивисана неким механизмом кроз који публика може да се ослободи скривених страхова и задовољи психолошку потребу за маштањем. Вале истиче да се теорија према којој јавност гледа на извештаје о НЛО као на начин за ослобађење од психолошких напетости, оповргава одсуством корелације између приметних периода интересовања за научном фантастиком и главних врхунаца активности НЛО. Требало би обратити пажњу и на чињеницу да до сада није била предложена ниједна свеобухватна психолошка теорија која би објаснила настанак свих извештаја о НЛО . Значајан покушај, заснован на основу његове теорије о архетипима, начинио је швајцарски психијатар Карл Јунг у књизи „Летећи тањири“ из 1959. Међутим, и сам Јунг је веровао да су бар неки НЛО истинске летелице, позивајући се на материјалне доказе до којих се дошло симултаним радарским осматрањима. Таквих летелица је доиста и било — метеоролошких балона, шпијунских летелица, обичних авиона, експерименталних летелица итд.
[уреди] Научне теренске студије о НЛО
[уреди] Норвешка
Види Пројекат у Хесдалену - норвешка научна истраживачка станица која се бави праћењем НЛО, укључујући и аномална светла.
[уреди] САД
Подстакнут идејом да објасни појаве неидентификованих светала и светлећих феномена на брдима око Пијемонта у Мисурију, др Харли Ратлиџ је 1973., у циљу прикупљања научних података, основао пројекат „Идентификација“ (енгл. Project Identification).
[уреди] Званичне студије влада
[уреди] Канада
Раних 1950их био је покренут и Пројекат Магнет (Project Magnet) с циљем да се истраже могућности постојања дискова који се крећу помоћу магнетног погона. Била је конструисана опрема за откривање гама зрака, магнетних флуктуација, радио буке и промена у маси или гравитацији атмосфере. Једна од оваквих станица за посматрање је била смештена у Ширли Беју (Shirley Bay) у Канади.
[уреди] САД
У одговору на талас појављивања НЛО-а јуна и јула 1947., и на њихов публицитет, влада Сједињених Држава је отпочела бројне званичне студије о НЛО-има.
На крају је званични став америчког ваздухопловства био да су извештаји о НЛО-има готово у потпуности погрешно тумачење свакодневних ваздушних феномена, варке или обмане. Али, савремени критичари су приметили да су неке студије одрађене траљаво и уз велику дозу предрасуда, или чак да се ради о заташкавању. Штавише, званична позиција ваздухопловства је често била у раскораку са поверљивим документима (касније објављеним под Актом о слободи информација (Freedom of Information Act) у којима се види да су ову тему ваздухопловство и друге владине агенције, попут ЦИА-е и ФБИ-ја, третирале озбиљније него што је са тиме јавност била упозната. И поврх свега, многи документи остају и даље поверљиви или цензурисани непосредно пре објављивања, као што је то био случај са појединим документима ЦИА.
[уреди] Истраживачке групе грађана
Основано је неколико грађанских група за проучавање или објављивање идеја о НЛО-има. Неке су успеле да се пробију до шире јавности, док су поједине и даље веома опскурне. Следеће групе су усвојиле велики број различитих приступа, а самим тим и различит одговор код критике и публике:
[уреди] САД
[уреди] Политичке акционе групе
Ова мала истраживачка и правно оријентисана организација са седиштем у Аризони, подноси захтеве и тужбе за скидање ознака поверљивости и објављивање владиних информација о НЛО-има.
Ову малу групу из Вашингтона је основао и води је политички активиста / лобиста Стивен Бесет (Stephen Bassett), који се залаже да влада објави податке о НЛО-има.
Ову организацију са седиштем у Мериленду је основао и води је др Стивен Грир (Dr. Steven Greer). Група се бави едукацијом и лобирањем (види Пројекат Обелодањивање (Disclosure Project)) с циљем да влада обелодани све што зна о НЛО-има. Тврди да тренутно има преко 400 сведока из владе, војске и обавештајних служби.
[уреди] Наука и НЛО
Уфологија (од енгл. UFO - Unindentified Flying Object) је наука о НЛО извештајима и доказима у вези са њима.
Док већина академика игнорише ову тему, други, укључујући углавном аматерске и понеке професионалне научне истраживаче, настављају са истраживањима. Нажалост, квалитет истраживања истраживача аматера драстично варира.
Врло често се погрешно претпоставља да је једино питање које се поставља да ли НЛО-и представљају ванземаљску интелигенцију (Питер Стурок (Peter Sturrock) је коментарисао да је овај нагласак на хипотези о ванземаљцима сузио поље и ограничио дебату). Остављајући по страни питање физичке стварности НЛО-а, постојале су студије о НЛО-има и НЛО подкултури из фолклорних или антрополошких перспектива, а неки мисле да ова тема, у најмању руку, може пружити нове увиде у поља психологије (и појединца и друштва), социологије и комуникација.
Од касних 1940их, људи широм света су постали упознати са извештајима о НЛО-има. Они су били приписивани широком пољу узорака укључујући: планете, звезде, метеори, облаци, лоптасте муње, намерне обмане, експерименталне војне летелице, халуцинације и ванземаљски свемирски бродови. Упркос великом броју извештаја и огромном интересовању публике, научна заједница је показала мало интересовања за НЛО-е. Ово је случај делимично због чињенице да не постоје јавни или владини фондови за подршку истраживања НЛО-а. Многи научници су претпостављали да је Кондонов извештај из 1969. ставио тачку на ту тему, тако да испитивање података о НЛО-има није више вредно пажње. Такође су и препоруке ЦИА-иног Робертсоновог панела из 1953. за званично јавно исмевање преко масовних медија, начиниле предмет научним и политичким табуом. Све ово је код научне заједнице могло да има неког утицаја на потискивање интересовања према НЛО истраживањима.
НЛО-и су били предмет различитих истраживања током дугог низа година, разликујући се по обиму и научној равнодушности. Познато је да су владе или војне агенције Сједињених Држава, Канаде, Велике Британије, Француске, Белгије, Шведске, Бразила, Мексика, Шпаније и Совјетског Савеза спроводиле истраживања о НЛО извештајима. Упркос изузетно замршеним случајевима, ниједна национална влада није никада јавно претпоставила да НЛО-и представљају било какав облик ванземаљске интелигенције. Вероватно најпознатија студија је Пројекат Плава књига, који је спроводило америчко ваздухопловство од 1952.
Упркос необјашњеним случајевима, опште мишљење мејнстрима научне заједнице је да све НЛО појаве потичу од погрешног тумачења природних или људском руком изазваних феномена, намерних обмана или физиолошких феномена, као што су оптичке илузије, сањање у будном стању / парализа сна (често се дају као објашњења за наводне отмице ванземаљаца). Према статистикама студија америчког ваздухопловства, већина опажања НЛО-а се може подвести под погрешну идентификацију, док обмане и психолошке сметње чине само мали проценат свих пријављених случајева. Ипак, многи академици и даље сматрају да је предмет губљење времена из много разлога, а најчешће због неверодостојности сведочења очевидаца.
Само мали број академика је истински истраживао тему или постао лично упознат са литературом. Као што су резултати Штуровог испитивања показали, одсуство студија на ову тему повећава скептицизам и у многоме утиче на спремност ка истраживању. Неки академици мисле да се ово дешава услед неприхватљиве предрасуде и да ако су тренутни докази мањкави, нове би требало процењивати објективно. Појединци у научној заједници мисле да већ има довољно доказа како би се отпочели даљи истраживачки напори, правећи паралеле са историјом истарживања метеорита или атмосферским електричним феноменима, као што су лоптасте муње, када су постојала само сведочанства очевидаца. У оваквим примерима тврдње очевидаца о таквим феноменима су се испоставиле тачним, упркос почетном скептицизму, одбијањима и понекад непријатељском ставу многих научника. Други, пак, истичу да је погрешно тврдити да су докази о НЛО-има само они до којих се дошло опажањем, већ и да постоји знатан број забележених физичких ефеката који су подложни истраживањима физичких наука, у шта се убрајају радарске детекције, фотографије, видео снимци, пораст радијације, електромагнетне сметње и физиолошки и биолошки ефекти.
Међу заговорницима теорије о НЛО-има вероватно је најзаступљенија хипотеза о ванземаљцима, мада неки наводе и хипотезе као што су међудимензионална хипотеза и паранормална и окултна хипотеза.
Други разлози који се често наводе као узрок презира ове теме од стране многих научника су следећи:
И док ће се многи научници сложити да опажање истинских ванземаљских летелица није невероватно, други говоре да их шаблони понашања пријављених НЛО-а уопште не дотичу као рационални. Зашто би се, на пример, појављивања дешавала са великом учесталошћу без икаквог покушаја ванземаљске интелигенције да недвосмислено потврди своју присутност? Или, ако ванземаљска интелигенција спроводи мапирање или на други начин испитује Земљу, хипотеза какву су неки предлагали, зашто им треба толико времена, када садашња земаљска технологија, као што су сателити, може да обави посао тако брзо?
На све ове примедбе заговорници пружају своје противаргументе:
Негативни закључци Кондоновог извештаја су утицали да само мали број научника почне озбиљно да се бави истарживањем НЛО-а. Чак је и сам закључак извештаја написао Кондон, који је, много пре него што је истрага и била завршена, изразио јавни презир према теми. Потоњи извештаји Америчког института за аеронаутику и астронаутику и новији научни панел организован од стране др Питера Стурока  , су показали да је закључак извештаја био у раскораку са самим садржајем извештаја, где око 30% испитаних случајева није могло да се објасни. Када је извештај био објављен крајем 1969., атмосферски физичар др Џејмс Е. Мек Доналад (Dr. James E. McDonald) је написао чланак Научна занемаривања, критикујући Кондонов извештај због лоше науке, али и мејнстрим науку због њене неспособности да се ухвати у коштац са проблемом. И поред свега, докази које су представили Стурок и остали који подржавају реалност НЛО-а, су добили мало пажње и подршке осталих научника.
Недавно је наде да би ова тема могла поново постати уважавана, подигао чланак Журнала Британског међупланетарног удружења (ЖБМУ) (the Journal of the British Interplanetary Society / JBIS) о НЛО-има и СЕТИ-ју (SETI). Добар увод на ову тему је дао један од аутора, астроном Бернард Хајш (Bernard Haisch) на својој интернет старници , која има повезницу ка ЖБМУ-овом чланку.
За овај наводно широко распрострањени негативни став научне заједнице према НЛО-има, као што је раније наведено, може се тврдити да је нетачан. Према званичној анкети Америчког астрономског друштва (ААД) (American Astronomical Society / AAS) из 1977., Стурок је сазнао да је већина испитаника (од 1.356 колико их се пријавило преко половине су били чланови ААД-а) сматрала да НЛО-и заслужују научну студију и да су спремни да допринесу својом стручношћу.
Стурок је 1973. спровео једну анкету са преко 400 чланова Америчког института за аеронаутику и астронаутику. Око две трећине је мислило да су НЛО-и можда, вероватно или сигурно научно значајан проблем 5% је рекло да је видело НЛО. 10% је веровало да су НЛО-и из свемира.
Сумирајући своју анкету, Стурок је нагласио да је гарантована анонимност била веома важна за велики одзив испитаника. Због страха од исмевања колега или страха од реперкусија на послу, многи у супротном не би отворено признали шта мисле. Др Жак Вале тврди да су многи научници заинтересовани за истраживање НЛО-а, али више воле да раде повучено из позадине, све због фактора исмевања. Вале говори о овим научницима као о невидљивим колегама.
Друге анкете научних, техничких и добро образованих група такође показују видљиво интересовање за НЛО-е, или веровања да су НЛО-и стварни или су ванземаљског порекла. Анкета часописа Индустријско истраживање и развој (Industrial Research/Development magazine) из 1971., на узорку од 90.000 читалаца, је открила да 76% испитаника верује да влада није открила све што зна у вези са НЛО-има. 54% је веровало да НЛО-и сигурно или вероватно постоје, а 32% да долазе из свемира. Према анкети, часописа Оптички спектар из 1978., 42% читалаца је мислило да је сасвим појмљиво да су НЛО-и свемирски бродови других цивилизација. Две анкете чланова МЕНСА-е (MENSA) из 1970их су откриле да преко 50% испитаника верује да НЛО-и долазе из свемира. Истарживања јавног мнења су такође непрестано показивала да веровање да су НЛО-и стварни расте што су испитаници образованији. На пример, Галупово истраживање из 1978. је открило да 66% дипломаца мисли да су НЛО-и стварни, према 57% матураната средњих школа и 36% оних који су само са завршеном основном школом.
Ипак, неки тврде да је опште мишљење научне заједнице да НЛО извештаји, ако уопште и постоје, представљају научни проблем и да то има више везе са психологијом и науком о перцепцији, него са физичким наукама. Уистину, већина извештаја представља наративна објашњења онога шта је неко видео, или је мислио да је видео на небу. Али, наглашава се и да је свођење НЛО појава на пуку психологију погрешног тумачења појединаца често неадекватно. У великом броју извештаја постоји више од једног сведока, а понекад је један те исти догађај посматран са две или више различитих локација. Било је и масивних опажања са више стотина или чак хиљада сведока. Неке појаве су праћене радарима, снимане на видео траке, а неке су остављале физичке ефекте на појединце или окружење.
Други, пак, мисле да физичари немају шта да траже око НЛО проблема, осим ако нема материјалних доказа. Примедба на овај аргумент би била да се чак и сведочанства очевидаца могу обрадити научним методама, како би се добиле битне информације. Сведоци метеорског ужареног камења, на пример, могу бити интервјуисани да би се реконструисале путање, што врло често доводи до откривања фрагмената метеорита. Тачност и поузданост појединачних случајева није пресудна, ако се анализира велики број опажања, зато што статистичка анализа може да открије важне трендове. До примене таквих техника у истраживању НЛО извештаја је дошло приликом истраге о мистериозним зеленим ватреним лоптама, које су се изненада појавиле изнад осетљивих војних и истраживачких комплекса у Новом Мексику крајем 1940их. Стотине сведока је било интервјуисано како би се установиле карактеристике објеката, као и да би се дошло до остатака утврђивањем путања.
Обимну статистичку анализу НЛО случајева звану Специјални извештај Пројекта Плава књига бр. 14 спровео је за америчко ваздухопловство од 1952. до 1954. Бателов меморијални институт. Статистичар др Дејвид Сондерс (Dr. David Saunders), члан Кондонове комисије, је предложио формирање статистичке базе података о случајевима с циљем да се установе трендови. Тако је био састављен каталог од преко 10.000 случајева које су сакупили Сондерс и остали. И други истраживачи су правили такве базе података, као нпр. др Жак Вале или Лери Хеч, који одржава јавну базу података о хиљадама случајева са онлајн статистичким анализама.
Много људи је, попут физичара др Мичија Какуа, коментарисало да је захтев за чврстим материјалним доказима (чувена ванземаљска фелна) неразумно рестриктиван. Каку и други су запазили да се већи део физичких наука састоји од посредних материјалних доказа, као што су спектрограми звезда, који се користе за утврђивање састава звезда. Нико, на пример, не тражи стварно парче неутронске звезде за анализу.
[уреди] Материјални докази
У ствари, било је много НЛО извештаја који су били праћени материјалним доказима различитих врсти, како непосредних, тако и посредних. Хајнекова скала блиских сусрета дефинише посредан материјални доказ као податак добијен од блиских сусрета прве врсте, нпр. подаци до којих се дошло са удаљености путем радара или фотографисањем. Много посреднији материјални докази долазе од блиских сусрета друге врсте, интеракција које се дешавају на блиској удаљености, укључујући тзв. трагове слетања и физиолошке ефекте.
За мањи број ових случајева се испоставило да су били намерне обмане, док је већи број случајева, укључујући и оне које су истраживале владине и војне агенције, означен као неидентификован или необјашњив. Анализом већине случајева се дошло до резултата који су двосмислени или незакључиви. Ипак, чак и двосмислене физичке случајеве би требало подвргнути статистичкој анализи, како би се открили трендови међу случајевима.
У листу различитих материјалних доказа спадају:
Упркос томе што многи научници имају ниско мишљење о овој теми, многи физички ефекти су зрели за научну анализу. Стуроков НЛО панел је 1997. спровео свеобухватни преглед случајева са материјалним доказима.
Поједини научници и инжењери су покушали да подрже могућу физику у вези са НЛО-има кроз истовремену анализу и изјава очевидаца и материјалних доказа. Пример су дали бивши инжењер НАСА Џејмс Макамбел (James McCampbell) у књизи „Уфологија“ (енгл. Ufology) и други НАСА инжењер Пол Хил (Paul Hill) у књизи „Неконвенционални летећи објекти“ (енгл. Unconventional Flying Objects). Међу темама које су обојица додирнули било је и питање како НЛО-и могу да лете суперсоничним брзинама, а да не стварају звучни прасак (sonic boom). Макамбелово решење у виду микроталасне плазме која цепа ваздух испред летелице, истражује др Леик Мирабо, професор инжењеријске физике на Ренслеровом политехничком институту, као могући напредак у хиперсоничном летењу.    Нека недавна достигнућа на пољу електронског ратовања веома личе на електромагнетне сметње и физиолошке ефекте описане у НЛО случајевима из 1940их и 1950их. Амерички Ваздухопловни научни саветодавни одбор је 1997. објавио извештај о наоружању ваздухопловства за 21. век, у којем се описује како би енергетска оружја навођена микроталасима могла бити употребљена за блокаду возила, чиме би она постала лака мета за бомбардовање. Исто оружје је у стању да онеспособи навигационе и комуникационе системе авиона, као и електричну мрежу и електронске уређаје на земљи. Микроталасна оружја за контролу маса која изазивају температуру и интензиван бол била су најављена 2001. Друга микроталасна оружја би изазивала губитак телесних функција.
[уреди] Идентификовани летећи објекти (ИЛО)
Стваран проценат ИЛО-а наспрам НЛО-а зависи од тога ко спроводи студију и може веома да варира у зависности од критеријума. На пример, научници Бателовог меморијалног институт који су за америчко ваздухопловство спровели студију о 3.201 НЛО случају 1950их, дошли су до 23% неидентификованих случајева, користећи се строгим критеријумима према којима је сваки од четворице научника морао да се сложи да случај нема прозаично објашњење, с једне стране, а са друге стране је било потребно да се само двојица научника сложе да је случај објашњен .
Наспрам овога, много мањи број НЛО случајева је стигао до Алена Хендрија (Allan Hendry), који је био главни истражитељ Центра за НЛО студије / ЦНЛОС  . ЦНЛОС је основао др Ален Хајнек (Dr. Allen Hynek) (био је консултант америчког ваздухопловства на Пројекту Плава књига) с циљем озбиљног научног истраживања НЛО феномена. Хендри је провео 15 месеци лично истражујући 1.307 НЛО извештаја. Своје закључке је објавио 1979. у књизи НЛО приручник: Водич за истраживање, процену и извештавање о НЛО појавама (The UFO Handbook: A Guide to Investigating, Evaluating, and Reporting UFO Sightings). Хендри је признао да би волео да је пронашао доказ о постојању ванземаљаца, али је нагласио да је велика већина случајева имала само прозаична објашњења. Његови закључци су били следећи:
Људском руком створени феномени који се обично погрешно тумаче:
Природни објекти који се често погрешно тумаче:
[уреди] Популарна објашњења за НЛО
У зависности од тога ко врши процену, између 3% и 30% свих случајева остаје необјашњено . Ово су неке од најпопуларнијих хипотеза за објашњење НЛО-а:
[уреди] Докази и објашњења
Неки мисле да је студија о НЛО-има и даље вредна пажње због много отворених питања, поготово због повремених извештаја о НЛО-има од стране професионалних или војних астронома или пилота – појединаца чије каријере, а често и њихови сами животи, зависе од способности да препознају и процене авионе, временске прилике, растојања и друге факторе од виталног значаја за лет. Неки уфолози говоре да је такве случајеве много теже одбацити као погрешну процену земаљских објеката. Гордон Купер и Едгар Мичел су два НАСА-ина астронаута која су изразила интересовање за НЛО-е и извикала предрасуде појединих професионалаца (Купер је тврдио да је видео НЛО-е раних 1950их).
И скептици и уфолози се слажу да се велика већина случајева може објаснити као природни феномени, обично као погрешна тумачења објеката са којима посматрач или није упознат или их види под необичним околностима (на крају се испостави да су то биле само ненамерне грешке). Само мали проценат опажања су намерне обмане. После истраге већина НЛО-а, уствари, постане ИЛО-и – Идентификовани летећи објекти.
Чак иако велика већина НЛО-а постане ИЛО-и, један добро документовани случај, као што је чилеански случај са радарским и визуелним опажањем из 1997., који је потврдила влада у Сантијагу , је довољан да се оповргне хипотеза о ниједном случају (null hypothesis). Слично томе, физичар Мичијо Каку наводи да „иако можда 99% свих опажања НЛО-а може бити одбачено, пошто су узроковани познатим феноменима, оно шта је узнемирујуће за физичаре је преосталих 1% ових опажања, опажања која су бројна и начињена многобројним методама опажања. Нека од најинтригантнијих опажања потичу од пилота и путника комерцијалних авиона - ове појаве су такође примећене на радару и забележене су на видео траци. Овакве случајеве је теже одбацити“.
С друге стране, много необјашњивих случајева је и даље или игнорисано од медија или, ако скептик нуди објашњење које се не поклапа са чињеницама (нпр. за цик-цак кретање светлећих објеката које је детектовано на радару се каже да је то погрешно тумачење Јупитера) губе пажњу медија и, што се тиче медија, случај је завршен.
Понекад се каже да ванредне тврдње захтевају ванредне доказе, али много истраживачких група само тврди да тема заслужује даљу истрагу, и то не само и правцу да се докаже да су НЛО-и обавезно ванземаљске летелице.
Скептици кажу да заиста постоје опажања непознатих летећих објеката, која се обично логички објасне, да нема материјалних доказа неке ванземаљске летелице и да се за многе тврдње испоставило да су преваре. Такође наглашавају да терет доказивања лежи на ономе ко износи тврдњу. Са друге стране, Марчело Труци, професор социологије на Универзитету Источни Мичиген, каже да неки самопрокламовани скептици злоупотребљавају термин (или, чак, погрешно тумаче своје мишљење): „Пошто се скептицизам уопштено односи пре на сумњу него на агностички став, они који себе називају скептицима су у ствари псеудоскептици који су, по мом мишљењу, стекли лажну предност узурпирањем тог назива“.
Заговорници такође често коментаришу да, иако је тема о НЛО-има предмет предрасуда које потичу од исмевања и стигматизације (према Какуу: 'Не постоје фондови за оне који би се озбиљно бавили неидентификованим објектима у свемиру, и нечија репутација може да страда ако неко само и покуша да изрази интерес за ове неортодоксне ствари.'), постоји огромна количина доказа, како фотографија, видео записа, тако и изјава бројних заклетих сведока.
[уреди] Докази и заташкавања
Неки такође тврде да су огромну количину материјалних доказа брзо, али понекад трљаво, забашурили владини чиновници, не увек у униформама, са циљем да сачувају становништво психолошки неприпремљено за друштвене, теолошке и безбедносне импликације такве стварност.
Постоје раштркани извештаји о заташкавању доказа у вези са НЛО-има кроз много деценија: 1950., Николас Маријана (Nicholas Mariana) је снимио на филм неке необичне објекте на небу и на крају филм предао америчком ваздухопловству, али је инсистирао да су најбољи кадрови објеката били уклоњени са филма када му је био враћен; 1961., Жак Вале (Jacques Vallee) је саопштио да је био сведок када су биле уништене извесне траке на којима се види непознати објекат који надлеће земљу.
Заташкавање доказа који потврђују постојање ванземаљског живота је почело да се разматра после откривања пулсара. Астрофизичар Питер А. Стурок (Peter A. Sturrock) је написао да 'када су били откривени први регуларни радио сигнали пулсара, кембрички научници су озбиљно разматрали могућност да можда потичу од неке ванземаљске цивилизације. Разматрајући ову могућност, одлучили су да, уколико се то покаже тачним, они не могу изаћи у јавност без претходног договора са властима. Чак је било и дискусије о томе да ли је у најбољем интересу човечанства уништити доказе и заборавити на све!'.
[уреди] Обмане
Од многих сведока који су пријавили да су видели НЛО, за само мали проценат је доказано да су обмањивачи . Неки су се држали својих прича упркос убедљивим доказима о обмани. За наредне случајеве се нашироко сматра да су преваре, иако неки и даље имају заговорнике међу истакнутим истраживачима:
Дискредитована опажања:
[уреди] НЛО и психологија
Тврдње студија о НЛО-има су током година довеле до значајних открића о атмосферским феноменима и психологији. У психологији, студија о НЛО-има је открила информације о погрешним тумачењима, илузијама вида, халуцинацијама и машти склоним личностима, које могу да објасне зашто су неки људи спремни да поверују обмањивачима као што је био Џорџ Адамски. Многи су сумњали у поузданост хипнозе у случајевима отмица ванземаљаца.
[уреди] Преплитање паранорналног, мистичног и окултног
Поље НЛО-а се не преплиће обавезно са паранормалним, иако је у пракси то чест случај. Неки истраживачу попут Џона Кила (John Keel) и Жака Валеа (Jacques Vallee) тврде да постоји директна веза између НЛО-а и паранормалних феномена.
Такође, поједине верске секте су учиниле НЛО-е средиштем својих веровања.
Многи древни религијски цртежи садрже приказе који се тумаче као НЛО-и и ванземаљска бића. Неки такође верују да је током дугих периода историје нељудска интелигенција утицала на извесне религије и обичаје.
[уреди] Завере
За НЛО се понекад тврди да су део организоване завере у којој Влада намерно прикрива постојање ванземаљаца, или сарађује са њима. Постоје многе верзије ове приче, неке су ексклузивне, док се друге преклапају са другим теоријама завере.
Спекулише се и да су НЛО феномени пробе експерименталних авиона или напредног оружја. У овом случају НЛО су виђени или као неуспех да се одржи тајност, или су намерни покушаји дезинформације како би се сам феномен исмејао с циљем да се несметано прогони. Ова теорија се не слаже са претходном, према којој је савремена војна технологија адаптирана технологија ванземаљаца. Види Област 51
Такође се сугерише да је целокупна људска технологија, или њен већи део, заснована на контактима са ванземаљцима. Види древни астронаути

Summary:
Неидентификовани летећи објекат (НЛО) означава било какав летећи објекат или оптичку појаву, опажене голим оком или помоћу радара, а чија природа посматрачу није позната. Занимање за ове објекте лежи у тврдњама да неки од њих исказују неуобичајене особине, а нарочито непрекидна нагађања да неки од њих могу бити производи ванземаљске интелигенције.
Можда је најбољу научно признату дефиницију НЛО дао астроном Ален Хајнек речима:
Још у античко доба постојали су извештаји о виђењима необичних летећих појава, али од Другог светског рата се може говорити о постојању савремених извештаја и првим званичним истраживањима када су савезнички пилоти виђали неидинтификоване летеће објекте које су назвали фу-ловцима током 1946. године. Извештаји о виђењима НЛО постали су још чешћи након првог званичног објављеног извештаја 1947. године. Од тада па до данас, виђено је и пријављено на десетине хиљада НЛО Многа виђења, међутим, остају непријављена јер се људи боје да не испадну смешни, а и зато што многе државе немају овлашћена лица која би примала и процењивала веродостојност извештаја о НЛО.
Када се НЛО идентификује (установи се да се ради о некој летелици или метеоролошком балону), онда тај објекат престаје да буде НЛО и постаје ИО, тј. идентификовани објекат.