[уреди] Географија и положај
Ванкувер се налази на 49°16′СГШ 123°7′ЗГД, у пацифичкој временској зони (UTC-8). Смештен је насупрот острва Ванкувер, природне заштите од климатских утицаја са Тихог океана, а између њега и града се налази мореуз Џорџија. Град је заправо смештен на полуострву Берард, између истоименог залива на северу и реке Фрејзер на југу. На северозападној страни полуострва је Енглески залив који је повезан са два километра дугом увалом Фолс Крик која образује још једно полуострво. На том полуострву је центар града и Стенлијев парк. Град обухвата простор од 114,67 km² равничарско-брдовитог терена. Његова највиша тачка је на 167 m надморске висине, на Малој планини на којој је и Парк краљице Елизабете. У околини Ванкувера има много планинских терена погодних за зимске спортове.
Све до 1885. име Ванкувер односило се на острво Ванкувер, тако да се често погрешно мисли да се град налази на том острву. И град и острво добили су име по британском капетану Џорџу Ванкуверу, који је 1792. открио ову област.
У Ванкуверу се налази Стенлијев парк, који са површином од 404,9 ha спада међу највеће градске паркове у Северној Америци. Градским пејзажом доминирају Северне приобалне планине, а кад је време ведро види се снегом покривена вулканска купа планине Маунт Бејкер у америчкој савезној држави Вашингтон на југу, острво Ванкувер са мореузом Џорџија на западу и југозападу и острво Боуен на северозападу.
[уреди] Клима
Клима Ванкувера је умерена и по Кепену се класификује као океанска. У летњим месецима има мање кише, па су честе суше, нарочито у јулу и августу. У осталом делу године много је више падавина, посебно у периоду октобар-март.
Просечна годишња количина падавина, измерена на аеродрому Ванкувер у оближњем Ричмонду, износи 1.199 mm, али на широј градској територији она значајно варира у зависности од топографије и много је виша у центру града. Зими су падавине скоро свакодневне, док су летњи месеци сувљи и сунчанији са умереним температурама као последицом утицаја благих морских ветрова. Просечна максимална дневна температура износи 20 °C у јулу и августу, док максимална достиже и 30 °C. Највиша измерена температура забележена је 30. јула 2009. и износила је 34,4 °C, Снег просечно пада 11 дана годишње, док током три дана падне више од шест центиметара снега.
Просечна количина снежних падавина је 18,2 cm, али снег се на тлу не задржава дуго. У ширем подручју Ванкувера зиме су блаже од оних у оближњој Викторији, Нанаиму и Данкану (сва три града се налазе на острву Ванкувер). Дневна температура испод 0 °C бележи се просечно 46 дана годишње, а два дана годишње спусти се испод -10 °C. Температура се спушта испод нуле у просеку 2,4 дана годишње.
[уреди] Вегетација
Првобитна вегетација већег дела данашњег Ванкувера и околине састојала се од густих четинарских прашума и насумично разбацаних шума јавора и јове, те од великих мочварних површина (због слабог одводњавања мочвара је било и на већим надморским висинама). За приобаље Британске Колумбије била је карактеристична четинарска мешавина дуглазије, црвеног западног кедра и џиновске тује. У овој области расту највиши примерци ових врста. Највиших примерака има у старој ванкуверској шуми у области Гастаун, а такође и на јужним падинама Фолс Крика и Енглеског залива око Јерихонске плаже. Шума у Стенлијевом парку је посечена у периоду између шездесетих и осамдесетих година 19. века.
Многе биљне врсте које данас расту у ванкуверској области донесене су из других делова Америке и Пацифика. У самом граду успевају различите врсте палми и другог егзотичног дрвећа попут чилеанске араукарије и јапанског јавора те разне цветнице попут магнолије, азалеје и алпске руже. Неки примерци алпских ружа су достигли изузетне димензије, а такође и друге цветне врсте које су биле донесене из области са оштријом климом као што су источна Канада или Европа. Домаћи Дагласов јавор такође може нарасти до изузетне висине. У великом броју градских улица посађене су сакуре (јапанске трешње) које тридесетих година 20. века јапанска влада поклонила граду. На улицама се такође могу наћи и кестенови, дивљи кестенови и друге врсте украсног дрвећа.
[уреди] Фауна
У околини града живе врсте које се ретко срећу у другим крајевима Канаде, попут северне летеће веверице и црвенокрестог великог детлића. На подручју града није необично видети дивље животиње попут којота, ракуна, црнорепог јелена и америчког твора (сканка) које у потрази за храном улазе и у сам град. Веверице и ракуни у Стенлијевом парку често траже храну од људи. У Ванкуверу се проводи програм за побољшање услова живота чапљи и орлова, који настањују Стенлијев парк.
[уреди] Историја
Археолошки налази су показали да домородачки народи област Ванкувера, настањују већ 8—10 хиљада година. Град се налази на традиционалним територијама племена Сквамиш, Слеј-Ватут и Масквијам из обалске салишке групе. Остаци домородачких насеља налазе се у разним деловима Ванкувера попут Стенлијевог парка, Фолс Крика, Китсилана, Појнт Греја и области око ушћа реке Фрејзер.
[уреди] Истраживање подручја
Шпански капетан Хосе Марија Нарваез је био први Европљанин за кога се зна да је (1791) истражио Џорџијски мореуз, иако неки историчари верују да је Френсис Дрејк био први Европљанин који је пловио овуда. Године 1791. британски капетан Џорџ Ванкувер придружио се шпанској експедицији која је успоставила базу у теснацу Нутка на острву Ванкувер па је имао прилику да настави са истраживањем мореуза Џорџије али и мореуза Пјуџет у данашњој области Сијетла у САД. Сајмон Фрејзер је био први Европљанин који се 1808. спустио низ реку која је касније названа по њему. Изузев доба „Златне грознице“ (од 1858. до 1859), територије Берарда и Енглеског залива су све од касних 60-их година 19. века биле врло ретко настањене.
[уреди] Златна грозница и оснивање града
Злато пронађено 1858. у кањону реке Фрејзер привукло је на обале реке више од 25.000 људи, углавном из Калифорније. Већина њих је заобишла место на којем ће настати Ванкувер , који је најмлађи град Британске Колумбије. Прва европска насеобина у Ванкуверу, тачније на реци Фрејзер око моста Оук, била је Маклиријева фарма која је основана око 1862. Зачетак ванкуверске дрвне индустрије била је пилана основана y Мудивилу (данас град Северни Ванкувер) 1863. Капетан Едвард Стамп убрзо је изградио неколико пилана на јужној обали залива. Стамп, који је покренуо сечу дрвећа у области Порт Албернија, прво је покушао да отвори пилану у Броктон Поинту, али је због снажних водених струја и гребена био присиљен да посао пресели на почетак данашње улице Гор. Ова пилана, позната и као Хејстингсова пилана, постала је језгро будућег Ванкувера. Значај пилане је знатно опао доласком Канадске пацифичке железнице 1880, иако је пилана остала важан део локалне економије све до затварања 1920.
Насеље које ће се касније назвати Гастаун брзо је израсло око импровизоване првобитне крчме коју је основао Гас Џек Дајтон 1867. у близини Хејстингсове пилане.
[уреди] Канадска пацифичка железница и развој града
Колонијалне власти су 1870. анализирале насеље и дале му статус градића, коме су променили име у Гранвил, по тадашњем британском државном секретару за колоније, лорду Гранвилу. Ово место, са својом природном луком, је на крају изабрано као завршни терминал Канадске пацифичке железнице, на разочарење Порт Мудија, Њу Вестминстера и Викторије, који су тражили да они буду крајња станица. Пруга је била подстицај за Британску Колумбију да се придружи Канадској конфедерацији 1871. године, али су Пацифички скандал и расправе због коришћења кинеске радне снаге одложили изградњу све до 1880-их.
Град Ванкувер је званично основан 6. априла 1886, исте године када је прва трансконтинентална пруга стигла до града. Председник канадске пацифичке железнице Вилијам ван Хорн је дошао у Порт Муди да успостави терминал КПЖ на наговор Хенрија Џона Камбија и дао је граду садашње име по Џорџу Ванкуверу.
[уреди] Велики пожар и брзи раст
Велики пожар који је избио 13. јуна 1886. уништио је цео град, а исте године је основана Ванкуверска ватрогасна служба и град је брзо обновљен. Број становника Ванкувера је растао од око 1000 становника 1881. до 20.000 на крају века и 100.000 1911. године.
Ванкуверски трговци су снабдевали трагаче за златом током Клондајске златне грознице 1898. године. Један од ових трговаца, Чарлс Вудвард, је основао прву продавницу у данашњим улицама Џорџија и Главној (енгл. Main Street) 1892. године, која ће са Спенсеровом и Хадсон беј трговином, деценијама чинити језгро градске трговачке зоне.
Привредом старог Ванкувера су доминирале велике компаније попут Канадске пацифичке железнице, која је обезбеђивала капитал за брзи развој новог града. Иако се индустрија развијала, природни ресурси су постали основ привреде Ванкувера. Овај сектор се у почетку ослањао на дрвну индустрију, а касније на извоз кроз луку, док је комерцијални саобраћај чинио највећи привредни сектор до 1930-их.
[уреди] Раднички и други покрети
Доминацију великих компанија у привреди града пратио је често веома борбен раднички покрет. Први велики штрајк десио се 1903. године, када су радници железнице штрајковали због тога што Канадска пацифичка железница није хтела да призна синдикат. Вођу штрајкача Френка Роџерса убило је обезбеђење КПЖ-а док је стражарио на доковима, чиме је постао прва жртва покрета у Британској Колумбији. Пораст незадовољства међу индустријским радницима широм покрајине довео је до првог генералног штрајка у Канади 1918. године у камберлендским рудницима угља, на острву Ванкувер. Након затишја током двадесетих година 20. века, талас штрајкова је кулминирао 1935. године када су незапослени дошли у град да протестују против услова у камповима помоћи, којима је управљала војска у удаљеним областима широм покрајине. Након два напета месеца са свакодневним протестима, штрајкачи из кампова су одлучили да своје жалбе представе савезној влади у Отави, али су њихови протести угушени на силу. Радници су ухапшени код Мишена и задржани су у радним камповима до краја Велике депресије.
Други друштвени покрети, као што су феминизам првог таласа, реформе морала и покрет умерености такође су имали важну улогу у развоју Ванкувера. Мери Елен Смит, ванкуверска суфражеткиња и присталица забране точења алкохола, 1918. године постала је прва жена посланик у покрајинској скупштини Канаде. Забрана точења алкохола почела је током Првог светског рата и трајала је до 1921. године, када је покрајинска влада увела контролу над продајом алкохола, која је и даље на снази. Први канадски закон о забрани дрога донесен је након истраживања савезног министра рада и будућег премијера Канаде Вилијама Лиона Макензија Кинга. Кинг је послат да истражи наводе о штети насталој током немира који су избили када је Друштво за искључивање Азијата повело руљу кроз кинеску и јапанску четврт. Двојица оштећених били су произвођачи опијума, и након даље истраге, Кинг је открио да су беле жене посећивале места на којима се продавао и пушио опијум у истој мери као и Кинези. Савезни закон који је забранио производњу, продају и увоз опијума за немедицинске сврхе убрзо је усвојен на основу ових закључака.
Спајање Ванкувера са Поинт Грејом и Јужним Ванкувером дало је граду коначне границе, убрзо након што је постао трећа највећа метропола у држави. До 1. јануара 1929. године становништво увећаног Ванкувера износило је 228.193 становника, а сам град се простирао преко целог полуострво између теснаца Бурард и реке Фрејзер.
[уреди] Други светски рат
Избијање Другог светског рата помогло је овој регији да се брже опорави. Бродоградилиште је производило корвете и миноловце за Канадску краљевску морнарицу, а Боингова фабрика, у оближњем Ричмонду, производила је делове за бомбардере Б-29. Неколико месеци после напада на Перл Харбор 1942, канадска влада је почела да сматра Канађане јапанског порекла претњом националној безбедности. Њихова имовина је одузета, а они су интернирани у логоре, у унутрашњости државе. Влада Канаде се 1988. године званично извинила и понудила надокнаду.
[уреди] Изградња знаменитости
У децембру 1953. телевизија CBUT је прва почела да емитује телевизијски програм у западној Канади. Како би се побољшао саобраћај у граду подигнуто је неколико мостова. Пре рата су подигнути Други тесначки мост (1925) и мост Лајонс гејт (1938) на северној обали теснаца Бурард. Мост Оак стрит преко реке Фрејзер до Ричмонда подигнут је 1957, а 1960. такозвани Меморијални металски други тесначки мост, преко теснаца Бурард.
Поред Универзитета Британске Колумбије основаног 1908. године, у предграђу Бурнаби основана су два нова универзитета, који сада имају одељења и у Ванкуверу; први је био Технолошки институт Британске Колумбије основан 1960. а следио га је Универзитет Сајмон Фрејзер 1965. године. Становници кинеског насеља из округа Страткона су се крајем 1960-их побунили због предложеног рушења тог насеља, кроз које је био планиран пролазак аутопута. Протести су уродили ревизијом плана саобраћаја и 1980. године је донесена одлука о забрани градње аутопута у граду. Због сталног раста саобраћаја ка и од аеродрома Ванкувер на Си Ајленду, преко реке Фрејзер је подигнут још један мост - Мост Артура Лејнга, који је отворен 1976. године.
[уреди] Нагли развој града
Када је Ванкувер изабран за домаћина Светске изложбе 1986. године, почео је нагли развој града, који, уз неколико прекида, траје и данас. Први покривени стадион у Канади, Би-Си Плејс, отворен је 1983, а у јануару 1986. је пуштена у рад надземна желеница Скајтрејн, која повезује Ванкувер са његовим предграђима. Друге значајне грађевине које су подигнуте због светске изложбе 1986. и од тада доминирају градским пејзажом су: музеј Научни свет у Телусовом свету науке, Канада плејс и концертна дворана Трг нација. Светска изложба је трајала од маја до октобра 1986, а посетило ју је више од 20 милиона посетилаца. Изложбени простор се налазио на северној обали Фолс Крика, на месту на коме је претходно била огромна индустријска зона. После изложбе, тај простор је продат хонгкошком бизнисмену Ли Кашингу. Он је преобразио Фолс Крик у густо насељену и атрактивну стамбену зону на ободу центра града. Још 1970-их полуострво Гранвил Ајленд је из индустријске зоне претворено у трговачку и културну зону.
[уреди] Олимпијске игре
Канадски олимпијски комитет је 1998. године поднео кандидатуру за организовање Зимских олимпијских игара 2010. У конкуренцији Квебека и Калгарија, Ванкувер је освојио највише гласова, како би био канадски кандидат за домаћина Игара. На правно необавезујућем референдуму 22. фебруара 2002. 63,9% изашлих гласача је дало свој глас за подношење кандидатуре. Ванкувер је добио организацију Игара на седници МОК 2. јула 2003. године у Прагу, победивши аустријски Салцбург и јужнокорејски Пјонгчанг.
[уреди] Становништво
Ванкувер се назива градом квартова, пошто је сваки кварт другачији по свом карактеру и етничком саставу. Становници енглеског, шкотског и ирског порекла су током историје чинили највеће етничке групе у граду, а елементи британског друштва и културе су видљиви у неким деловима града, посебно у Јужном Гранвилу и Креисдејлу. Немци су следећа највећа европска етничка група која се населила у граду и били су предводници у друштвеним и привредним активностима града све до појаве анти-немачког расположења избијањем Првог светског рата 1914. Кинези су најбројнија азијатска етничка група, која у Ванкуверу има разне заједнице које се служе бројним дијалектима кинеског језика, међу којима су кантонски и мандарински. Квартови са различитим етничким трговинским зонама су Панџаб маркет, Мала Италија, Грчка четврт и бивша Јапанска четврт.
Прилив имиграната из Хонг Конга током осамдесетих година 20. века који су се иселили због коначног преласка града у посед Народне Републике Кине, уз повећан број имиграната из континеталне Кине и са Тајвана, је створио једну од највећих концентрација Кинеза у Северној Америци. Ово досељавање азијатских имиграната је наставило традицију досељавања становништва из целог света, чиме је Ванкувер постао друго најпопуларније одредиште за имигранте у Канади (после Торонта). Друге значајне азијатске етничке групе у Ванкуверу су Индијци, Вијетнамци, Филипинци, Индонежани, Корејци, Камбоџанци и Јапанци. Упркос порасту имиграције из Латинске Америке у Ванкувер током осамдесетих и деведесетих година 20. века, њен укупан удео је релативно низак, што се може рећи и за имигранте из Африке (3,6% односно 3,3% укупног досељеничког становништва) >
Пре досељавања имиграната из Хонг Конга током деведесетих година 20. века, највеће небританске етничке групе су били Ирци и Немци, затим Норвежани, Швеђани, Италијани, Украјинци и Кинези, од којих су већина потомци досељеника из Тајшана у покрајини Гуангдунг. Од половине педесетих до осамдесетих година 20. века, многи Португалци су дошли у Ванкувер, па сада Ванкувер има трећу највећу популацију Португалаца у Канади, после Торонта и Монтреала. Становници пореклом из источне Европе (Југословени, Руси, Чеси, Пољаци и Мађари) почели су да се досељавају после Другог светског рата. . Грчка имиграција се увећала крајем шездесетих и почетком седамдесетих година 20. века за време диктатуре војне хунте у Грчкој, а већина се населила у области Китсилано. У граду постоји и српска заједница, која има и свој културни центар.
У граду и широј околини живи значајан број домородачког становништва, па Ванкувер има највећу домородачку заједницу у покрајини.
[уреди] Религија
У Ванкуверу не постоји доминантна религија. Највећи део становништва, 19,0%, се на попису 2001. године изјаснио као римокатолици. Ово је првенство резултат имиграције из католичких земаља, попут Италије, као и због чињенице да су католички мисионари дошли први међу Прве народе. Разним протестантским деноминацијама (углавном англиканцима) припада 17,4%, православци чине 1,7% становништва, услед великог броја грчких и украјинских досељеника, док се 4,4% становништва изјаснило као верници осталих хришћанских заједница. Следбеници будизма (углавном кинеског порекла) чине 6,9%. Са Индијског потконтинента су следбеници хиндуизма (2,8%) и сикизма 1,4%. Верници Јудаизама чине 1,8% становништва, исламa 1,7%, а припадници осталих религија чине 0,8% становништва. Да не припада ни једној верској групи, изјаснило се 42,2% становништва.
У односу на друге градове на северноамеричком континенту, Ванкувер, као и остатак покрајине Британске Колумбије, има мали број редовних верника. Овај број је 1946. године износио 67%, а током следећих деценија бележен је пад на само 20%, према попису 2001. године.
Ванкуверска надбискупија је 1908. настала из Њувестминстерске бискупије. Она обухвата југозападни део покрајине Британске Колумбије, без острва Ванкувер. Седиште надбискупије је Катедрала свете круне саграђена 1899/1900. године. Украјинска гркокатоличка црква у граду је под јурисдикцијом Винипешке митрополије. Англиканска дијецеза је 1929. године преместила своје седиште из Њу Вестминстера у ванкуверску Катедралу цркве Христове, саграђену 1894/95. године. Саборна црква Свете Тројице је једна од цркава Украјинске православне цркве у Канади и једна од две саборне цркве Епархије едмонтонске и западноканадске.
Најчешћи правац будизма који се појавио доласком азијских имиграната је будизам чисте земље. Најважнији храм будизма у овом региону је Међународни будистички храм у близини Ричмонда. Јеврејска заједница у Ванкуверу, чије се присуство може пратити уназад до времена оснивања града, сада је трећа по величини у Канади. Већина њених чланова су следбеници конзервативног јудаизма, затим реформаторског јудаизма и ортодоксног јудаизма. Почетком 20. века у граду су се досељавали сики, хиндуси и муслимани, који су долазили из тадашње Британске Индије.
[уреди] Политика и локална самоуправа
У Законодавној скуштини Британске Колумбије, Ванкувер представљају 11 посланика, међу којима је и Гордон Кембел, садашњи премијер. Тренутно 6 места држи Либерална партија, а 5 Нова демократска партија.
У Парламенту Канаде Ванкувер има 5 посланика. На савезним изборима 2008. године Либерална партија Канаде освојила је 3 мандата, а Нова демократска партија 2.
За разлику од осталих општина Британске Колумбије, Ванкувер је статус општине добио Ванкуверском повељом. Овај закон, усвојен 1953, је заменио Акт о увођењу самоуправе Ванкувера из 1921. и пружа граду већа и бројнија овлашћења од других општина које делују под Законом о општинама Британске Колумбије.
Градском владом је од Другог светског рата доминирало Нестраначко удружење (NPA), странка десног центра, мада уз значајне периоде владавина странака левог центра. NPA се поделила око питања дрога 2002. године, што је значајно допринело убедљивој победи Коалиције напредних гласача на политици минимализације штете. Последица тога је да је у граду основано прво место за безбедно убризгавање инјекција за потребе значајног броја градских интравентских хероинских зависника.
Ванкувером управља десеточлано Градско веће, деветочлани школски одбор и седмочлани одбор за паркове, који су сви изабрани на трогодишњи мандат кроз већински систем. Током историје, богатији западни крај Ванкувера је гласао за конзервативце или либерале, док је источни део града гласао за левичарске партије.
Иако је град политички подељен, често је постизан консезус око бројних важних питања. Заштита градских паркова, фокус на развој градског метроа уместо на систем аутопутева, приступ минимализацији штете код нелегалне употребе дрога и давање приоритета развоју општине, су примери политика које имају широку подршку партија у Ванкуверу.
[уреди] Административна подела
Ванкувер је подељен у 23 градска округа
[уреди] Привреда
Захваљујући свом положају на Пацифичком обручу и чињеници да је западни крај Трансканадског аутопута и пруге, Ванкувер је један од највећих индустријских центара у држави. Лука Ванкувера, највећа и најпрометнија у Канади, тргује на годишњем нивоу са робом у вредности више од 75 милијарди канадских долара, у размени са преко 130 држава. Делатности луке стварају више од 10,5 милијарди долара бруто домаћег производа и 22 милијарде долара аутпута.
Други стуб привреде је шумарство и рударска индустрија. Ванкувер је седиште компанија за сечу дрвећа и вађење руда као што су „Канфор“ и „Вест Фрејзер тимбер“ (други и трећи по величини произвођач дрвета у свету), као и многобројних рударских компанија, укључујући „Тек Коминко“ и „Голдкорп“. Ванкуверска берза (сада део берзе у Торонту), је међу најважнијим тржиштима за улагање капитала на свету за мала и средња рударска предузећа. Поред тога има бројне огранке националних и међународних банака, као и услужних предузећа.
Током последњих пар година, град је постао изузетно важан центар развоја софтвера, биотехнологије и филмске индустрије.
Положај града га је учинио значајном туристичком дестинацијом. Туристи посећују градске вртове, Станлијев парк, Парк краљице Елизабете, Вандусенову ботаничку башту, планине, океан и шуме у околини града. Сваке године преко милион људи дође у Ванкувер на својим крстарењима, која често продужују даље до Аљаске.
Ванкувер је један од најскупљих градова за живот, са ценама становања које су највише у Канади. Почевши од 1990-их, финансирана је изградња високих кондоминиума у центру града, делом од прилива капитала од имиграната из Хонг Конга, који су отишли из њега због предаје града Кини. Такав развој је сконцентрисан у окрузима Јејлтаун и Коал Харбор и дуж многих станица надземне железнице источно од центра града. Избор града за домаћина Зимских олимпијских игара 2010., је такође имао велики утицај на економски развој. Још један значајан међународни догађај се одржао у граду - Светска изложба 1986., која је имала више од 20 милиона посетилаца и канадској привреди донела 3,7 милијарди долара. Неке од градских знаменитости као што су систем надземне железнице и Канада Плејс, су изграђени као део те изложбе
[уреди] Саобраћај
Систем трамваја у Ванкуверу је пуштен у рад 28. јуна 1890. године и ишао је од (првог) моста Гранвил стрит до Вестминстерске авеније (данашње Главне улице и Краљевског пута). Мање од годину дана касније, Вестминстерска и ванкуверска трамвајска компанија је пустила у рад прву канадску међуградску линију између ова два града и даље до града Чиливак, уз другу линију железнице ка острву Лулу од моста Гранвил стрит до Стивстона преко Керисдејла, која је подстицала развој стамбених зона изван централног језгра. Електрична железница Британске Колумбије је водила градски и међуградски железнички систем све до 1958, када су њене последње трамвајске шине демонтиране у корист тролејбуса и аутобуса. Ванкувер је по броју тролејбуса други град у Северној Америци, после Сан Франциска.
Градска већа су током 1970-тих и 1980-их забрањивала изградњу аутопутева у дугорочним плановима развоја града. Стога је једини аутопут у близини територије града Аутопут 1, који пролази кроз североисточни део града. Док је број аутомобила у Ванкуверу полако растао са растом популације, проценат власника аутомобила и просечна удаљеност којом они свакодневно путују су пали од почетка 1990-тих. Ванкувер је једини већи град Канаде са оваквим трендом. Због чињенице да се време путовања по једном возилу повећало за трећину и све већих саобраћајних гужви, становници Ванкувера теже да живе у областима близу својих интереса или да користите енергетски ефикаснија средства путовања, као што су јавни превоз и бицикли. Ово је делом резултат плана градских власти за решење проблема саобраћаја и вођења кампање за заштиту животне средине. Политика управљања захтевима саобраћаја је увела ограничења возачима, чиме им је отежала и поскупела вожњу, истовремено уводећи више погодности за невозаче.
Предузеће Транслинк је задужено за путеве и јавни превоз у широј области Ванкувера. Оно пружа аутобуски превоз, превоз трајектима за пешаке и бициклисте, превоз надземном железницом и експресни железнички саобраћај дуж Западне обале. Ванкуверски систем надземне железнице тренутно саобраћа на три линије: Миленијум, Експо и Канадској. Недавно отворена Канадска линија повезује аеродром Ванкувер и оближње приградско насеље Ричмонд са већ постојећим линијама. Планира се изградња Евергрин линије до 2014. године која ће повезивати градиће Кокитлам и Порт Муди на постојеће линије. Такође постоје планови за продужетак Миленијум линије на запад, до Универзитета Британске Колумбије у облику метроа испод Бродвеја и повећавања капацитета и продужетка Експо линије. Неколико путева ће бити довршено у наредних неколико година, укључујући замену за мост Порт Ман, као део програма покрајинске владе.
Међуградски железнички путнички саобраћај креће из Пацифичке централне станице. Мали путнички трајекти који полазе из Фолс Крика пружају превоз до полуострва Гранвил Ајленда, центра Ванкувера и Китсилана. Ванкувер има разгранату мрежу бициклистичких стаза широм града, због чега је превоз бициклом вид саобраћаја са највећим растом.
Ванкувер опслужује Међународни аеродром који се налази на Си Ајленду у Ричмонду, у непосредној близини града, јужно од њега. Он је други најпрометнији аеродром у Канади, и други највећи излаз на западној обали Северне Америке за међународни путнички саобраћај. Компаније за превоз хеликоптерима и хидроавионима саобраћају са ванкуверског аеродрома и из луке. Град такође опслужују два терминала за превоз трајектима, један у северозападном делу града, у Хорсшу Беју, а други у јужном делу, у Тевасену (у општини Делта).
[уреди] Архитектура
Ванкувер је 2006. године са густином од 5.335 становника по km² имао високу густину становништва, попут других северноамеричких градова. Урбанистичко планирање Ванкувера одликују високе стамбене и зграде мешовите намене у градском центру, као алтернатива субурбаним предграђима.
Овај приступ потиче са краја 1950-их, када су градски планери почели да охрабрују градњу високих стамбених зграда у ванкуверском Вест Енду , које су морале да испуне строге услове у погледу одстојања и отворених површина како би се заштитио видик и очувале градске површине. Успех ових густо насељених, али и за живот погодних насеља је почетком 1980-их довео до новог развоја градских индустријских зона као што су Северни Фолс Крик и Коал Харбор. Резултат тога је густо насељено градско језгро.
Значајне зграде у граду су Катедрала цркве Христове, хотел Ванкувер и Ванкуверска галерија уметности. Постоји неколико зграда модерне архитектуре, међу којима су Харбор центар, Ванкуверска палата правде и оближњи Робсонов трг (по пројекту Артура Ериксона) и Ванкуверска јавна библиотека (по пројекту Мошеа Сафдија), која подсећа на римски Колосеум.
Првобитна зграда компаније за дистрибуцију електричне енергије Би-Си Хидро у улицама Нелсон и Бурард је модернистичка вишеспратница, а сада је претворена у стамбену зграду. Такође је значајан „бетонски вафел“ зграде Макмилан Бледел на североисточном крају раскрснице улица Џорџија и Терлоу. Чувени додатак градском пејзажу је Канада Плејс, зграда која посдсећа на затегнуте шаторе, у којој је био смештен канадски павиљон на Светској изложби 1986, а у њему се налазе конгресна дворана, терминал за крстареће бродове и хотел Пан-Пацифик. Две модерне зграде које дефинишу јужни део градског пејзажа су градска кућа и Столетни павиљон ванкуверске болнице.
Скуп зграда у Едвардијанском стилу у старом градском језгру, су биле својевремено највише зграде у Британској империји. Оне су редом: Картер-Котон Билдинг (бивши дом ванкуверских новина Провинс), Доминион Билдинг (1907) и Сан Тауер (1911). Прве две зграде су у улицама Камби и Хејстингс, а друга у улицама Бјути и Пендер. Још једна значајна едвардијанска зграда у граду је зграда Ванкуверске галерије уметности, коју је дизајнирао Франсис Ратенбери, а који је такође пројектовао покрајинску скупштину и хотел Ванкувер, који је срушен после Другог светског рата због изградње новог хотела Ванкувер, један блок даље.
Сан Тауер је током двадесетих година 20. века коначно на месту највише зграде у Империји сменила Марин Билдинг у стилу арт декоа. Инспирисана Крајслеровом зградом у Њујорку, Марин Билдинг је позната по дотераној фасади од керамичких плочица, као и месинганим вратима и лифтовима, што је чини омиљеном локацијом за снимање филмова. Највиша зграда у Ванкуверу је Ливинг Шангрила висока 201 метар, односно 62 спрата. Друга највиша зграда у Ванкуверу Ван Вол Сентер је висок 150 метара и 48 спратова, који у стопу прати Шо Тауер са 149 метара.
[уреди] Култура
[уреди] Позоришта и филм
Позната позоришта у Ванкуверу су „Артс клаб тиатер компани“ и „Ванкувер тиатер спорт лиг“ на Гренвил Ајленду, „Ванкувер плејхаус тиатер компани“ и „Бард он Бич“. Мања позоришта су „Тачстоун“, „Студио 58“, „Карусел“ и „Јунајтед плејерс оф Ванкувер“. „Позориште под звездама“ лети изводи представе у Стенлијевом парку. У Ванкуверу се сваке године одржава Алтернативни фестивал.
Међународни филмски фестивал у Ванкуверу се одржава током две недеље у септембру и на њему се прикаже око 350 филмова, чиме спада у највеће филмске фестивале у Северној Америци.
[уреди] Музеји
У округу Китсилано се налазе Ванкуверски поморски музеј и Свемирски центар Х. Р. Макмилан. Музеј антропологије Универзитета Британске Колумбије је водећи музеј културе Првих народа са северозападне обале Тихог океана, док је Ванкуверски музеј највећи градски музеј у Канади. Свет науке је интерактивнији музеј. Град такође има разноврсну колекцију уметничких дела изложених у јавности.
Ванкуверска уметничка галерија има сталну поставку од скоро 10.000 уметничких предмета вредних више од 100 милиона америчких долара. У овом музеју, такође се налазе и радови Емили Кар.
[уреди] Медији
Ванкувер је велики центар за снимање филмова и телевизијског програма, због чега је стекао надимак Северни Холивуд. У граду се снимају филмови већ скоро један век, а све је почело са Едисон мануфактуринг компани. Филмска комисија Британске Колумбије је 2008. известила да је 260 филмова снимљено у Ванкуверу, по чему је он највећи филмски центар Северне Америке после Лос Анђелеса и Њујорка, и други после Лос Анђелеса у производњи телевизијског програма.
У граду се доставља велики број локалних, националних и међународних новина. Две најтиражније дневне новине на енглеском језику су Ванкувер Сан и Провинс. У граду се такође продају две новине које се продају по целој Канади: Глоб енд мејл и Нешенал пост. Друге дневне новине су 24H (локалне бесплатне дневне новине), ванкуверско издање националних бесплатних дневних новина Метро, Ванкувер курир који се штампа два пута недељено, и независне новине Џорџија стрејт. Три кинеска дневника су Миг Пао, Синг Тао дејли и Ворлд џурнал. Постоји велики број других локалних и међународних новина који се продају међу другим етничким групама.
Неке од градских телевизијских станица су CBC, Citytv, CTV и Global BC. OMNI British Columbia емитује дневне емисије на кантонском, мандаринском, панџабију и корејском језику, као и недељени програм на тагалогу и програм намењен другим културама. Ферчајлд група такође има две телевизијске станице: Ферчајлд ТВ и Таленвижен, које служе заједницама на кантонском и мандаринском језику.
Радио станице које емитују вести су CBC Radio One, CKNW и News 1130. Франкофону заједницу у граду опслужује CBUFT одсек Радио-телевизије Канаде, CBUF-FM 97,7 (Première Chaîne) и CBUX-FM 90,9 (Espace musique). Ванкувер такође има украјински програм са најдужим стажом у Британској Колумбији, Наш холос (Наш глас).
Питање медијске доминације је честа тема у Ванкуверу, пошто су Ванкувер Сан, Провинсе, Ванкувер курир и друге новине као што су Surrey Now, the Burnaby Now и the Richmond News, итд. као и телевизија Global BC у власништву Канвеста. Оваква концентрација власништва је подстакла алтернативе, што чини Ванкувер центром независних интернет медија међу којима су The Tyee и NowPublic.
[уреди] Образовање
Образовне институције у ванкуверском школском округу похађа више од 110.000 ђака у основном, средњем и високом образовању, што ванкуверски школски округ чини другим највећим у покрајини. У њему су 74 основне школе, 17 стручних школа, 18 средњих школа и 7 установа за образовање одраслих. Постоји више од 46 независниих школа које се делимично финансирају из покрајинског буџета и у којима се образује 10% ђака Ванкувера.
У широј области Ванкувера постоје два велика државна универзитета: Универзитет Британске Колумбије и Универзитет Сајмон Фрејзер, са око 80.000 уписаних студената (2008).
Институт за технологију Британске Колумбије и Колеџ Лангара су факултети које финансира држава, а поред њих постоје приватне установе и други факултети у околини Ванкувера, од којих су најпознатији Дагласов колеџ и Универзитет Капилано. На Универзитету уметности и дизајна Емили Кар се стичу дипломе и сертификати на пољу уметности и дизајна, док Ванкуверска филмска школа пружа једногодишњи курс у области снимања филма.
Страни студенти и они којима енглески није матерњи језик, чине значајан број уписаних у ове државне и приватне установе. Школске 2008/2009, 53% ђака у свом дому говорило је неки страни језик осим енглеског.
[уреди] Спорт
У граду се сваког априла одржава Трка Ванкувер Сана (трке на 10 km), затим Ванкуверски маратон који се одржава сваког маја и Ванкуверски полумаратон сваког јуна. Граус Гринд је 2,9-километара дуг успон на планину Граус, отворен током лета и јесени, а на њему се сваке године одржава Граус гринд планинска трка. У стазе за пешаке спадају Баден-Пауелова стаза, напорна стаза дугачка 42 километра од Хорсшу Беја до Дип Кова у округу Северни Ванкувер.
Ванкувер је домаћин Зимских олимпијских игара и параолимпијских игара 2010. У њему су се одржале Светске спортске игре полицајаца и ватрогасаца 2009. На стадиону Свонгард, у оближњем граду Бернабију, игране су утакмице Светског првенства у фудбалу за играче до 20 година 2007.
Ванкувер ће 2011. бити домаћин Грејовог купа, финала Канадске фудбалске лиге (CFL) које се одржава сваке године у неком од градова који имају клуб у овој лиги. Кошаркашки клуб Ванкувер Титани из Међународне кошаркашке лиге је своју прву сезону 2009. године играо у Ленгли ивент сентру.
Умерена клима у граду и близина океана, планина, река и језера учинили су овај крај популарном дестинацијом за рекреацију на отвореном. Ванкувер има више од 1.298 ha паркова, од којих највећи Стенлијев парк са површином од 404 ha. Ванкувер има неколико великих плажа, од којих су многе међусобно повезане и простиру се од обале Стенлијевог парка до јужног улаза у Енглески залив, од Кистилана до земљишта Универзитета Британске Колумбије (који такође има плаже које нису део ужег града). Плаже дуге 18 километара обухватају Другу и Трећу плажу у Стенлијевом парку, Енглески залив (Прву плажу), Сансет, Кистилано плажу, Јерихон, Локарно, Шпанску обалу, Продужетак шпанске обале и Западну шпанску обалу. Постоји такође и плажа на језеру Трут. Плаже пружају услове за многе водене спортове, па је град популарна дестинација за љубитеље вожње чамцима.
На 20-30 минута вожње од центра Ванквера су Северне приобалне планине, са три скијашке зоне: Чемпресна планина, планина Граус и Маунт Сејмор. Бициклисти су направили чувене бициклистичке стазе дуж Северних приобалних планина. Река Капилано, Симор и Линин поток, које такође пролазе кроз Северне приоблане планине, пружају могућности љубитељима екстремних спортова у периодима јесењих киша и пролећног отапања снега, мада су кањони тих река више искоришћени за пешачење и пливање, него за екстремне спортове.

Summary:
Координате: 49°�15'�58"�СГ Ш, 123°�7'�57"�ЗГД
Ванкувер (енгл. Vancouver, фр. Vancouver) је по величини трећи град у Канади. Налази се у покрајини Британска Колумбија и највећи је град у западном делу земље. По попису из 2006. Ванкувер има 578.041 становника , а град са околином 2.116.581 становника.
Основан je 1867. када су у области Гастаун подигнуте прве пилане, које су убрзо постале језгро будућег насеља. Ванкувер је статус града добио 1886. Продужетак трансконтиненталне пруге који је водио до града, био је завршен 1887. с циљем да се што боље искористи велика природна лука Ванкувера, која ће ускоро постати важна веза у трговини између Далеког истока и источног дела Канаде. Ово је такође имало утицаја на убрзани развој трговине са Европом. Ванкуверска лука је данас највећа и најпрометнија лука у Канади, као и четврта највећа лука (по тонажи) у Северној Америци. Дрвна индустрија је и даље главна привредна делатност у граду, док је туризам, захваљујући очуваној природи у околини града, на другом месту. Ванкувер је трећи највећи филмски центар у Северној Америци (после Лос Анђелеса и Њујорка) чиме је заслужио надимак Северни Холивуд. У граду је 1986. одржана Светска изложба, а у фебруару 2010. Ванкувер је, заједно са Вислером, био домаћин Зимских олимпијских игара.


[уреди] Детињство
Петар је био син руског цара Алексеја I и његове друге жене, Наталије Кириловне Наришкине. Алексеј I је из претходног брака са Маријом Милославском имао пет синова и осам ћерки, од којих су само два сина — Фјодор и Иван — били живи кад је Петар рођен. Алексеј I је имао још две ћерке са Наталијом Наришкином пре него што је умро 1674. године када га је наследио најстарији преживели син, Фјодор III .
Фјодор је владао шест година а онда умро од скорбута . Пошто није имао деце, избио је спор око права на престо између породица његове мајке, Наришкина и породице Алексејеве прве жене, Милославских . Правно гледано, Иван је био следећи владар по наследној линији, али је био физички и ментално неспособан да преузме дужност цара , а и бојари нису волели властољубиве Милославске те је бојарска дума (веће руских племића) у договору са патријархом, именовала десетогодишњег Петра за цара заједно са мајком као регентом, против чега се побунила Иванова породица на челу са његовом сестром, Софијом Алексејевном . Под Софијиним утицајем, избила је побуна „стрелаца“ (елитне руске војне јединице тог времена). Елитне руске војне јединице су упале у двор, опљачкали га и на Петрове очи побили многе бојаре међу којима и два старија брата царице Наталије, његове мајке . Петар и његова мајка су били присиљени да се повуку док је Софија преузела место регента над заједничком владавином Ивана и Петра .
[уреди] Младост
Док је Софија била регент, Петар је са мајком и људима који су му били блиски живео у дворцима у околини Москве, а највише у селу Пребраженском , где је дане проводио увежбавајући и обучавајући се у ратним вештинама са својим друговима. Временом, Петар је формирао сопствену јединицу само њему верних војника коју је назвао „Преображенски“ и „Семјоновски“ , према дворцима у којима је живео са мајком. Његови људи су га волели и били му верни јер их је третирао на једноставан начин и као пријатеље. Велико интересовање и љубав је показао ка изградњи бродова и пловидби, чему га је научио један Холанђанин кога је упознао у „немачком кварту“ смештеном ван града где су живели странци и где је радо одлазио .
Мајка му је организовала и женидбу са Јевдоксијом Лопухином 1689. године. Брак је био потпун промашај и Петар је након десет година брака натерао супругу да се одрекне брака и да се замонаши .
Кад је Петар напунио 17 година, Софија је схватила да јој прети опасност од њега те је почела да спрема преврат на двору у спрези са стрелцима. Кад је сазнао за Софијине намере, Петар се склонио у манастир св. Тројице Сергејевски, а затим позвао своја два пука којима су се затим придружили и неки одреди редовне војске и стрелаца. Софија је збачена с престола, и затворена у женски манастир .
Ипак, стварна власт је била у рукама Петрове мајке, Наталије Наришкине, тако да Петар још увек није могао да оствари апсолутну власт. Тек након мајчине смрти 1694. Петар је постао истински независан владар. Формално, Иван је делио власт са Петром, али без значајнијег утицаја. Након Иванове смрти 1696. године, Петар је постао и легално самостални владар.
У међувремену, наставио је да посећује немачки кварт, где се веома добро упознао са западњачким менталитетом и обичајима. Ту је стекао и два најбоља друга: Шкота Патрика Гордона (енгл. Patrick Gordon), авантуристу који се борио под заставама различитих земаља као најамник, и Швајцарца Франца Лефорта (фр. Franz Lefort), војника који је служио у руској војсци . И даље је организовао војне маневре, а за време свог боравка на Перејеславском језеру, изградио је војни брод уз помоћ мањег броја помоћника. Затим је отишао у Архангелск где је први пут у животу видео велике бродове и пловидбу на мору .
Русија је тада имала око 13 милиона становника и била је веома заостала. Већину становништва су чинили сељаци (кметови углавном), а број племића и грађана је сразмерно био веома мали . Буржоазија једва да је и постојала. Трговина која је била у рукама странаца, састојала се у размени западних фабричких производа за руске сировине, а градови готово да нису ни постојали, већ су били велика села .
[уреди] Почетак владавине
Година 1695. је била веома значајна година у Петровом животу. Те године Петар је почео да влада самостално. Било му је и те како јасно да Русија не може стати у ред великих сила ако не савлада своју заосталост, а да је савлада било је потребно, у првом реду, остварити излаз на море и раскинути културну и економску изолованост, нарочито од земаља западне Европе .
У то време Русија је контролисала једино излаз на Бело море. Шведска је контролисала Балтичко море, а контролу над Каспијским морем Петар је могао добити једино потискивањем Татара из зона око мора. Зато је Петар био присиљен да зарати са Татарима на Криму који су у то доба били турски вазали. Петров главни циљ је био заузимање Азова, тадашњег турског упоришта у Русији на реци Дону. У лето 1695. Петар је напао Азов, али је напад био одбијен. У новембру исте године, Петар, поучен неуспехом, изградио је у Вороњежу малу флоту чију је команду поверио Лефорту који је у јулу 1696. заузео Азов чиме је Русија добила излаз на Азовско и Црно море .
[уреди] Пут у Европу и побуне стрелаца
Да би задржао Азов, Петар је схватио да мора да формира велику флоту, за чију изградњу он није располагао ни инжењерима ни тесарима, као ни морнарима ни поморским официрима. Одмах је послао стотине бојара у Енглеску, Холандију и Италију на обуку у поморским вештинама, навигацији и бродоградњи . Кад се рашчуло да и сам цар жели да путује у иностранство, неке вође козака као и неки стрелци сковали су план да га убију, међутим, Петар је открио на време заверу и страховито се обрачунао са завереницима. Стотине завереника је било одвучено на Кремљински трг где су погубљени вешањем или одсецањем главе .
Подстакнут дивљењем и радозналошћу према западњачком начину живота и технологијама, Петар је 1697. кренуо на пут по Европи, у пратњи бројне делегације саветника (тзв. „Велика амбасада“). Желео је да што боље упозна обичаје и занате Запада како би их после применио у сопственој земљи. Путовао је инкогнито као Петар Михајлович , иако је на дворовима које је посећивао његов прави идентитет био познат и добијао је третман достојан свог положаја. Радио је неко време као дрводеља у бродоградилиштима у Амстердаму, а касније и у Енглеској, недалеко од Лондона. Посетио је главне градове Немачке и Аустрије, разговарао је са британским краљем Вилијамом III и упознао се са енглеским високим друштвом које је цара Русије сматрало надасве несвакидашњом појавом јер никад није раније видело једног монарха како пуши и пије по крчмама са морнарима . Петар је ово путовање искористио да унајми стотине техничара и официра странаца који је требало да своја знања ставе у службу Руске Империје. Такође је стекао велика знања из области бродоградње и картографије.
С друге стране, Петар је такође желео да покуша да добије помоћ и подршку европских владара у борби против моћног Османског царства. Међутим, Петрове наде су се изјаловиле; Француска је била традиционални савезник турског султана, а Аустрија је настојала да одржи мир на Истоку да би водила своје ратове на Западу. Осим тога, Петар је изабрао прилично лош тренутак за своју дипломатску офанзиву: Европа је у то време више размишљала о томе ко ће наследити шпанског краља без наследника Карлоса II него о борби против турске империје.
Његова посета је изненада прекинута 1698. године, када је због побуне стрелаца присиљен да прекине своје путовање по Европи и да крене назад у Русију, међутим, побуна је била лако угушена чак и пре него што се Петар вратио кући, те је Петар онда остао неко време у Пољској где се упознао са пољским краљем Августом II с ким је склопио савез у предстојећем рату против Шведске чији је циљ био да се Русији обезбеди излазак на море.
[уреди] Прве реформе
Кад се вратио у Москву, прво се обрачунао са побуњеницима. „Стрелци“, као војна формација, су распуштени, а многи од њих су били мучени, закопавани живи или протерани у Сибир . Сам Петар је учествовао у мучењу своје полусестре Софије коју је на крају доживотно затворио у манастир. Такође је окончао свој неуспели 17-годишњи брак. Натерао је Јевдокију да се одрекне брака и да оде у манастир . Царица је Петру родила три сина, а само један, Алексеј, је преживео, који је са осам година био одвојен од своје мајке. Односи између оца и сина су сваким даном били све гори — Алексеј је одбијао сваку послушност цару, а Петар је скоро свакодневно тукао свог сина .
Петрова посета Западу уверила га је да су многи европски обичаји били напреднији од традиционалних руских. Петар је зато заповедио свим својим чиновницима и званичницима да обрију браде и да носе одећу скројену по европској моди . Од тога су били изузети само свештеници, земљорадници и кочијаши . Бојарима је наредио да скрате своје дуге рукаве и сукње кафтана, традиционалне московске одеће татарског порекла. На једном пријему који је приредио по повратку из иностранства, исекао је маказама браде великодостојницима, без обзира што је у Русији ношење браде имало и верски значај и што је црква бранила бријање браде .
Ово нису биле једине промене које је унео у руско друштво. Вероватно поучен сопственим искуством, сматрао је уговорене бракове варварским обичајем , те је забранио склапање бракова против воље будућих супружника и прогласио је обавезним да будући супружници буду верени најмање шест недеља током којих би могли да се слободно виђају и боље упознају . Такође је наредио својим дворанима да приређују забаве по европским обичајима, а жене из виших сталежа су морале да одлазе на друштвене скупове, чиме је прекинута традиционална изолованост у којој су до тада жене биле држане, а што је представљало заостатак примитивних татарских обичаја .
Извршио је такође и корените промене у војсци, према западним стандардима. Племству је наметнуо обавезну службу држави било у администрацији било у војсци, а војну хијерархију је уредио тако да су се унапређења добијала на основу заслуга а не порекла, тако да је свако ко је својим делима заслужио, могао да достигне високе војне чинове . Такође је увео обавезну војну службу што му је створило војску од 300.000 сталних војника и морнара заједно са резервистима.
Да би могао да издржава толику војску, морао је да такође изврши корените промене у привреди и да индустријализује земљу. Подигао је много фабрика, бродоградилишта и радионица које су имале привилегије и државне субвенције. Створио је такав економски систем у коме је све било подређено владару. Цар је имао монопол над примарним производима, као што су катран и потаса, као и коже и свила из Сибира . Радна снага се обезбеђивала тако што је трговцима и власницима фабрика и рудника било дозвољено да купују цела села са све њиховим становницима који су морали да раде на имањима својих господара.
Црква је такође претрпела промене. Патријарх руске цркве је био замењен синодом који је био под директном царевом контролом .
Петар је 1699. напустио традиционални руски календар у ком је година почињала 1. септембра и прихватио је јулијански календар где година почиње 1. јануара.
[уреди] Стварање Руске Империје
 Од доласка на власт па све до његове смрти, Петар је непрестано водио ратове што је и условило његову целокупну спољну политику. Ратовао је против Османског царства 1695. и 1696. као и 1711. Петар је 1696. освојио луку Азов, сигуран излаз на Црно море, да би је касније 1711. изгубио у мировним преговорима са Турском. Такође је ратовао против Персије, којом је приликом освојио и територије на западној и јужној обали Каспијског мора. Русија је после те територије изгубила убрзо након његове смрти. Међутим, највећи и најважнији рат од свих које је водио Петар Велики, био је рат против Шведске који је трајао пуних 21 годину — од 1700. до 1721 .
[уреди] Велики северни рат
Решен да отвори Русији излаз на Балтик, а самим тим и слободан излаз у западну Европу, Петар је склопио мир са Отоманским царством и објавио рат Шведској којом је тада владао шеснаестогодишњи краљ Карло XII. Русија је основала коалицију заједно са Данском, Пољском, Бранденбургом и Хановером . Добро припремљена шведска војска је лако спречила први руски покушај заузимања балтичке обале и то победом у бици код Нарве 1700. године. У опсади Нарве испољили су се многи недостаци руске војске у погледу организације, ратне технике и снабдевања. Карло XII је у року од пола сата са својих 12.000 војника потукао руску војску од 40.000, заробивши много плена и сву руску артиљерију .
Годинама после тог пораза Русија се није усуђивала да поново нападне Шведску, тако да је Шведска могла да се усредсреди на освајање Пољске и Пруске. Петар се дао на реорганизовање своје војске и изградњу флоте. Да би надокнадио изгубљену артиљерију, наредио је да се са сваке треће цркве у Русији скину звона и прелију у топове . Војску је преуредио према западноевропском узору и успоставио војну обавезу. Племићи више нису могли у тој војсци постати официри док не прођу стаж као обични војници. Стране официре у војсци замјењивао је Русима.
Ојачана руска војска је у међувремену освојила данашњу Естонију, али је Карло XII, упркос томе, наставио ратове са Пољском и Пруском. Између 1701. и 1704. Петар је заузео већи број утврђења и градове на Балтику: Дерпт, Нарв и Ивангород, а на Ладошком језеру изградио је бродоградилиште и почео изградњу флоте, потребне за вођење поморског рата против Шведске .
На освојеним територијама, у шведској покрајини Ингрији, 1703. године Петар је основао град који је назвао Санкт Петербург (по апостолу Светом Петру) и који ће постати престоница Руске Империје. Забранио је градњу камених грађевина изван граница града па су тако сви мајстори зидари могли учествовати у подизању новог града који ће убрзо постати и престоница Русије . У то време љубавница му је постала Марта Скавронска која се ускоро преобратила у православље и узела име Катарина те се, наводно, тајно удала за Петра 1707.
Претрпевши неколико тешких војних пораза, пољски краљ Август II је 1706 абдицирао, а Карло XII је напао Русију 1708. године. У јулу исте године, у бици код Головкина Руси су доживели пораз. Ипак, у бици код Лесноја Карло је доживео свој први пораз и то након што је Петар пресрео и уништио појачање које је Швеђанима кренуло из Риге. Обесхрабрен овим поразом, Карло је био присиљен да одложи планирани поход на Москву, међутим, није се повукао у Пољску или Шведску већ је кренуо у поход на Украјину. Вештим Петровим маневром, руска војска на југу је уништила све залихе хране којима би се Швеђани могли користити при походу на Украјину. Наравно, у недостатку хране и одеће, шведска војска је десеткована у врло хладној зими 1708/9. године.
У јесен 1709. Швеђани су одустали од освајања Украјине и упали у Русију. Битка коју су обојица с нестрпљењем очекивали одиграла се 27. јуна код Полтаве. Петар је тад убрао плодове вишегодишњих напора у снажењу и модернизацији своје војске тако да, упркос губитку од око 10.000 војника, успео је да потпуно разбије шведску војску и однесе победу. Август II се вратио на престо Пољске, а Карло је био присиљен да бежи у до тада неутралну Турску где покушао и успео да придобије султана Ахмеда III да објави рат Русији .
Петар је 1711. напао турске поседе у Молдавији и Бесарабији, а за време његове одсутности Дума јача што се не допада Петру који је распушта и формира Сенат од десет чланова. Петров поход на Турску империју се показао као потпун промашај тако да је при потписивању мировног уговора у био присиљен да врати све луке на Црном мору које је заузео 1697. године . За узврат, султан је протерао Карла из Турске.
Петрова војска на северу је заузела шведску покрајину Ливонију (северни део данашње Летоније) и потиснула Швеђане у Финску. Руси су окупирали готово целу Финску 1714. захваљујући чињеници да је руска царска морнарица била много јача од шведске. Петрови савезници у тим походима биле су и државе Хановер и Пруска. И поред тога, Карло је одбио да се преда тако да је мир постигнут тек након његове погибије 1718. године. Швеђани су се доследно придржавали одредби из мировног споразума, али су Руси то почели чинити тек од 1720. Године 1721. потписан је Споразум из Нистада којим се коначно завршио Велики северни рат. Русија је добила Ингрију, Естонију, Летонију и значајан део Карелије, чиме је остварен циљ због кога се рати водио — отварање излаза Русији на Балтик. За узврат, Русија је платила Шведској два милиона риксдалера и одрекла се највећег дела Финске. Цару је, наравно, дозвољено да задржи финске територије у близини Санкт Петербурга који је 1712. године постао престоница Русије.
После Ништатског мира, Сенат је из захвалности Петру доделио титулу „император и самодржац свјеросијски“. Назван је и „Оцем отаџбине“ и „Великим“, а Русија се почела званично називати „Руска Империја“, а сам Петар је заменио титулу цара титулом „император читаве Русије“ .
[уреди] Оснивање Санкт Петербурга
Санкт Петербург је основан 27. маја 1703. године, након што је Русија освојила Ингерманланд од Шведске и тако у том делу избила на море. Стварање Санкт Петербурга је с једне стране значило отварање Русије у економском, политичком и интелектуалном смислу ка Европи, а с друге стране, признање Русије у свету као војне и поморске силе .
У супротности са старом престоницом, Москвом, која је била изграђена сва од дрвета и која је била оличење старих руских традиција, Санкт Петербург, подигнут у камену и на мочварном тлу, био је оличење модерног града у европском стилу и представљао је победу технике над природом .
Петар Велики је финансирао изградњу нове престонице драконским опорезивањем племства, а хиљаде сељака из унутрашњости Русије било је на силу пресељено као радна снага. Такође су затвореници били присиљени да раде на изградњи града. Како би сви каменоресци и зидари могли да раде на изградњи града, забрањено је грађење камених кућа ван Санкт Петербурга .
Почетни план је предвиђао мрежу авенија које су се међусобно укрштале под правим углом и испресецане многобројним каналима које су формирали рукавци реке Неве. Због тога је Санкт Петербург добио надимак „Северна Венеција“, иако је цар можда пре имао на уму Амстердам, град који је упознао у својој младости. Влажна клима и мочварно земљиште су изградњу града претворили у мучилиште за многобројне раднике који су живели у веома лошим условима и били веома слабо храњени, те су умирали у великом броју од исцрпљености и неухрањеости .
Први објекат за становање је била Колиба Петра Великог , изграђена 1703. године у којој је цар живео између 1703. до 1708. Била је изграђена од дрвета јер у то време још није било услова за камене грађевине, те је Петар наредио да се спољни зидови осликају као да су од цигле . Стил ове грађевине је комбинација традиционалне руске куће (избе) и холандске куће са великим и фино израђеним прозорима и високим кровом, покривеним дрвеним цреповима .
Град је препун величанствених цркава и палата свих стилова. Петар је, додуше видео изградњу само неких од њих, као на пример, катедрала св. Петра и св. Павла и Петерхоф, летњиковац изграђен специјално за њега. Такође је наредио градњу природњачког музеја Кунсткамера, првог руског музеја уопште .
На 30 km од тог „новог Париза“ Петар је такође изградио и „руски Версај“, раскошни дворац — летњиковац Петерхоф , који су пројектовали француски архитекте у европском стилу са терасама и вештачким водопадима, фантастично уређеним парковима, и уопште у веома раскошном стилу који је по схватању Запада био неопходан за једног апсолутисту тога времена. Занимљиво је да за фонтане које се налазе у Петерхову не користе пумпе, већ је искоришћен природан пад земљишта.
[уреди] Последње године
[уреди] Реформе
Последње године Петровог живота биле су обележене наставком реформи у Русији. Циљ Петрових реформи је био образовање снажне војске и државе, као и корените економске и друштвене промене . Било је већ уобичајено да се цар, наследник византијских императора, сматра „самодршцем“, те је Петар инсистирао на овој концепцији и тако створио просвећени апсолутизам.
Године 1721, убрзо након склапања мира са Шведском, Петар је проглашен за цара целе Русије. Одбио је предлоге да узме титулу "Цара Истока". Титулу цара признали су му Август II из Пољске, Фредерик Вилхелм I из Пруске те Фредерик I из Шведске, али не и остали европски монарси. Наиме, многима од њих реч "император" имала је призвук надмоћи и превелике важности у односу на остале владаре. Осим тога, неки владари су се бојали да би Петар покушао да своја владарска права стави изнад њихових, баш као што се својевремено Свето римско царство прогласило сизереном (врховним владаром) свих хришћанских народа.
[уреди] Војска
Петар Велики је извршио корените промене у војсци Русије и тиме је створио једну од најмоћнијих војски на свету. Промене су се састојале у подели на пешадију, коњицу и артиљерију, а такође је увео и мере одржавања регуларног поретка копнене војске и морнарице које су се састојале из обавезне регрутације кметова и слободних људи без сталног места боравка или сталног запослења. Такође је променио статус племства тиме што их је приморао на обавезну војну службу, обавезну наставну припрему за војну или цивилну службу, као и доношењем одлуке о недељивости непокретне племићке имовине указом о једнонаслетсву из 1714. године.
[уреди] Државни апарат
Петар је распустио Думу и створио Сенат од 9 чланова који је имао апсолутну власт у случају царевог одсуства и чије се одлуке нису могле спроводити у колико нису биле једногласно донете. Основао је такође министарске колегијуме који су били подређени Сенату, увео је централизам и државу административно поделио на 8 губернија. Губерније су биле даље подељене на провинције, округе и срезове. Такође је створио полицију којом је управљала Тајна царска канцеларија.
[уреди] Племство и црква
Главна обавеза племства у Русији 17. века била је војна служба. Међутим, Петар је ову обавезу наметнуо са одлучношћу која раније није постојала укључујући при том и обавезну службу у управи. Са друге стране, на иницијативу свог саветника Салтикова, Петар је дао племићку титулу свим чиновницима неплемићима. Указом од 1722. Петар је објавио нови закон о повластицама познат као Табела рангова којим се стварају чинови или ранг листа. Степен достојанства у племству постаје сразмеран месту у хијерархији функције. До тада, повластице су се наслеђивале. Желећи да одузме бојарима њихове високе позиције, Петар је наредио да број повластица буде под директним утицајем заслуга у служењу Цару . Табела рангова је постојала све до пропасти Руског царства, 1917. године. Тек почев од извесног степена, племићке титуле постају наследне. Последице ове реформе су више него значајне — број припадника племства се знатно повећава. Сви чланови старог племства били обавезни да стекну минимум потребних знања да би могли постати официри или функционери — морали су да похађају стручне школе — школе математичких наука, поморске академије, школе за инжињере или артиљеријске школе. Чинови уведени 1722. потпуно су уклонили разлике између племства по роду и по служби. С друге стране, Петар је такође учинио и велике уступке племићима на друштвеном плану и предао им читаву локалну управу. Они ће не само прикупљати порез и регрутовати војнике већ ће практично представљати полицију и бити извршиоци правде .
Петар је такође реформисао владајући апарат православне цркве. Власт у Цркви је, до тада, традиционално била у рукама московског патријарха. Године 1700, након смрти патријарха Адријана, патријархово место остаје упражњено а Петар одбија да именује замену дозвољавајући патријарховом заменику да преузме све дужности . Године 1721. Петар је сасвим укинуо патријаршију а црквена управа је пренета на Свети синод, савет састављен од 10 свештеника начијем челу се налазило световно лице и који преузима дужности патријарха и његовог заменика, а био је у директној надлежности цара. Овом реформом црква је више него икада била потчињена световној власти .
[уреди] Економија и финансије
Петар Велики је спроводио економску политику у духу европског меркантилизма чији је главни циљ био постизање позитивног извозног салда. Државним мерама помагао је извоз, а високим царинама за иностране фабричке производе заштитио је домаћу производњу. Увео је државни монопол на со и дуван, повећао је извоз сировина. Доводи техничаре из Европе који су учествовали у изградњи фабрика и индустријских погона. У својој економској политици Петар је увек имао на уму да Русија не треба да заостаје за другим земљама јер је имала неизмерна природна богатсва и да кључ економског напретка лежи у експлоатацији руских сировина .
Од свих грана прерађивачке индустрије Петар је нарочиту пажњу посветио рударству, које му је било неопходно за наоружавање војске и морнарице. У његово доба радило је око 200 мануфактура које су углавном настале у току Великог северног рата. Међу најзначајнијим биле су фабрике оружја и ливнице, посебно индустрија гвожђа на Уралу и фабрике текстила које су производиле тканине за војне униформе цареве војске .
Комесари округа, које је бирало локално племство и комесари срезова, које бирају сељаци, имали су један основни задатак – расподелу и убирање пореза. Главни потез је увођење главарине, установљене према француском моделу. Укинуо је земљарину и кућарину и заменио их главарином. Земљарину и кућарину су плаћали само власници имања или они који су издржавали породицу; главарину су плаћали кметови и сиромаси .
Износ добијен прикупљањем пореза од сељаштва, властела је предавала царској благајни. За регрутовање војске племство је имало обавезу да сваке године обезбеди одређен број сељака. Да би спречио бежање пореских и војних обвезника, Петар је једним декретом забранио сељацима напуштање земље без дозволе локалног племства. Најтежа последица Петрове владавине јесте у проширењу кметства и погоршању његовог положаја. Велики поседи су се све више ширили, а мали сељачки поседи су готово нестали .
Потреба за новцем такође је присилила Петра да затвори поједине манастире и да припоји њихове земље царским поседима, а остале манастире да принуди на плаћање пореза[тражи�се�извор�од�09. 2009.].
[уреди] Смрт и наследници
Закон из 1722. омогућавао је Петру да сам изабере свог наследника, али га је у остварењу те намере спречила смрт 1725. године која је уследила након компликација од упале плућа коју је добио кад је скакао у залеђено језеро у Финској док је учествовао у спашавању неких бродоломника . Мањак прецизних закона о наслеђивању довео је до низа сукоба у надолазећем периоду који су се једним именом називали „ером дворских револуција“. Петра је наследила његова супруга Катарина која је имала и подршку царске гарде . Царицу Катарину је, после њене смрти 1727, наследио Алексејев син, Петар II, чиме је прекинута директна мушка линија владара из породице Романов. Следећа два монарха била су потомци Ивана, полубрата Петра I, а Петрови потомци поново су дошли на престо уз помоћ државног удара извршеног 1741. године. Ниједан потомак није наследио родитеља на престолу Русије све док 1796, седамдесет година после Петрове смрти, Катарину Велику није наследио њен син Павле.
[уреди] Личност и карактер Петра Великог
Немилосрдна борба између Петрове мајке и Софије, као и стална тескоба и неизвесност којој је био подрвргнут одмалена, учинили су да Петар постане прилично неуравнотежена особа веома осветољубивог карактера , немилосрдан и веома ауторитативан. Имао је нападе беса који, у спрези са честим опијањима која је практиковао са својим друговима од њега су правили веома опасног по било кога ко му се нашао у близини, било да је био племић о слуга .
Катарина Алексејевна, коју је Петар 1724. године крунисао и прогласио царицом Русије, била је једина особа која је могла да се носи са царевим ужасним нападима беса . С друге стране, односи са сином из првог брака, Алексејем, били су одувек изузетно затегнути. Промене које је извршио Петар у руској држави изазвале су велики отпор међу племићима , присталицама старог поретка којима се придружио и један део свештенства. Они су своје наде полагали у младог царевића Алексеја, кога су васпитавали свештеници и који је потпао под утицај противника свог оца. И сам Алексеј је прижељкивао очеву смрт и накрају је постао чак и издајник — побегао је у Аустрију и покушао да придобије Карла VI Хабсбуршког да му помогне да свргне оца са престола . Петар га је вратио у Русију, бацио у тамницу и дуго мучио пре него што га је осудио на смрт, 1718. године. Алексејеве присталице су такође биле мучене најстрашнијим мукама од којих се нису спасле ни калуђерице манастира где је била затворена Евдоксија, Алексејева мајка , а и њој је суђено под лажним оптужбама за неверство.
Петар се потпуно разликовао од својих претходника — био је једноставан у држању и одевању и није волео парадне церемоније . Ранији руски владари су се појављивали у јавности само за вријеме свечаности, у златотканим одорама и у црквама, међутим, Петар се често шетао улицама престонице као обичан грађанин у скромном одијелу. Био је веома крупан (висок скоро два метра), и веома снажан, поседовао је невероватну радну енергију и полет, међутим, такође је био и бруталан, свиреп, развратан. Био је далековидни политичар, способан дипломата и одличан војсковођа. Крајње радозналог духа, своју политику спроводио је енергично и немилосрдно, имајући стално пред очима снажну и модерну Русију .
[уреди] Титула
Пуна титула Петра I је гласила: „Петар, цар и велики кнез, самодржац свих Великих, Малих и Белих Руса Москве, Кијева, Владимира и Новгорода, цар Казања, цар Астрахана, цар Сибира, господар Пскова и велики кнез од Смоленска, Твера, Угре, Перма, Вјатке и Бугарске, господар и велики кнез Новгорода у Доњој Земљи, Чернигова, Рјазања, Ростова, Јарославља, Белозера, Удора, Обдорије и Конда, владар свих Северних Земаља, господар иверијанских земаља и карталинијски и грузијских царева, и карбардинијских земаља са черкеским и горзијским принчевима и наследни владар и господар осталих земаља.“
Године 1721, титула је измењена па је уместо „цар и велики кнез, самодржац свих Великих, Малих и Белих Руса“ стајало „император и самодржац свих Руса“. Надаље, део титуле „велики кнез од Смоленска, Твера, Угре, Перма, Вјатке и Бугарске“ проширен је у „велики кнез од Смоленска, кнеза од Естоније, Ливоније, Карелије, Твера, Угре, Перма, Вјатке и Бугарске“. Такође је почео користити редни број I иза имена, упркос дотадашњем обичају по којем се у службеној владарској титули иза имена никад није стављао редни број.
[уреди] Потомство
Са Јевдокијом Лопухином:
Са Катарином Алексејевном:

Summary:
Петар I Романов или Петар Велики (рус. Пётр I Алексеевич; Пётр Великий; Москва, 9. јун 1672—Санкт Петербург, 8. фебруар 1725 по грегоријанском, или 30. мај 1672—28. јануар, 1725. по јулијанском календару) је био руски цар и император који је владао Русијом од 7. маја (27. априла по јулијанском календару) 1682. па све до своје смрти 1725. године.
На престо је дошао након многих дворских интрига и завера. У почетку је владао заједно са својим слабим и болесним полубратом, Иваном V, који је умро 1696. године. Након Иванове смрти, кад је постао цар Русије и немилосрдно је угушио било какав тип отпора, па чак и у сопственој породици .
Петар је владао сам до 1724, а потом је владао заједно са својом женом, Катарином I Алексејевном. Модернизовао је у то време прилично заосталу феудалну Русију на друштвеном, политичком, војном и економском плану, а у исто време водио је експанзионистичку политику, углавном ка земљама које су излазиле на море. У току своје владавине, претворио је Русију у водећу европску силу тог времена . Одбацио је титулу цара 1721. и заменио је титулом „императора“.