[rediger] Forhold til andre språk
[rediger] Den indoeuropeiske språkfamilien
De indoariske språkene utgjør en undergren av de indoeuropeiske språkene, som også de fleste språk i Europa tilhører. Andre grener er for eksempel gresk, romanske språk, slaviske språk og germanske språk. De indoariske språkene er dermed også fjernt beslekta med norsk. Dette slektskapet viser seg også ved første øyekast hos noen få ord i de moderne språkene. Ordet for «navn» er på bengali nām, hindiordet for «ny» er nayā og «ku» heter på marathi gau. I andre tilfeller som «hjul» og nepali cakkā kan man bare vise det felles opphavet ved hjelp av kompliserte etymologier. For størstedelen av ordforrådet og framfor alt grammatikken i de moderne indoariske språkene kan man imidlertid knapt finne likheter i dagens europeiske språk. Mellom klassiske språk, som sanskrit og latin eller klassisk gresk, er overensstemmelsene derimot betydelig større, både når det gjelder ordforrådet og morfologien. Man kan for eksempel jamføre former som sanskrit dantam og latin dentem «tann» (akkusativ), eller sanskrit abharan og klassisk gresk epheron «de bar».
Oppdagelsen av at sanskrit var i slekt med språk i Europa, var tonegivende for utviklinga av den komparative lingvistikken. Engelskmannen William Jones hadde lært seg sanskrit i løpet av sin tid som dommer i Calcutta, og postulerte i 1786 som første person at sanskrit var i slekt med gresk, latin, gotisk og keltiske språk. På dette grunnlaget grunnla den tyske språkforskeren Franz Bopp (1791–1867) den komparative indoeuropeiske språkforskninga. At de moderne indoariske språkene var i slekt med sanskrit kom man på først senere, men man skjøt da også over mål og sa at også de dravidiske språkene stamma fra sanskrit. Først i 1856 fastslo Robert Caldwell at de dravidiske språkene utgjør en selvstendig språkfamilie.
[rediger] Den indoiranske språkgrenen
Innen de indoeuropeiske språkene står de indoariske språkene nær de iranske språkene, som blant annet persisk, kurdisk og pashto tilhører. Selv her viser slektskapen seg tydeligst i de eldste språkformene: i urpersisk, de akemenidiske storkongenes språk og sanskrit er mange ord som daiva og deva «gud», būmi og bhūmi «jord» samt aspa og aśva «hest» nesten like, mens de moderne språkene har skilt seg fra hverandre. De indoariske og iranske språkene danner til sammen den indoiranske språkgrenen. Som en selvstendig undergren av disse, regnes den lille gruppen nuristanispråk, som tales i Afghanistan og Pakistan. De dardiske språkene, som også tales i den nordvestlige delen av Sør-Asia, har en usikker stilling innen de indoiranske språkene. De ble tidligere regna sammen med nuristanispråkene eller ansett som en selvstendig gren, men anses nå som en undergruppe av de indoariske språkene.
[rediger] Sørasiatisk språkbunt
De indoariske språkene deler det indiske subkontinentet med tre andre språkfamilier: de dravidiske språkene (hvis viktigste medlemmer er tamilsk, malayalam, telugu og kannada), som hovedsakelig er utbredte i det sørlige India; den mindre gruppa mundaspråk (en gren av de austroasiatiske språkene) i midtre India og de tibetoburmanske språkene (en gren av de sinotibetanske språkene) ved subkontinentets nordlige og østlige grenser. De indoariske språkene er ikke genetisk beslekta med disse språkfamiliene, men de har gjennom årtusenlang språkkontakt hatt stor gjensidig innflytelse på hverandre i ordforråd, morfologi og fonetikk (spesielt karakteristisk er kanskje forekomsten av retroflekse konsonanter). På grunn av de tallrike fellestrekkene kan man sammenføre disse språkene i en sørasiatisk språkbunt. Framfor alt har det vært en betydelig vekselvirkning av lånord mellom de indoariske og dravidiske språkene. De dravidiske språkene har tatt over ord fra sanskrit i stor mengde, mens de selv har utøvd en sterk strukturell innflytelse på de indoariske språkenes fonetikk og syntaks.
[rediger] Historikk
De indoariske språkene har en historie på nesten fire tusen år. Man deler den inn i tre historiske stadier: Urindoarisk (vedisk, klassisk sanskrit), mellomindoarisk (prakritspråk, pali, apabhramsha) og nyindoarisk (de indoariske språkene som snakkes fra cirka 1000�e.Kr. til i dag).
[rediger] Forhistorie
Som medlemmer av den indoeuropeiske språkfamilien stammer de indoariske språkene fra et antatt indoeuropeisk urspråk, som kan antas å ha blitt talt i fjerde eller tredje årtusen f.Kr., på steppene i det som i dag er sørlige Russland. Fra den urindoeuropeiske befolkninga delte det seg en gruppe som brukte benevnelsen «arier» (ārya) om seg selv, og som talte et forstadium til de indoiranske språkene. Etter at de hadde oppholdt seg en tid i Baktria, delte de seg omkring 2000�f.Kr. i en iransk og en indoarisk gren. Iranerne slo seg ned i det som i dag er nordlige og vestlige Iran, mens indoarierne innvandra i flere bølger til den indiske halvøya, antageligvis rundt 1500�f.Kr. Det eldste språklige beviset for indoariernes tilstedeværelse stammer fra det hurrittiske Mitanni-riket i nordlige Mesopotamia og nordøstlige Syria. Der fantes det på 1500- til 1200-tallet f.Kr. en herskende klasse som bar entydig indoariske navn og dyrka guder som Indra. I en lærebok i hesteskjøtsel, som mitannieren Kikkuli forfatta på 1400-tallet f.Kr. på hettitisk, finnes enkelte fagbegreper som har blitt lånt inn fra indoarisk. Disse tidlige indoariske sporene i vestlige Asia forsvant sporløst etter Mitannirikets undergang.
[rediger] Urindoariske språk
Den urindoariske fasen begynner med indoariernes innvandring til India i løpet av det andre årtusenet f.Kr. Denne innvandringa skjedde antageligvis i flere bølger eller i løpet av en lang tidsperiode. Etter hvert bredte indoarierne seg ut i nordlige India og trengte ut urbefolkningas språk, men ikke uten å bli påvirka av dem. Mye tyder derfor på at de dravidiske språkene og mundaspråkene en gang ble talt i et mye større område, før de ble trengt tilbake til respektivt sørlige områder og fjell- og skogsområder av den indoariske ekspansjonen. Ideen om at indoarierne er en innfødt befolkning i India og skal ha grunnlagt Induskulturen, som er populær i India, er ikke holdbar ifølge den vestlige språkvitenskapens synsvinkel.
Vedisk og klassisk sanskrit sammenfattes med betegnelsen urindoarisk eller urindisk. Vedisk, språket som Veda-skriftene er skrevet på, er den tidligst bevarte indoariske språkformen. Dateringa av tekstene, som i lang tid kun ble videreført muntlig, er usikker, men de eldste hymnene i Rigveda må ha oppstått kort tid etter indoariernes innvandring til India etter midten av det andre årtusenet f.Kr. Vedisk utgjør en arkaisk form av sanskrit med større grammatisk formrikdom og visse forskjeller i fonologi og ordforråd. Forskjellen fra klassisk sanskrit tilsvarer omtrent forskjellen mellom Homers språk og klassisk gresk. Språket i Brahmanas og Sutras er et mellomstadium mellom vedisk og klassisk sanskrit.
For å ivareta en feilfri resitasjon av de hellige tekstene ble vitenskapen om fonetikk og grammatikk tidlig utvikla i India. Denne ble fullført i Paninis grammatikk. Omkring 300�f.Kr. kodifiserte denne grammatikken den dannede overklassens språk. Det enkle folket snakka på denne tida allerede mellomindoariske språkformer. Betegnelsen «sanskrit» (saṃskr̥ta «tilrettelagt») står også i motsetning til begrepet «prakrit» (prākr̥ta «naturlig»), som man sammenfatter de mellomindoariske språkene med. Paninis grammatikk ble normativ for klassisk sanskrit. Følgelig ble sanskrit som litteraturspråk konservert på et arkaisk stadium, og eksisterte, i likhet med latin i middelalderens Europa, over en lang tidsperiode som et religions- og lærdomsspråk. Denne stillinga har sanskrit beholdt fram til i dag, men i en svakere form. Indias forfatning erkjenner til og med sanskrit som et av landets 22�nasjonalspråk.
Sanskritlitteraturens blomstringstid var i midten av det første årtusenet e.Kr. Dette innebærer at for eksempel en dikter som Kalidasa, som antagelig levde på 400-tallet, skrev sine verk i en tid da sanskrit lenge kun hadde vært et skriftspråk, og holdt seg til regler som ble forumlert av en grammatiker som hadde levd 700�år før ham. Til forskjell fra lyd- og formlæren var syntaksen så å si uregulert av Panini, og kunne derfor under påvirkning av de mellomindoariske språkene utvikle egenarter som ikke ville ha vært vanlige i de tidligere stadiene av urindoarisk. Karakteristisk for klassisk sanskrit er forkjærligheten for passivkonstruksjoner og danning av omfattende sammensetninger med opptil 20�bestanddeler.
[rediger] Mellomindoariske språk
De mellomindoariske språkene oppsto allerede fra ca. 600�f.Kr. fra urindoarisk. Da de talte formene av urindoarisk var noenlunde enhetlige, er den vanlige påstanden om at spesifikke mellomindoariske språk «oppstod fra sanskrit» villedende. Kjennetegnene for utviklinga fra ur- til mellomindoarisk er en forenkling av formlæra og ordenes fonetiske struktur (for eksempel sanskrit trividya til pali tevijja). Flere mellomindoariske språkvarianter har blitt bevart. For disse brukes ofte samlingsbegrepet «prakrit». De eldste språklige vitnesbyrdene om mellomindoarisk og samtidig de eldste skriftlige levningene i India er keiser Ashokas edikt, som ble nedskrevet på en rekke ulike regionale dialekter. Disse har blitt bevart i innskrifter i stein fra ulike deler av India, skrevet med brahmi-skrifta. De reformerende religionene buddhismen og jainismen brukte prakrit for sine skrifter. Selv i diktninga ble stiliserte former av prakrit brukt, delvis parallelt med sanskrit. Det klassiske sanskritdramaet er flerspråklig: hovedpersonene snakker sanskrit, kvinnene sauraseni-prakrit, komiske rollefigurer snakker magadhi-prakrit, og de lyriske sangene er forfatta på maharashtri-prakrit.
De mellomindoariske språkene kan inndeles i tre faser. Den tidligste fasen representeres av pali, som er det viktigste mellomindoariske språket i egenskap av språket i Theravada-kanonen og mye annen buddhistisk litteratur. I buddhistiske land som Sri Lanka, Burma og Thailand har pali status som klassisk språk. De senere prakritvariantene deles inn i en vestlig og en østlig gren. Hovedformene av vestlig prakrit, sauraseni, var utbredt i området ved elvene Ganges og Yamuna. Den var dessuten standardformen av prakrit i dramaet og språket i visse jainistiske tekster. Til østlig prakrit hørte magadhi, språket i landet Magadha i nåværende Bihar. Det brukes også for å framstille lavere klasser i sanskritdramaer. Geografisk og språklig inntok ardhamagadhi («halvmagadhi»), som ble talt i Kosala (dagens østre Uttar Pradesh), en mellomstilling. Den tidlige jainistiske kanonen er skrevet på ardhamagadhi. Maharashtri, forløperen til dagens marathi, var beslekta med ardhamagadhi. Det brukes framfor alt som språk i poesien, samt for sangene i sanskritdramaer. Fonologisk utgjør det den mest framskredne dialekten i den mellomste fasen. Utenfor India finnes niya-prakrit belagt i håndskrifter fra 200- til 600-tallet som forvaltningsspråk for indoariske grupper i Xinjiang. Beslekta med det er det noe eldre gandhari, språket i indoariske Khotan-manuskripter fra det første århundret.
Ved midten av det første årtusenet ble neste stadium av mellomindoarisk, det man kaller apabhramsha (apabhraṃśa «forderva språk»). Begrepet brukes generaliserende for alle indoariske dialekter fra den sene mellomindoariske fasen. Apabhramsha var grammatisk enda mer forenkla enn prakritspråkene, og utgjorde allerede et overgangsspråk til nyindoarisk. Det viktigste litteraturspråket fra denne perioden var nagara-apabhramsha. Dessuten fantes flere regionale apabhramshaer som utgjør forgjengerne til de nåværende indoariske språkene.
Singalesisk er et særtilfelle, da singaleserne innvandra til Sri Lanka allerede rundt 500�f.Kr., antageligvis fra Gujarat. Deres språk, som har vært isolert fra de øvrige indoariske språkene, har blitt utvikla på egenhånd. Fra første århundre f.Kr. finnes et singalesisk prakrit bevart i innskrifter. Det singalesiske tilsvaret til apabhramsha-fasen er elu.
[rediger] Nyindoariske språk
Overgangen fra mellom- til nyindoarisk fant sted rundt 900–1100�e.Kr. Denne fasen er dårlig dokumentert. De første tekstene på nyindoariske språk dukka opp relativt sent: Bevart fra 1100-tallet finnes en kort innskrift på marathi og en glose på bengali. Det eldste litterære verket på marathi kom i 1290, på gujarati i 1394, og på urdu omkring år 1400.
I de nyindoariske språkene ble den grammatiske utviklinga som avtegna seg allerede i den mellomindoariske fasen fullstendig gjennomført. Kun rester fra den gamle flekterende språkstrukturen ble bevart, og i stedet ble det utvikla en analytisk struktur. Enkelte språk utvikla perifrastiske og agglutinerende former. Her er de vestlige språkene generelt mer konservative enn de østlige. Spesielt mange arkaiske elementer har blitt bevart i de dardiske språkene. Framfor alt når det gjelder ordforrådet, etterlot de muslimske sultanene av Delhi og mogulene, som hadde persisk som hovedspråk, samt den britiske kolonitida seg spor i de indoariske språkene.
[rediger] Språkgeografi
Det hovedsakelige utbredelsesområdet for dagens indoariske språk omfatter den nordlige delen av den indiske halvøya omtrent fra Indus i vest til Assam i øst, samt fra Himalaya i nord til omtrent 18.�breddegrad i sør. De indoariske språkene er Sør-Asias største språkgruppe. 15 av Indias 22 offisielle språk er indoariske, og tre av fire indere taler et indoarisk språk som morsmål. Selv i Pakistan, Bangladesh, Nepal, Sri Lanka og på Maldivene er et indoarisk språk statsspråk. Utbredelsesområdet omfatter altså også store områder utenfor India, men på den andre sida omfatter de ikke de områdene i sørlige India der det i stedet snakkes dravidiske språk.
[rediger] Sentrale India
Indias offisielle nasjonalspråk er hindi. Antallet morsmålstalere avhenger av i hvilken utstrekning man regner nærliggende språk/dialekter som varianter av hindi eller som selvstendige språk. I snever betydning har hindi over 200�millioner morsmålstalere, men om man går ut fra den indiske regjeringas utvidede definisjon, er det 420�millioner som snakker hindi. Om man også regner med dem som snakker hindi som andrespråk, tales de av 500�millioner indere, og dette tallet øker stadig. Standardisert hindi hviler på hindustani, et overregionalt handelsspråk på grunnlag av khari boli, dialekten i Delhi og området rundt. Det er statsspråk i de nordindiske statene i Uttar Pradesh, Bohar, Jharkand, Chhattisgarh, Madhya Pradesh, Rajasthan, Haryana, Uttarakhand og Himachal Pradesh samt i unionsterritoriet Delhi, og brukes av befolkninga som skriftspråk. I dette sentralindiske området brukes en rekke nært beslektede regionalspråk, som delvis også klassifiseres som hindidialekter. Disse underdeles i to grupper, «vesthindi» eller «vestsentralindisk» (haryani, braj-kanauji, bundeli og «østhindi» eller «østsentralindisk» (awadhi, bagheli, chhattisgarhi).
Av politiske grunner klassifiserer den indiske regjeringa en rekke andre språk som «hindidialekter», som fra en språkvitenskapelig synsvinkel er selvstendige, tilhører ulike undergrupper av indoariske språk og delvis også har egne skriftspråk. Disse er språkene i den østindiske biharigruppen (med bhojpuri, maithili og magahi), de vestindiske rajasthanispråkene (som vekslende regnes som ett språk eller en språkgruppe) samt i nord den nordindiske gruppa paharispråk, som snakkes ved grensa til Himalaya. Målet er at hindi skal fungere som et virkelig nasjonalspråk. Uansett har hindi, som medie- og prestisjespråk, stadig mer innflytelse på andre indoariske språk.
Urdu, de indiske og pakistanske muslimenes språk, og hindi er på det hverdagsspråklige området nesten identiske; begge bygger på hindustani, og de to språkenes dialekter skiller seg ikke mye fra hverandre. Urdus skriftspråk skiller seg imidlertid ut ved at et stort antall ord som kommer fra persisk og arabisk, og bruken av det arabiske alfabetet. Til tross for at det har 65�millioner brukere (med andrespråktalere 105�millioner) er urdu et språk uten territorielt grunnlag. Den muslimske bybefolkninga i nordlige India utgjør en majoritet av dets talere. Dessuten er en urdudialekt som kalles dakhini, utbredt i sørindiske områder som Hyderabad. I Pakistan snakkes urdu som morsmål av en liten del av befolkninga (omtrent 10�millioner), men er landets offisielle nasjonalspråk, og fungerer som overregionalt handels- og utdanningsspråk. Antallet urdutalere stiger derfor uavbrutt.
[rediger] I øst
Til de østindiske språkene regnes den ovennevnte biharigruppa (sammenlagt 65�millioner brukere) med hovedspråkene bhojpuri, maithili og magahi, som tales i Bihar mellom de sentralindiske språkvariantene og bengali. Bengali (med 210�millioner brukere det nest største indoariske språket) er språket i de indiske delstatene Vestbengal og Tripura, samt i Bangladesh. Enkelte av bengalivariantene (chittagong, sylhetti og rajbangsi) klassifiseres også som selvstendige språk. Nordøstenfor snakkes assamesisk i den indiske staten Assam av 15�millioner mennesker.
Språket i delstaten Orissa, som ligger på Indias østkyst, er oriya, som snakkes av 32�millioner mennesker. I skogs- og fjellområdene i sentrale India snakkes foruten adivasistammebefolkningenes ikke-indoariske språk også bhatri og halbi, to indoariske overgangsdialekter.
[rediger] Sør og vest
Marathi er utbredt i nordvestlige Deccan i delstaten Maharashtra, og har sammenlagt 80�millioner brukere. Nært beslekta med marathi er konkani (8�millioner brukere), som er statsspråk i Goa og dessuten tales helt i sør i Maharashtra samt ved kysten i Karnataka og Kerala.
I stammeområdene i nordlige Maharashtra, østre Gujarat og sørlige Rajasthan snakker man bhili og khandeshi, to indoariske språk som tidligere ble betrakta som gujaratidialekter. Gujarati, som snakkes vest for disse, har 45�millioner brukere og snakkes i delstaten Gujarat, samt av en del av befolkninga i Mumbai (Bombay). Nord for dette finnes Rajasthans språk, den såkalte rajasthanigruppa, som utgjøres av språkene marwari (15�millioner), malvi, bagri, lambardi og nimadi, hver med 1–2�millioner brukere.
Sindhis språkområde (22�millioner brukere) begynner i vestlige Gujarat og fortsetter til den pakistanske grensa i provinsen Sindh ved Indus' nedre løp. Nær beslekta med sindhi er den såkalte vestlige gruppa panjabi-dialekter, som også betegnes som lahndagruppa. Av lahnda-dialektene har siraiki gjort seg gjeldende som skriftspråk. Et annet vestpanjabisk språk er hindko. Sammenlagt snakker ca. 80�millioner lahnda, hindko eller siraiki. Det egentlige (østlige) panjabi har sammenlagt 30�millioner brukere, og er utbredt i den nordlige delen av den pakistanske Indusdalen samt i den indiske delen av Panjab. Dogri-kangri (2,2�millioner brukere) snakkes i Jammu-området i den indiske delstaten Jammu og Kashmir. Det ble tidligere regna som en dialekt av panjabi, men hører til en separat språkgren, og er i India offisielt erkjent som selvstendig språk.
[rediger] Nord
Nord for språkområdet til hindi snakkes nepali av 16�millioner mennesker. Det er nasjonalspråk i Nepal og er også utbredt i Sikkim, Darjiling og deler av Bhutan. Andre viktige nordindiske språk er garhwali og kumauni med rundt 2�millioner brukere hver. De snakkes i nedre deler av Himalaya, vest for nepalis språkområde (såkalte vestpaharispråk).
Lengst nordvest på det indiske subkontinentet ligger de dardiske språkenes utbredelsesområde. Det viktigste av dem er kasjmirsk, som tales i Kashmirdalen av 4,5�millioner mennesker, og er det eneste dardiske litteraturspråket. De øvrige dardiske språkene (deriblant pashai, khowar, kalasha, shina og Indus-kohistani) snakkes sammenlagt av 1,2�millioner mennesker i Hindukush-området i Pakistan og Afghanistan.
[rediger] Øvrige områder
Singalesisk, som snakkes av majoriteten av Sri Lankas befolkning (15�millioner brukere), er adskilt fra resten av det indoariske språkområdet. Dhivehi, Maldivenes språk, har 220�000�brukere og er nært beslekta med singalesisk.
Et spesialtilfelle utgjøres av romani (romanes), sigøynernes språk, som i tallrike varianter er utbredt over Europas og vestlige Asias land med omkring 3,5�millioner brukere. Domari og lomavren er beslekta med romani, og snakkes også utenfor India i vestlige Asia og Europa.
Som en følge av nyere migrasjonsprosesser under den britiske kolonitida brukes indoariske språk av et betydelig antall mennesker i Karibia, Guyana, Sør-Afrika, Mauritius og Fiji. I Fiji fungerer fijiansk hindi som statsspråk.
[rediger] Klassifisering
[rediger] Problemer
Den interne klassifiseringa av de nyindoariske språkene, som har blitt snakka siden rundt 1000�e.Kr., støter på mange problemer. Ideelt sett vil et stamtre gjengi den genetiske avsondringa av en gruppe språk, som har utvikla seg fra hverandre på grunn av avstand. Denne prosessen har i prinsippet også funnet sted hos de indoariske språkene, men på grunn av diverse folkevandringsbevegelser er det meget vanskelig å rekonstruere dette historisk. Grunnene til de stadig inntreffende migrasjonene og de blandingsprosessene som henger sammen med dem er at det knapt finnes noen naturlige hindre i det indiske kjernelandet, og at de politiske enhetene er ustabile og har fleretniske og flerspråklige samhold. Disse prosessene resulterer derfor i et dialektkontinuum som strekker seg over hele det indoariske språkområdet fra vest til øst og fra nord til sør.
Følgene av dette er for det første store vanskeligheter med identifiseringa av enkelte språk, med avgrensing av dialekt og språk og med klassifiseringa som helhet. En forvanskende omstendighet er at overgangen fra sen mellomindoarisk til nyindoarisk rundt 900–1100�e.Kr. kun er veldig svakt belagt skriftlig. Derfor blir det nesten umulig å føre nyindoariske språk tilbake til bestemte mellomindoariske språk og dermed oppnå en naturlig gruppedanning av de nyindoariske språkene.
Siden det er vanskelig å lage en enkel, vel motiverbar stamtremodell har det blitt gjort forsøk på å forstå struktureringa av de nyindoariske språkene ved hjelp av bølgeteori. I denne studerer man nyvinninger som utgår fra bestemte senter, som i tidas løp har rørt seg gjennom delmråder av de nyindoariske språkene og rekonstrueres i isoglosser. Her spiller fenomenet prestisjespråk en stor rolle. Prestisjespråkets kjennetegn og nyvinninger har gått over til nærliggende språk, forsterka gjennom kontakt. (Indoariske prestisjespråk med denne funksjonen har vært vedisk, sanskrit, magadhi, sauraseni og apabhramsha, og i nåtida hindi.) Problemet med bølgeteorien er at ulike isoglosser leder til helt ulike inndelinger, og at det derfor i forlengelsen motvirker en enhetlig klassifisering.
[rediger] Historiske teorier
Klassifiseringsforsøk i klassisk genetisk forstand har forekommet siden begynnelsen av 1800-tallet. Men først i 1880 ga Hoernle en oversikt som er basert på et større antall nyindoariske språk og som dermed er jamførbar med mer moderne formuleringer. Hoernles hovedinndeling er en nordvestlig og en sørøstlig, hvilket han fører tilbake til tidsmessig separate innvandringsbølger:
Mange senere forskere har overtatt grunnstrukturen i denne områdebetingede klassifiseringa. Imidlertid ble tesen om ulike innvandringsstrømmer forkasta. Et neste viktig sted ble tatt av Grierson i hans Linguistic Survey of India (1903–28), som ennå i dag utgjør et viktig arbeidsgrunnlag. Han gikk ut fra et konsept med «ytre» og «indre» nyindoariske språk. Til de indre regna han pahari-gruppa, panjabi, rajasthani, gujarati og hindi, til de ytre østgruppene (bengali, assamesisk, oriya), sørgruppa (marathi, konkani, singalesisk) og en nordvestgruppe (lahnda, sindhi). I mellom plasserte han en «mellomgruppe» av overgangsspråk (blant annet awadhi og chhattisgarhi). Indre-ytre-konseptet holdt imidlertid like lite vann som migrasjonstesen.
I 1926 la Chatterji fram en ny klassifisering som ligna dagens teorier. Selv om gruppene fortsatt har områdeavhengige navn, utgår Chatterji fra språkvitenskapelige kjennetegn og bestemte fonetiske isoglosser, og kommer dermed til følgende ikke-hierarkiske klassifisering:
Grierson reviderte i 1931 sin opprinnelige teori, og kom til en indre inndeling ganske lik Chatterjis. Også de klassifiseringene som er framlagt av Turner (1960), Katre (1965) og Cardona (1974) er varianter av Chatterjis teori.
[rediger] Særtilfellene dardisk, romani og singalesisk
Mens man altså så smått hadde funnet et omtrentlig konsensus om de nyindoariske språkenes kjerne, dog uten å ha kommet fram til en allment akseptert inndeling i hver detalj, fantes det fortsatt større uenigheter om grensegruppene, nemlig dardiske språk, de romske språkene (romani, domari og lomavren) og singalesisk og dhivehi. De senere har man enten regna til de sørindoariske språkene (marathi, konkani) eller behandla som en egen gruppe.
Det er ennå ikke fullstendig klarlagt hvilke språk som hører til de dardiske språkene. Om man opprinnelig regna nuristanispråkene til gruppa, tenderer de fleste forskere i dag til å oppfatte nuristanispråkene som en tredje gren av de indoiranske språkene, med samme rang som iranske og indoariske språk, og fører dem ikke lenger sammen med de dardiske språkene. De (resterende) dardiske språkenes stilling innen nyindoarisk er imidlertid fortsatt omstridt. Mens visse forskere betrakter det som en undergren av nordvestindisk (sammen med lahnda og sindhi), er det også de som mener at dardiske språk er en egen gren av indoariske språk.
Spesielt vanskelig er det å klassifisere romani (og de andre romske språkvariantene), hvis tilhørighet til de indoariske språkene ble fastlagt på 1800-tallet. Den moderne framstillinga av romani og dets dialekter av Matras (2002) plasserer det i sentralindisk nært hindi, mens tidligere oppfatninger på grunn av fonetiske likheter snarere tenderte til å føre det til nordvestindisk. Det har fortsatt ikke kommet noen avgjørende bevis i denne saken. Denne artikkelen behandler romani sammen med domari og lomavren som en separat gren av nyindoarisk.
Den klassifiseringa som gis her, stemmer dermed i stor grad overens med den av Gippert i Metzler Lexikon Sprache (2. opplag 2000), som av ham betegnes som den «for tilfellet beste arbeidshypotesen». En stabil, for alltid gyldig klassifisering av de nyindoariske språkene kommer sannsynligvis aldri til å komme, men store avvik fra den modellen som framstilles her er i alle fall ikke å vente.
[rediger] Hovedgrener av nyindoarisk
Følgende strukturdiagram gjengir nyindoariskens hovedgrener med de viktigste språkene. Den fullstendige klassifiseringa av alle nyindoariske språk framstilles i neste avsnitt.
[rediger] Klassifisering av de nyindoariske språkene
For hver hovedgren av nyindoarisk angis i følgende oversikt den strukturelle inndelinga og de tilhørende språkene med deres aktuelle antall brukere. For språkidentifikasjonen (og avgrensning mot dialekter) henvises det framfor alt til David Dalbys The Linguasphere Register (2000). Det bør gjøres oppmerksom på at de framstilte enhetene faktisk er «språk» og ikke bare «dialekter»; hvert anført språk har som regel flere dialekter. Mellom nærliggende språk finnes det normalt overgangsdialekter hvis posisjon naturligvis er problematisk. For en fullstendig og detaljert framstilling med dialekter og underdialekter, se den eksterne lenka under, som denne klassifiseringa er basert på. Informasjonen om antall brukere kommer i all vesentlighet fra Ethnologue (15. utgave 2005), og ved større språk har statistiske årbøker og ytterligere kilder blitt brukt.
Hovedgrener i versaler, genetiske undergrupper i halvfet, språknavn i normalstil. Alternative navn på språket og antall brukere i parentes.
DARDISKE (23�språk med 5,7�millioner brukere)
NORDINDISKE eller PAHARI (3�språk med 21�millioner brukere)
NORDVESTINDISKE (20�språk med 135�millioner brukere)
VESTINDISKE (13�språk med 78�millioner brukere)
SENTRALINDISKE (14�språk med 320�millioner brukere, andrespråksbrukere 655�millioner)
ØSTINDISKE (26�språk med 347�millioner brukere)
SØRINDISK (4�språk med 89�millioner brukere)
SINGALESISK-DHIVEHI (2�språk med 4�millioner brukere)
ROMANI-DOMARI (3�språk med 4�millioner brukere)
UKLASSIFISERTE (8�språk med 200�000�brukere) Foruten de klassifiserte nyindoariske språkene finnes det visse skriftløse språk som hittil ikke har blitt innordna i noen av hovedgrenene. Muligens er noen av disse språkene dialekter av klassifiserte språk. Hittil finnes ingen språkvitenskapelige undersøkelser eller grammatikker for noen av disse språkene. Det dreier seg om:
[rediger] Lydlære
De indoariske språkenes fonembestand har holdt seg ganske stabil i løpet av de forskjellige språkstadiene. Karakteristiske lyder, som de retroflekse og aspirerte konsonantene, forekommer både i ur- og mellomindoarisk, samt i nesten alle nyindoariske språk. Derimot har det foregått til dels store forandringer i fordelinga av lydene i ordene gjennom de ulike språkstadiene.
[rediger] Konsonanter
Karakteristisk for konsonantsystemet i de indoariske språkene er et stort antall (som regel 20) plosiver, som deles inn etter fem artikulasjonssteder (velar, palatal, retrofleks, dental og labial). Kontrasten mellom retrofleks ṭ og dental t (jamfør hindi totā «papegøye» og ṭoṭā «brist») er typisk for språkene i Sør-Asia. Selv om man tradisjonelt klassifiserer c og j som plosiver, uttales de i praksis snarere som affrikater, altså ʧ og ʤ. Forskjellen mellom stemte og ustemte konsonanter (f.eks. henholdsvis p og b) er også betydningsskillende på samme måte som aspirasjon, som forekommer såvel ved ustemte som ved stemte plosiver (f.eks. p, b mot ph, bh). Ifølge den tradisjonelle indiske grammatikkens beskrivelse finnes for hvert av de fem radene plosiver en homorganisk (uttalt på samme artikulasjonssted) nasaler. Dermed oppstår følgende system av plosiver og nasaler (angitt med IAST-transkripsjon og lydverdi i IPA):
Noen perifere indoariske språk har forenkla dette systemet. I singalesisk har aspirasjonen forsvunnet (trolig på grunn av innflytelse fra tamilsk), mens assamesisk ikke har noen retroflekse fonemer. Andre språk har utvikla ytterligere fonemer; for eksempel har sindhi implosivene [ɠ], [ʄ], [ɗ] og [ɓ]. Når det gjelder nasalene, var opprinnelig kun m, den dentale n og den retroflekse ṇ selvstendige fonemer, men skillene mellom de to siste er ikke bevart i alle moderne språk. Lydene ṅ og ñ er som oftest kun posisjonsbetingede allofoner, som kun forekommer foran de tilsvarende plosivene. I visse språk har de imidlertid oppnådd sekundær fonemstatus.
I klassisk sanskrit forekom vibranten r [r] og lateralen l [l]. Andre indoariske språk har utvida sitt fonemforråd på dette området: en retrofleks lateral ḷ [ɭ] forekommer allerede i vedisk, og senere blant annet i oriya, marathi, gujarati og panjabi. Hindi, bengali, panjabi og sindhi har en retrofleks flakk [ɽ]. Mens det i urindoarisk forekom ytterligere fire frikativer, de tre sibilantene ś [ɕ], ṣ [ʂ] og s [s] samt h [ɦ] har de tre opprinnelige sibilantene falt sammen til én lyd i de moderne språkene, i vest som oftest [s], i øst [ʃ]. Som oftest har imidlertid en forskjell mellom [s] og [ʃ] blitt gjeninnført via lånord. De halvvokalene som forekommer er y [j] og v [ʋ].
Foruten disse opprinnelige indoariske konsonantene har mange nyindoariske språk overtatt nye fonemer gjennom lånord fra persisk og engelsk, nemlig [f], [z], [x], [ɣ] og [q]. I alle språk utenom urdu er disse fonemenes stilling imidlertid ikke særlig befesta, og i utydelig uttale blir de ofte erstatta av liktlydende lyder, altså omtrent philm i stedet for film.
[rediger] Vokaler
Antallet vokalfonemer er i de fleste nyindoariske språkene mellom seks og ti. Romani har bare fem vokaler. Singalesisk har derimot et system med 13�vokaler, som i første omgang bygger på forskjeller i vokallengde. For de dardiske språkene og visse dialekter av marathi har det blitt beskrevet systemer med opptil 18�vokaler, men disse er ikke tilstrekkelig utforska.
Vokalsystemet er i de viktigste indoariske språkenes vokalsystemer som følger:
Anmerkning: Den korte a-lyden kan gjengis som ʌ eller ə.
Det symmetriske ti-vokal-systemet i hindi og panjabi står nærmest sanskrit. I sanskrit besto imidlertid forskjellen mellom par som i / ī først og fremst i vokallengde: i / iː. I de nyindoariske språkene har denne kvantitative forskjellen blitt erstatta av en kvalitativ: ɪ / i. Det er imidlertid mulig at den kvalitative forskjellen allerede fra begynnelsen gikk inn i forskjellen etter vokallengde. I hvert fall for kort a ə og lang ā aː ble en forskjell i vokalkvalitet beskrevet allerede i de eldste grammatikkene. Dessuten hadde sanskrit de «konsonantiske vokalene» r̥, r̥̄ og l̥. De to siste er meget uvanlige, men r̥ forekommer derimot også i de moderne språkene i lånord fra sanskit, og uttales i da som rɪ (for eksempel r̥ṣi rɪʃɪ «rishi»).
Fonemene æ og ɔ i hindi og panjabi går opprinnelig tilbake til diftongene ai og au, og uttales i visse dialekter fortsatt som diftonger. Mens disse diftongene er fonematiske, oppfattes de tallrike vokalforbindelsene i nyindoariske språk ikke som selvstendige fonemer.
De rene vokalene har i de fleste nyindoariske språk tilsvarende nasalvokaler (for eksempel hindi cā̃d «måne»). Sanskrit har likeså en nasalisering som betegnes som anusvara (ṃ) (for eksempel māṃsa «kjøtt»), som imdlertid bare opptrer i forutsigbare tilfeller og derfor, i motsetning til nasalvokalene i de moderne språkene, ikke er fonemisk. Det samme gjelder for den ustemte aspiranten visarga (ḥ) i sanskrit, som oftest opptrer i slutten av ord, og språkhistorisk går tilbake til s eller r (jamfør nominativendelsen -aḥ i sanskrit med gresk -os og latinsk -us.
[rediger] Ordmelodi
Den eldste indoiranske språkformen, vedisk, hadde en toneaksent som tilsvarte den gammelgreske (jamfør vediske pā́t, padáḥ med gammelgresk poús, podós «fot»). Aksenten kunne falle på hvilken som helst stavelse i ordet, og ble uttalt med en høy tone (udātta). I klassisk sanskrit ble den tonale aksenten endra til en dynamisk aksent. Aksentens posisjon stemte ikke overens med den gamle tonale aksenten, men falt, omtrent som i latin, etter forutsigbare regler på den nest siste, tredje siste eller fjerde siste stavelsen. Betoninga følger ulike regler i de nyindoariske språkene, men er nesten aldri betydningsskillende. Et unntak er assamesisk (jamfør 'pise «han drikker» med pi'se «da»).
Panjabi utgjør et spesialtilfelle, da det er et tonespråk. De tre betydningsskillende tonene (for eksempel koṛā «piske», kóṛā «spedalsk», kòṛā «hest») har oppstått sekundært under innflytelse av tidligere aspirerte konsonanter (jamfør panjabi kòṛā med hindi ghoṛā).
[rediger] Fonologiske endringer
De urindoariske språkene hadde en komplisert fonologi, som fortsatt står ganske nær den indoeuropeiske typen. De viktigste punktene der sanskrit skiller seg fra det rekonstruerte indoeuropeiske urspråket er følgende:
I begynnelsen av ord og inne i ord opptrer det komplekse konsonantsamlinger i sanskrit (for eksempel jyotsna «måneskinn»). Ordene kan derimot slutte kun med bestemte konsonanter, og forbindelser av flere konsonanter forekommer som regel ikke (jamfør latin vox og avestisk vāxš med sanskrit vāk «stemme»). Når lyder møtes inne i ord eller ved to tilgrensende ord opptrer sandhifenomener (for eksempel na uvāca til novāca «han sa ikke»).
I løpet av den mellomindoariske perioden ble fonologien betydelig endra. Ingen sandhiregler ble gjeldende lenger, og fonembestanden ble noe mindre. Den viktigste forandringa i de mellomindoariske språkene var den radikale forenklinga av stavelsesstrukturen til en type som ligna den i dravidiske språk: konsonantforbindelser i ordenes begynnelse var ikke lenger mulige, inne i ord forekom kun bestemte konsonantforbindelser som var lette å uttale (fordoblede konsonanter eller forbindelser med en nasal som første bestanddel) og i slutten av ord var det ikke tillatt med noen konsonanter utenom den nasaliserte ṃ. De viktigste lydforandringene i mellomindoarisk er:
I de nyindoariske språkene har stavelsesstrukturen utvikla seg vekk fra den enkle typen i mellomindoarisk ved at korte vokaler har bortfalt. Konsonanter i slutten av ord forekommer hyppigere enn i sanskrit, og i midten av ord er ytterlige konsonantkombinasjoner mulig. Denne utviklinga forsterkes gjennom lånord fra ikke-indoariske språk. Mange nyindoariske språk har gjennomgått spesielle utviklinger, som det ikke kan gås nærmere inn på her. Sentrale kjennetegn som karakteriserer fonetikken i flertallet av de nyindoariske språkene er:
[rediger] Morfologi
De indoariske språkenes morfologi har opplevd grunnleggende endringer i løpet av sin utvikling. Det urindoariske sanskrit var et i høy grad syntetisk og flekterende språk med en komplisert formlære, ikke ulikt latin og klassisk gresk. I løpet av utviklinga av de mellomindoariske språkene skjedde en tydelig forenkling av formdanninga. De nyindoariske språkene har gått over til en vidtgående analytisk språkstruktur med agglutinerende innslag. Språktypologisk er de indoariske språkene sterkt påvirka av sine dravidiske nabospråk, og først og fremst på syntaksen ses utslag av dette, allerede i klassisk sanskrit.
[rediger] Substantiv
Substantivmorfologien i sanskrit er kompleks. Sanskrit har bevart alle åtte kasus (nominativ, akkusativ, instrumentalis, dativ, ablativ, genitiv, lokativ og vokativ) og tre numerus (entall, totall og flertall) som antas å ha vært tilstede i urindoeuropeisk. Etter stammeslutt og kjønn bøyes substantiv i ulike deklinasjonstyper med ulike kasusendelser. Visse stammer har kvalitativ avlyd, og er dermed høyst variable (for eksempel danner stammen pitr̥- «far» følgende former: pitā, pitar-am, pitr-e, pitr̥-bhyām og pitr̥̄-n).
I mellomindoarisk ble dette kompliserte systemet forenklet: totall forsvant, kasussystemet ble redusert via sammenfall av genitiv og dativ, og de variable konsonantstammene ble gjort om til regelbundne vokalstammer (for eksempel sanskrit gacchant-/gacchat- «gående» til pali gacchanta-), til det i apabhramshafasen bare fantes én allmen deklinasjonstype igjen. I det store og hele finnes imidlertid det gamle kasussystemet igjen i mellomindoarisk, om enn forenkla. Som eksempel angis deklinasjonen av ordet putra-/putta- («sønn») i entall i sanskrit, pali og apabhramsha.
De nyindoariske språkene har derimot forandret det grunnleggende deklinasjonssystemet. Ur- og mellomindoariskens flekterende system har kun blitt beholdt som rester. Vanligvis finnes kun to primære kasus. Kun sporadisk finnes fortsatt rester av de gamle kasusene instrumentalis, lokativ og ablativ. Nominativ og akkusativ, som gjennom lydforandring falt sammen allerede i apabhramsha, ble sammenfatta til rektus. I motsats til rektus står som regel et obliquus (for eksempel hindi laṛkā – laṛke «gutt», gujarati ghoḍo – ghoḍā «hest»). Visse språk som bengali og assamesisk har ingen spesiell form for oblikt kasus. Formelt går det oblike kasus som oftest tilbake på genitiv, og har i noen få språk fortsatt beholdt denne funksjonen. I de fleste språkene forekommer den imidlertid ikke alene, men blir ytterligere differensiert i sin betydning ved hjelp av et system av postposisjoner og sekundære endelser (for eksempel hindi laṛke ko «til gutten», gujarati ghoḍānuṃ «hestens»). Disse endelsene går opprinnelig tilbake til selvstendige ord, men har delvis smelta sammen med oblikkasuset til sekundære agglutinerende kasusendelser. Genitivendelsen -er i bengali er muligens avleda via partikkelen kera fra det urindoariske substantivet kārya med betydninga «affære».
Flertall dannes på ulike måter. For eksempel i hindi skjer dette flekterende, med en endelse som samtidig uttrykker kasus og antall (jamfør nominativ entall laṛkā, flertall laṛke; obliquus entall laṛke, flertall laṛkõ). Andre språk som bengali bruker derimot agglutinerende flertallsendelser, som også kan inneholde kasusmarkører (jamfør nominativ entall chele, flertall chele-gulo; objektiv entall chele-ke, flertall chele-gulo-ke).
De ur- og mellomindoariske språkene har de tre indoeuropeiske kjønnene hankjønn, hunkjønn og intetkjønn. Blant de nyindoariske språkene beholdes dette systemet i de vestlige språkene (gujarati, marathi, konkai). I singalesisk forekommer også tre kjønn, men der handler det om et annerledes system, som i likhet med de dravidiske språkene bygger på animathet og naturlig kjønn. I de fleste nyindoariske språk har hankjønn og intetkjønn sammenfalt. Lenger øst er kjønnskategorien mindre utprega. De østligste språkene bengali, assamesisk og oriya har mista det helt, i likhet med de dardiske språkene khowar og kalasha lengst vest i det indoariske språkområdet.
[rediger] Verb
Verbet utmerker seg i urindoarisk (enda sterkere i vedisk enn i klassisk sanskrit) gjennom en stor rikdom av former. Verbene bøyes i tre personer, tre numerus (entall, totall og flertall) og tre diateser (aktivum eller parasmaipada, medium eller ātmanepada og passivum). Tempussystemet har presens, imperfektum, futurum, aorist, perfektum og i vedisk også pluskvamperfektum. Egentlig skilte tempusformene for fortid seg i betydning, men nå brukes de med samme betydning. Den vanligste måten å uttrykke fortid på i klassisk sanskrit er imidlertid en nominalsats med perfektum partisipp. Modusene er indikativ, konjunktiv, optativ og imperativ. Dertil finnes flere aktive og passive partisipper, gerundium, et infinitiv samt et system av avledede verb (kausativ, desiderativum, intensivum). Verbene deles inn i ti klasser etter presensstammens dannelse. Hovedskillet går mellom tematiske verb, som setter inn temavokalen a mellom stamme og endelse, og atematiske verb, som ikke gjør det. Imperfektum dannes i likhet med imperativ og optativ fra presensstammen, mens de øvrige tempusformene er uavhengige av presensstammen. Sanskrits verbalbøyning er komplisert, og bruker regelbundne midler som reduplikasjon og kvantitativ avlyd (guṇa- og vr̥ddhi-stadier (for eksempel dannes fra stammen kr̥- «gjøre» formene kr̥-ta «gjort», kar-oti «han gjør» og ca-kār-a «han har gjort»).
I de mellomindoariske språkene ble dette systemet forenkla og gjort mer regelbundet. Tempusene for fortid, hvis skiller allerede i sanskrit ble opprettholdt på kunstig måte, ble erstattet fullstendig med partisippkonstruksjonen. Konjunktiv døde også ut, i likhet med medium og de avledede verbene, med unntak av kausativ.
De nyindoariske språkene bruker i tillegg til de gamle syntetiske formene, som bøyes etter person og antall, i større utstrekning partisippformer, som forandres etter kjønn og antall, samt analytiske (sammensatte) verbformer av partisipp og hjelpeverb. De ulike nyindoariske språkene er forskjellige i hvordan de bruker disse mulighetene, hvilket gjøres tydelig i følgende jamføring av noen former av verbet for «å komme» i de viktigste nyindoariske språkene:
[rediger] Syntaks
Den normale grunnleggende ordrekkefølga i alle språkstadier av indoarisk er subjekt–objekt–verb (SOV). I sanskrit kan denne rekkefølga variere ganske fritt, men i de nyindoariske språkene er ordrekkefølga fastere bestemt. Kun ved spesiell betoning kan et satsledd stilles bak verbet. De indoariske språkene deler også de øvrige typologiske kjennetegnene som er karakteristiske for SOV-språk: de bruker postposisjoner i stedet for preposisjoner (for eksempel sanskrit rāmena saha «med Rama») og setter det bestemmende elementet foran det bestemte. Det betyr at attributter kommer foran sine hovedord, og bisatser kommer foran hovedsatser. Eksempler på SOV-rekkefølga med interlinearoversettelse:
Hindi: «Jeg gir deg denne bok.»
Bengali: «Jeg tok med disse mangoene fra det nye markedet.»
Singalesisk: «Lærereren lærte meg singalesisk skrift da jeg gikk på skolen.»
Allerede i klassisk sanskrit foretrakk man å uttrykke en sats i fortid gjennom en passivkonstruksjon med perfektum partisipp passivum, der den handlende personen står i instrumentalis (for eksempel bālena kanyā dr̥ṣṭā ordrett «jenta (er) sett av gutten» i stedet for bālaḥ kanyām apaśyat «gutten så jenta»). Denne konstruksjonen utvides til intrasitive verb (for eksempel mayā suptam ordrett «det ble av meg sovet» for «jeg sov»). I de nyindoariske språkene har det blitt utvikla en ergativlignende konstruksjon fra dette. Karakteristisk for denne er at i transitive satser i fortid antar subjektet en spesiell form, som betegnes som agentiv, mens det vide intransitive verbet og i nåtidssatser står i grunnformen. Jamfør følgende eksempelsatser fra hindi:
«Gutten leser boka.»
«Gutten leste boka.»
[rediger] Ordforråd
Den indre grammatikken deler inn de moderne indoariske språkenes ordforråd i fire kategorier, som betegnes med sanskritnavn:
[rediger] Arvord
Kjernen i det nyindoariske ordforrådet utgjøres av tadbhava-ordene, som har blitt henta på naturlig måte fra urindoarisk over mellomstadiet, de mellomindoariske prakritspråkene, og dermed har endra form gjennom en rekke lydforandringer. Slik går hindiordet khet («åker») via prakrit khetta tilbake til sanskrit kṣetra. Visse ord som deva («gud») eller nāma («navn») hadde allerede i urindoarisk en så enkel form at de ikke gjennomgikk noen videre forandring. Tadbhava-ord kan opprinnelig ha et ikke-indoeuropeisk opphav, da det allerede i sanskrit fantes lånord fra dravidiske språk og mundaspråk.
Sammenligning av noen indoariske ord
[rediger] Sanskritismer
Ord som har blitt lånt inn i uforandra form (eller snarere: uforandra skrivemåte) direkte fra sanskrit, betegner man som tatsamas. Uttalen kan dermed avvike fullstendig: forskjellene mellom bestemte lyder som ś og ṣ bevares oftest ikke lengre, i hindi og marathi bortfaller ofte kort a i slutten av ord, og i bengali blir konsonantsamlinger assimilert. Dermed uttales tatsama-ordet ātmahatyā («selvmord») på hindi [aːtmʌhʌtjaː], men på bengali [ãttohɔtta]. I singalesisk regnes ord som blir overtatt fra pali – som på grunn av at det er den buddhistiske kanons språk inntar en like viktig rolle som sanskrit – som tatsama-ord. Delvis forekommer dubletter av tadbhava- og tatsama-ord, der tatwsama-ordet da oftest har en spesialisert betydning.
I de moderne indoariske litteraturspråkene (foruten slike som urdu, som er underlagt islams kulturelle innflytelse) har bruken av sanskritord blitt svært frekvent. Framfor alt i det høyere registerets ordforråd finnes det mange sanskritismer, i likhet med hvordan latinske og greske lånord har blitt brukt i de europeiske språkene. Nasjonalistiske kretser fremmer bruk av sanskritord som et symbol for politisk hinduisme , og forsøker å etablere sanskritnyord i skriftspråket selv for nyere begreper som «elektrisitet». I hverdagsspråket brukes det imidlertid oftere engelske lånord enn kunstige sanskritnyord.
[rediger] Lånord
Til deśya-ordene regner man ord uten paralleller i sanskrit. Til disse hører ord som har blitt arva fra urindiske dialekter, som mangler i sanskrit, samt lånord fra dravidiske språk og mundaspråk. Dertil kommer i nyindoariske språk et større antall lånord som hentes fra ikke-indiske språk, framfor alt persisk, arabisk, portugisisk og engelsk, som den indiske grammatikken regner til videśi-kategorien.
Under det rundt åtte hundre år lange islamske herredømmet i nordlige India var persisk overklassens hoffspråk. Så kom mange persiske, og via persisk formidling også arabiske, ord inn i de indoariske språkene. For urdu, de indiske muslimenes språk, overtar persisk-arabisk en lignende rolle som ordkilde som sanskrit har for de språkene som for det meste tales av hinduer. Dermed er det mange ord av persisk-arabisk avstamming i urdu, men få i språk som nepali, assamesisk og singalesisk, som ikke har hatt noen islamsk innflytelse.
En forholdsvis liten andel av lånordene kommer fra portugisisk, som de indiske språkene kom i kontakt med fra 1500-tallet gjennom europeiske sjøfarere. Fra portugisisk har ord som chave for «nøkkel» (hindi cābhī, marathi cāvī), janela for «vindu» (hindi janglā, bengali jānālā, singalesisk janēlaya) og mestre for «håndverker» (hindi mistrī, marathi mestrī) kommet til. Siden den britiske kolonitida har det også kommet mange lånord fra engelsk. Framfor alt moderne begreper som «hotell» (hoṭal), «billett» (ṭikaṭ, fra ticket) og «sykkel» (sāikil, fra cycle) har blitt tatt opp fra engelsk.
[rediger] Skriftsystemer
De indoariske språkene skrives med et stort antall forskjellige skriftsystemer: ulike indiske skrifter, den persisk-arabiske skrifta, og i enkelte tilfeller det latinske alfabetet. Divehi, språket på Maldivene, har en helt egen skrift som kalles thaana, som ble utforma på 1400-tallet med det arabiske alfabetet som forbilde.
[rediger] Indiske skrifter
De fleste skrifter som brukes for indoariske språk tilhører, i likhet med Sør-Indias, Sørøst-Asias og Tibets skrifter, familien indiske skriftsystemer, som alle stammer fra brahmiskrifta. Brahmiskrifta framtrer for første gang i keiser Ashokas innskrifter fra 200-tallet f.Kr. Dens opphav er uklart. Det anses som sannsynlig at den ble utforma med det arameiske alfabetet som forbilde. Tesen om at skrifta stammer fra indusskrifta forkastes av vestlige forskere, men er populær i India. I historiens løp har brahmiskrifta blitt oppdelt i mange regionale varianter, som grafisk kan skille seg ganske sterkt fra hverandre. Strukturelt er de imidlertid veldig likartede, og deler alle samme funksjonsprinsipp. Det dreier seg om en mellomform mellom alfabet og stavelsesskrift – såkalt abugida – der hvert konsonanttegn har en inneboende vokal a, som kan modifiseres ved hjelp av diakritiske tegn. Konsonantforbindelser uttrykkes gjennom ligaturer. Tegnenes ordningsrekkefølge i de indiske skriftsystemene er ikke tilfeldig som i det latinske alfabetet, men gjenspeiler de indoariske språkenes fonologi. Bokstavene ordnes på følgende måte:
Tegnoppsettet er vesentlig det samme i de ulike skriftene. Noen skrifter har et spesielt tegn for det retroflekse ḷ, og andre spesialtegn kan dannes med en understilt prikk.
Følgende indiske skrifter brukes for indoariske språk (som eksempel angis den første konsonantraden ka, kha, ga, gha, ṅa):
Sanskrit ble tradisjonelt skrevet med regionalspråkenes skrifter, men i dag har devanagari slått gjennom som standardskrift for sanskrittekster. For visse språk brukes flere skrifter parallelt. Kasjmiri skrives i Pakistan med persisk-arabisk skrift, og i India med devanagari. For panjabi forekommer til og med tre skriftsystemer: det persisk-arabiske i Pakistan, gurmukhi blant sikher og devanagari blant hinduer.
[rediger] Persisk-arabisk skrift
Urdu, de indiske muslimenes språk, skrives i likhet med de øvrige indoariske språkene som brukes i Pakistan (sindhi, panjabi, kasjmiri) med den persisk-arabiske skrifta. Det arabiske alfabetet er ikke veldig godt tlpassa for å gjengi indoariske språk. For det første uttrykkes ikke korte vokaler, og blant de lange vokalene gjøres det ingen forskjell mellom ū, ō og au. I arabiske lånord forekommer redundante bokstaver som uttales likt (for eksempel uttales sin, sad og tha alle som s). For andre lyder som forekommer i indoariske språk finnes det opprinnelig ingen tegn i den arabiske skrifta, slik at nye bokstaver har blitt danna ved hjelp av diakritiske tegn (for eksempel ٹ ṭ, ڈ, ḍ og ڑ ṛ for de retroflekse lydene i urdu). Ved dannelsen av disse spesialtegnene er det forskjeller mellom urdus og sindhis alfabeter (i sindhi skrives de samme konsonantene respektivt ٽ, ڊ og ڙ), mens panjabi og kasjmiri orienterer seg mot urdu-ortografien. Sindhi bruker også egne spesialtegn for de aspirerte konsonantene, mens de i urdu uttrykkes ved å kombinere de uaspirerte konsonantene med h (for eksempel sindhi ٿ og urdu ته for th). Dessuten skiller urdu seg ut ved å bruke den kursive nastaliqskrifta, mens sindhi fortrinnsvis skrives med den enklere naskh.
[rediger] Det latinske alfabetet
De eneste indoariske språkene som regelmessig skrives med det latinske alfabetet er konkani og romani. For konkani, Goas språk, ble det på 1500-tallet utvikla en ortografi basert på portugisisk. Konkani skrives også med devanagari. For kalasha, et lenge skriftløst språk, brukes det latinske alfabetet nå i skoleundervisninga.
I vitenskapelig kontekst brukes latinsk transliterasjon. Den mest brukte standarden er International Alphabet og Sanskrit Transliteration (IAST). I framstillinga av konsonanter orienterer det seg mot bokstavenes lydverdi i engelsk, hvor y brukes for [j]. Aspirerte konsonanter uttrykkes gjennom digrafer som kh, th, osv. Andre lyder som ikke har tilsvarende bokstaver i det latinske alfabetet, uttrykkes i IAST med diakritiske tegn, som makron for lange vokaler og understilte prikker for retroflekse lyder.

Summary:
Indoariske språk er en gren av den indoeuropeiske språkfamilien. De er framfor alt utbredt i Sør-Asia. Sammen med de iranske språkene og nuristanispråkene danner de den indoiranske undergruppa av indoeuropeiske språk. De til sammen over 100�indoariske språkene som snakkes i dag, har rundt én milliard brukere, først og fremst i nordlige og sentrale India, i Pakistan, Bangladesh, Nepal, Sri Lanka og på Maldivene. Blant de viktigste indoariske språkene er hindi, det nært beslektede urdu, bengali, ytterligere regionale indiske språk samt det klassiske språket sanskrit.
De indoariske språkene er ikke i slekt med de dravidiske språkene, som tales i sørlige India, men gjennom langvarig språkkontakt har de utvikla mange fellestrekk. På grunn av et stort antall folkevandringer og den gjensidige språkkontakta i området, har inndelinga av de indoariske språkene i genetiske undergrupper, samt det å sette skiller mellom de enkelte språkene og dialektene, bydd på problemer.
De indoariske språkene er i stor grad analytiske. Den grunnleggende ordrekkefølga i alle språkene er subjekt–objekt–verb. Det mest karakteristiske trekket fonologisk sett er det store antallet plosiver. Flere av dagens indoariske språk benytter en rekke ord som er lånt inn direkte fra sanskrit.


[rediger] Historie
[rediger] Første verdenskrig
Winston Churchill hadde sett Rolls-Royce panserbiler i bruk i 1914, og hadde hørt om planer om å lage et beltegående kampkjøretøy. Han var på den tiden marineminister, og nedsatte Landskipskomitéen for å utvikle dette nye våpenet. Selv om stridsvogner opprinnelig ble kalt landskip av komiteen, ble det hetende tank på engelsk, etter en avledningsmanøver for å skjule hva som egentlig ble utviklet. Det ble sagt at de var fraktefartøy for vann, altså «vanntanker».
Den første stridsvognen var i operativ tjeneste da kaptein H. W. Mortimore fra Royal Navy ledet en Mark I i kamp ved Delville Wood under slaget ved Somme i 1916. I Frankrike utviklet de Schneider CA1 ut fra Holt beltegående traktorer, og de brukte dem første gang 16. april 1917. Den første bruken av stridsvogner i større sammenheng var ved slaget ved Cambrai, 20. november 1917.
Stridsvognen var med på å gjøre skyttergravskrigen umoderne, og tusener av stridsvogner i bruk av britiske og franske styrker var med å bidra til allierte seire. I begynnelsen var det blandede resultater ved bruk av stridsvogner, da de var svært upålitelige. Tyske styrker brukte stort sett et lite utvalg av erobrede styrker, da de bare produserte tyve av sitt eget design A7V.
[rediger] Mellomkrigstiden og andre verdenskrig
I mellomkrigstiden ble britene ledende på utviklingen av stridsvogner. Dette var både på grunn av tilstanden til den franske og tyske økonomien, og på grunn av at USAs forsvar var kraftig bygget ned etter krigen.
Stridsvogner ble utviklet hovedsakelig i tre kategorier: Lette stridsvogner på ti tonn og mindre ble brukt til oppklaring og hadde våpen som stort sett bare var brukbare mot andre lette stridsvogner. Middelstunge, eller cruiser tank på engelsk, var tyngre, men raskere. Tunge stridsvogner, eller infantry tank på engelsk, var tungt pansret og hadde høy vekt.
Ideen var å bruke tunge stridsvogner sammen med infanteriet for å få til et gjennombrudd, og så ville grupper med middelstunge stridsvogner strømme gjennom gapet og operere bak fiendens linjer for å angripe forsyningslinjer og hovedkvarter. Dette var en stor del av britisk doktrine, og ble tatt opp av tyskerne som en del av Blitzkrieg-konseptet.
Amerikansk tankegang var at stridsvogner skulle være lette og mobile, og hvis de støtte på andre stridsvogner skulle de trekke seg tilbake og la tungt pansrede panserjagere ta seg av dem. I praksis ble det slik at etter hvert som det ble flere og flere stridsvogner på slagmarken så måtte hvert kampkjøretøy ha effektive våpen for å bekjempe stridsvogner. Dette utløste et rustningskappløp hvor stridsvognene fikk stadig tyngre pansring og kraftigere bevæpning. Der hvor stridsvognens oppgave før hadde vært utelukkende å forsere hindringer, måtte den nå inngå et kompromiss for å kunne bekjempe andre stridsvogner på en effektiv måte.
Den andre verdenskrig satte på alvor fart på utviklingen av stridsvogner. For eksempel startet Tyskland krigen med mange Panzer I med to maskingevær og Panzer II med 20 mm kanon. Den tyngste utgaven i operativ tjeneste var Panzer IV med en kortløpet 75 mm kanon og en vekt på under 20 tonn. På slutten av krigen var den dominerende tyske stridsvognen Panther, med en lang 75 mm kanon og vekt på 45 tonn, sett på som «bare» middelstung.
Under krigen ble også tårn vanlig på alle stridsvogner. Alle vogner ble utstyrt med radioer, noe som lettet stridsledningen av avdelinger. Kolossale vogner med flere tårn, slik som sovjetiske T-35, forsvant.
[rediger] Den kalde krigen
Etter krigen så fortsatte utviklingen stort sett i samme retning. Lette stridsvogner ble henvist til oppklaring, i tillegg til luftlandsettinger med amerikanske styrker. Med årene så ble lette stridsvogner så å si borte.
Med utviklingen som hadde skjedd på hjuloppheng og motorer så ble middelstunge stridsvogner fra krigens siste år i stand til å få bedre ytelse enn tunge stridsvogner fra krigens begynnelse. Med litt tyngre panser og bedre motor så kunne middelstunge stridsvogner ta opp kampen med alt av panservernvåpen på slagmarken. Den britiske Centurion var i stand til å ta treff fra tyske 88 mm panservernkanoner, samtidig som L7-kanonen kunne slå ut fiendtlige stridsvogner og Rolls-Royce Meteor-motoren ga den en toppfart på 35 km/h. Centurion erstattet alle middelstunge stridsvogner i britisk bruk, og ble kalt universalstridsvogn. Begrepet main battle tank (hovedstridsvogn) fulgte kort tid etter.
Utviklingen av panservernmissiler var den siste spikeren i kista til tunge stridsvogner. Missilenes lange rekkevidde gjorde at stridsvognen ikke kunne ta opp kampen ute av skuddhold, men måtte manøvrere seg nærmere inn.
På samme tid så ble pansrede personellkjøretøyer og senere stormpanservogner utviklet for å bringe mobiliteten til infanteriet opp til stridsvognens nivå. Stormpanservognene tok også over flere av rollene til lette stridsvogner. Amerikanske M2 Bradley er et eksempel.
De fleste trekk ved moderne stridsvogner ble etablert under andre verdenskrig, og selv om utviklingen siden har gjort alle enkeltkomponentene mer kapable, så ville en stridsvognkommandør fra andre verdenskrig straks kjent igjen en moderne stridsvogn.
[rediger] Teknisk
[rediger] Stridsvognens komponenter
[rediger] Pansring
Stridsvogner er de tyngst bepansrede kampkjøretøyer i moderne hærer. Pansringen er laget for å beskytte vognen og mannskapet mot mange forskjellige typer trusler. Vanligvis er beskyttelse mot panserbrytende ammunisjon avfyrt fra andre stridsvogner det viktigste momentet. Stridsvogner er sårbare for panservernmissiler avfyrt av andre panserkjøretøyer, infanteri, helikoptre eller fly. De er også utsatt i forhold til stridsvognminer, større bomber og direkte treff fra artilleri. De fleste moderne stridsvogner er nærmest usårbare i forhold til splinter fra artillerigranater og lettere panservernvåpen.
Den mengden panser som i teorien skal til for å gjøre vognen helt usårbar fra alle kanter ville vært for tung til å være praktisk, så utviklere av stridsvogner legger mye tankearbeid i å balansere mellom beskyttelse og vekt.
[rediger] Typer pansring
Den vanligste typen panser er passivt panser, som består av lag med herdet stål, legeringer og keramiske materialer. Den mest kjente typen passivt panser er det britiske Chobham-panseret, som består av keramiske blokker satt inn i en plastkompositt mellom lag av konvensjonelt panser.
De fleste stridsvogner har siden andre verdenskrig blitt laget med skrånende overflate på panseret, vanligvis i front. Dette har to hensikter; det ene er at prosjektiler kan bli reflektert bort fra overflaten, og det andre er at tykkelsen på panseret i horisontalplanet er i effekt mye større.(Skrånende pansring vil dog ikke være i stand til å reflektere moderne pilammunisjon med ballistiske hetter) Se bildene under for to eksempler på stridsvogner fra samme periode med forskjellig geometri på panseret:
Motsatsen til passivt panser er reaktivt panser. Den eksplosive varianten av reaktivt panser består av en sprengladning som eksploderer ut mot innkommende prosjektiler. Dette er for å stoppe hulladninger, og har tidligere hatt mindre effekt mot kinetisk ammunisjon. Moderne eksplosiv reaktiv pansring har også en god beskyttende effekt mot kinetisk ammunisjon. Reaktivt panser henges på utsiden av stridsvognen i små utskiftbare pakker, og er en vanlig oppgradering av eldre stridsvogner.
[rediger] Fordeling av panseret
Pansringen på en stridsvogn er ujevnt fordelt. De tykkeste delene er forrest på skroget og forrest på tårnet. Sidene har tynnere pansring, og bak er det oftest enda tynnere. Spesielt over motoren bak på dekket av vognen er det som regel lite pansring.
Beltene og hjulene på noen stridsvogner er delvis beskyttet av sideskjørt. Dette er fordi det er sårbare deler, og vognen blir immobilisert ved skade på drivverket. Noen ganger har stridsvogner som opprinnelig ikke har sideskjørt blitt oppgradert senere.
De som bekjemper stridsvogner søker å angripe de delene av vognen som er dårligst beskyttet. Stridsvogner er sårbare overfor flyangrep og andre skudd fra oven. For eksempel så søker infanteri med panservernvåpen å finne en skytestilling høyere opp enn stridsvognen, for eksempel i åssiden ved en fremrykningsvei for pansrede styrker. Stillestående stridsvogner er også sårbare overfor artilleri.
[rediger] Bevæpning
Alle moderne stridsvogner er bevæpnet med en kanon. Stridsvognkanoner er de mest grovkalibrede våpen i bruk i landstridsføring, hvis man ser bort fra noen artillerivåpen. Selv om kaliberet ikke har gått opp vesentlig siden andre verdenskrig, er moderne stridsvognkanoner teknisk overlegne. De vanligste kalibrene er 120 mm for vestlige stridsvogner og 125 mm for tidligere østblokk-materiell. De fleste stridsvognkanoner i dag er glattløpede, med kanonene til britiske og indiske styrker som nevneverdige unntak.
Kanonen kan fyre av flere forskjellige typer ammunisjon. De vanligste i dag er pilammunisjon og høyeksplosive granater. Pilammunisjon består av en penetrator med mindre kaliber enn løpet, og et prosjektilhylster kalt sabot rundt denne. Penetratoren består av et svært hardt stoff, vanligvis utarmet uran eller wolframkarbid, og er spiss og stabilisert i flukt av finner. Pilammunisjon omtales som regel som kinetisk ammunisjon eller APFSDS, en forkortelse for Armour-Piercing, Fin-stabilised, Discarding Sabot. Eksplosive granater deles som regel mellom HEAT (High Explosive Anti Tank), som bygger på hulladningsprinsippet, og HEP (High Explosive Plastic) som inneholder en mengde plastisk sprengstoff som detoneres ved treff. Sistnevnte brukes som regel mot harde mål som bunkere, som for det meste er laget av andre materialer enn metall.
Vanligvis bærer stridsvogner andre våpen for forsvar mot infanteri eller fly. Som oftest er dette en 7,62 eller 12,7 mm maskingevær montert koaksialt langs hovedvåpenet. Et par franske stridsvogner (AMX-30 og AMX-40) har brukt en 20 mm maskinkanon her. I tillegg har mange stridsvogner et maskingevær for vognkommandøren eller laderen på taket av tårnet. Amerikanske og russiske 12,7 mm eller 14,5 mm maskingevær er også i stand til å bekjempe lettpansrede kjøretøy på kort hold.
Noen stridsvogner har blitt bygget om til spesialroller og har hatt uvanlig bevæpning slik som flammekastere. (Se for eksempel Hobart's Funnies)
[rediger] Ildledelse
I begynnelsen ble våpnene siktet gjennom enkle optiske sikter. Avstander ble i begynnelsen estimert, noen ganger med hjelp av siktet. Senere ble stereoskopiske avstandsmålere introdusert, og disse forble standard frem til laseravstandsmåler ble innført. Presisjonen var ikke så god, og skyting under bevegelse var praktisk umulig.
Moderne stridsvogner har en rekke systemer for å få til mer presis beskytning og kunne skyte mens vognen er i bevegelse. Gyroskoper stabiliserer løpet på kanonen, det vil si at det automatisk kompenseres for vognens bevegelser. For skytteren ser det ut som om kanonen ligger stille i forhold til målet, mens vognen beveger seg. Sensorer og datamaskiner hjelper til med avstandsmåling og sikting, med faktorer som lufttemperatur, luftfuktighet, kanonens temperatur, hastigheten til stridsvognen og hvor slitt løpet er. Moderne stridsvogner med "hunter-killer" kapasitet lar vognkommandøren søke etter mål med sitt sikte mens skytteren engasjerer sitt mål med sitt sikte. Når vognkommandøren ønsker det, trykker han på overstyringsbryteren sin, og tårnet dreier umiddelbart mot målet vognkommandøren sikter på med sitt sikte.
Nattsikter av forskjellig slag gjør også stridsvognen i stand til å kjempe om natten. Laserbelysere kan gjøre stridsvognen i stand til å dirigere ild fra andre.
[rediger] Mobilitet
Det er hovedsakelig to typer mobilitet man snakket om i forbindelse med stridsvogner. Det ene er taktisk mobilitet, som er et mål på vognens evne til å forflytte seg på slagmarken. Dette er en konsekvens av vognens evne til å forsere terreng og i hvilken hastighet den kan forflytte seg. Det andre er strategisk mobilitet, som er et mål på hvor hurtig stridsvognavdelingen kan forflyttes lengre avstander. Det avhenger av rekkevidde, hva slags bruer som kan bære stridsvognen og hva slags transportmidler som kan anvendes.
En moderne stridsvogn er laget for å være veldig mobil og takle de fleste terrengtyper. Dette oppnås ved beltedrift med lavt marktrykk, god bakkeklaring og tilstrekkelig motorkraft. På tross av at den virker veldig solid, er stridsvognen relativt skjør. Mannskapet må kontinuerlig vurdere terrenget, for stridsvognen er tung og kan skades ved for hard kjøring. Et belte kan også glippe av, og kan ta fra noen minutter for et drillet mannskap til flere timers jobb å få det på igjen.
Hvor enkelt det er å flytte en stridsvogn mellom to punkter er avhengig av flere ting. For eksempel betyr den store vekten at stridsvognen sliter veldig både på underlaget og på beltene sine. I tillegg bruker stridsvogner store mengder drivstoff. Ved enhver anledning foretrekker militære planleggere å frakte stridsvognene på tungtransportlastebiler eller jernbane. Stridsvogner er som regel laget for å passe gjennom jernbanetunnelene eller bruene i det området den skal brukes.
På grunn av stridsvognens høye vekt, er også flytransport vanskelig. Som et eksempel kan det amerikanske tunge transportflyet C-5 Galaxy bare bære to M1 Abrams stridsvogner av gangen.
[rediger] Stridsvognen i aksjon
[rediger] Vanskeligheter med å bruke stridsvogner
Stridsvogner er sårbare overfor mye forskjellig. Når en stridsvogn skal bevege seg, må det planlegges. Man må ta hensyn til terrengets utforming, og vognen skal helst ikke bli observert av fienden. Den er stor, og ruver derfor i terrenget. I tillegg kan både motoren og belteverket høres på lang avstand.
Stridsvogner kan ikke operere på egen hånd. Hvis det er ABC-våpen i bruk eller de blir beskutt, må mannskapet stenge alle luker. Da kan de bare se ut gjennom periskoper og små luker. På toppen av det hele bruker de mye av konsentrasjonen ganske enkelt på å betjene stridsvognen. En infanterist kan da lett snike seg inn på vognen. Vognkommandøren har som regel hodet sitt ute av luken sin, men dette gjør ham sårbar. Hvis stridsvognavdelingen ikke har med seg eget infanteri, så må de dekke hverandre under framrykning. Halve avdelingen står stille og observerer og er klare til å skyte, og andre halvparten av avdelingen rykker fram. Dette forsinker selvfølgelig framrykningen. Moderne ildledningssystemer gjør dette lettere.
Hvorvidt stridsvogner skal grupperes tett eller samlet avhenger av lendet og trussel. Stridsvogner tett sammen er gode mål for panservernvåpen og artilleri, men vil også kunne levere massiv ildkraft tilbake. De fleste stridsvognsavdelinger foretrekker å kjøre relativt tett, da dette letter ildledelsen i stor grad, samt ivaretar det viktige prinsippet om kraftsamling. Spredte formasjoner fungerer stort sett kun i svært åpne landskaper, for eksempel åpen ørken, hvor lendet ikke hindrer enkeltvogners innsyn i andres sektor.
Stridsvogner fungerer mest effektivt med godt trenede mannskaper. Et eksempel på dette er ved Golanhøyden under Yom Kippur-krigen i 1973. Hundrevis av syriske kampkjøretøyer angrep et mindre antall israelske stridsvogner. Israelerne hadde bedre trening og gjorde få feil. Syrerne rykket fram i formasjon og utnyttet ikke terrenget og responderte heller ikke på israelske manøver. De israelske stridsvognene trakk seg bakover til bedre posisjoner en rekke ganger, og hver gang så slo de ut et par syriske kjøretøyer hver. På slutten av slaget hadde israelerne slått ut ti syriske kjøretøyer for hvert israelsk. Syrerne forbedret senere opplæringen sin, og i krigen i Sør-Libanon i 1982 var ikke forskjellen på langt nær så stor.
Stridsvogner kan ikke forflytte seg langt på egen hånd. Avhengig av tilstanden til vognene, typen terreng og hvor effektive verkstedavdelingene er, så vil en panserdivisjon miste 2-20% av vognene sine per time med framrykning. De fleste av disse vil bli reparert, men i mellomtiden vil avdelinger bli delt og mannskapene vil bli slitne. Resultatet er en mindre effektiv divisjon.
Stridsvogner krever mye vedlikehold. Åtte timeverk per dag er ikke uvanlig hvis vogna blir brukt intensivt. Mannskapet må gjøre det meste av dette selv, og jobben er vanligvis delt på fire. Hvis de har en automatlader på kanonen er det bare tre å dele jobben på.
[rediger] Stridsvognavdelinger
Stridsvogner er noen ganger organisert i rene panserdivisjoner, men dette er vanligvis et rent administrativt grep. De opererer alltid sammen med infanteri. I Norge er den største panseravdelingen en bataljon, hvorav 1-2 underavdelinger (eskadroner) består av stridsvogner.
På laveste nivå har man tropper med tre til fem stridsvogner. En eskadron er tre til fem tropper, med et par ekstra kommandovogner for eskadronssjefen og staben hans. En bataljon har tre pansereskadroner, og gjerne et par stridsvogner til i stabseskadronen. Totalt er det typisk 33 til 60 stridsvogner i en bataljon.
Etter hvert som avdelingen får tap, så ender gjerne bataljonen med to eskadroner, organisert av de gjenværende vognene. Panserbataljonen har gjerne støttelementer med panservern-, oppklarings-, bombekaster- og trenavdelinger. I tillegg så er det gjerne vedlikeholdspersonell, og en panserbataljon er fort 50 til 300 menn flere enn stridsvognmannskapene.
[rediger] Mannskapet
Moderne stridsvogner har mannskap på tre eller fire. Under andre verdenskrig var det vanlig med fem. Mannskapet tilbringer mindre enn 10% av tiden sin inne i kjøretøyet. Resten går med til vedlikehold, reparasjoner, spising, personlig hygiene og annet. Dog oppstår 25% av tapene deres mens de er på utsiden av kjøretøyet.
Vognkommandøren (VK) er øverste befal på vognen og sitter i tårnet. VK koordinerer mannskapet i strid, og har samband med resten av troppen. Vognkommandøren har et dilemma: Jo mer VK har hodet sitt ut av kjøretøyet, jo mer oversikt har han/hun over det som skjer i omgivelsene, noe som gjør det enklere å oppdage fiendtlige mål og om stridsvognen er i ferd med å gå inn i et bakholdsangrep. På den annen side er han/hun mer utsatt for fiendtlig ild, og hvis VK blir skadet eller drept, er resultatet en mindre effektiv stridsvogn, som dermed er mindre kampdyktig og mer utsatt. Denne problemstillingen gjelder i mindre grad for moderne stridsvogner med stabiliserte vognkommandørsikter, som for eksempel Leopard 2.
Vognføreren (VF) styrer vognen på ordrer fra vognkommandøren, og sitter foran i skroget.
Skytteren sikter inn kanonen og skyter på vognkommandørens ordre. Han/hun tilbringer mesteparten av tiden med ansiktet klemt mot siktemidlene, og hjelper i så måte med til observasjon av verdenen på utsiden av stridsvognen. Skytteren sitter også i tårnet.
Laderen lader kanonen mellom hvert skudd. Han/hun får ordre om typen ammunisjon av vognkommandøren. Laderen hjelper i også til med observasjon av utsiden og sitter i tårnet sammen med vognkommandøren og skytteren.
I eldre stridsvogner var det noen ganger et maskingevær foran i skroget, som ble betjent av en kombinert skytter og radiooperatør.
I tillegg til maskingevær har mannskapet sine egne håndvåpen, for eksempel pistoler eller maskinpistoler. Dette er for bruk ved vakthold eller i nærkamp med fiendtlige styrker.

Summary:
En stridsvogn er et beltedrevet militært kampkjøretøy utstyrt med kanon for å bekjempe pansrede kjøretøy. Kanonen er vanligvis montert i et dreibart tårn, som regel sammen med en eller flere tunge maskingeværr til bruk mot infanteri, fly eller upansrede kjøretøy.
Stridsvognen ble utviklet under første verdenskrig, forsøksvis for å trenge gjennom piggtrådsperringer og skyttergraver. Storbritannia var den første nasjonen som brukte stridsvogner i kamp, under slaget ved Somme den 15. september 1916.
De fleste moderne stridsvogner har et mannskap på fire – vognkommandør, skytter, lader og vognfører. Noen stridsvogner, spesielt russiskproduserte vogner, er utstyrt med automatlader og har da et mannskap på tre.
Den norske hæren har stridsvogner av typene Leopard 2. Tidligere har de brukt blant annet amerikanske M24 Chaffee lette stridsvogner, tyske Panzer III og Leopard 1 og amerikanske M48 Patton.