[уреди] Порекло и кратка историја
Порекло гладијаторских борби лежи у религиозној традицији. Претпоставља се да ова традиција има претече у старим културама Апенинског полуострва, највероватније етрурској, и да су то уствари била приношења људских жртава у част ратницима палим у борби. Углавном су то бивала два заробљеника присиљена да се боре на живот и смрт на гробу палих хероја .
Римски историчар Тит Ливије је забележио да су прве гладијаторске борбе одржане 310. п. н. е. у Кампанији, и да су представљале слављење победе Кампанијаца над Самнитима. Прве римске гладијаторске борбе су одржане 246. п. н. е. Организовали су их Марко и Децимо Брут пред сам почетак Пунских ратова, у част свог оца, Јунија Брута. Био је то скроман спектакл са само три дуела робова на сточној пијаци .
Постепено су се гладијаторске борбе све више претварале у јавне спектакле. Коначан раскид са религиозном позадином се десио 44. п. н. е., након убиства Јулија Цезара . Организовање гладијаторских борби постало је начин за претенденте на место магистрата да угоде грађанству и постигну гласове. Међутим, како се република све више приближавала свом колапсу, организација гладијаторских борби је све више прелазила у руке државе, да би коначно Октавијан Август, први цар Римског царства, озваничио то потпуно преузимање организације гладијаторских борби од стране државе . Повод је био Спартаков устанак 73. п. н. е. као и спречавање стварања приватних војски.
Октавијан Август је регулисао организацију гладијаторских борби низом прогласа: магистрати су били обавезни да организују одређен број борби у одређеном периоду.
У другој половини 1. века, династија Флавијеваца је регулисала организовање гладијаторских борби низом закона. Од тада, осим у провинцијама, борбе су биле искључиво у надлежности цара. У току периода постојања Римског царства, гладијаторске борбе су се претвориле у омиљену забаву римских грађана и једну од основних карактеристика римске цивилизације .
Борбе су биле начин да се потврде и ојачају везе између цара и његових поданика. Биле су знак пре свега његове великодушности. Такође су биле прилика да се цар појави у јавности са свим обележјима моћи. Он је одређивао ко ће живети а ко умрети у арени, док је седео у својој посебној, раскошно украшеној ложи. Све ово је играло значајну улогу у утврђивању његовог ауторитета и популарности. С друге стране, ове борбе су каналисале позитивне емоције масе ка цару, и истовремено га на правилан начин ослобађале негативних набоја и тиме смањивале ризик од друштвених побуна .
[уреди] Место одржавања
Током периода Римског царства, створени су посебни простори у којима су се одржавале гладијаторске борбе — амфитеатри. То су били овалне грађевине које су замениле импровизоване просторе у форумима где су се одржавале борбе у доба Републике.
Први амфитеатар је изградио магистрат Гај Ескрабоније Курије, средином 1. века пне. Грађевина је била направљена од дрвета и састојала се од два полуовална покретна дела која су се окретала након драмске представе и мењала позоришну сцену за гладијаторску арену. Идеја је наишла на опште одобравање те је већ 29. п. н. е. за време Августа, саграђен други, постојанији амфитеатар који је био делимично од камена.
Пошто је овај амфитеатар изгорео у једном пожару, Веспазијан, из династије Флавијеваца, решио је да направи импресивно велику и трајну грађевину која је данас у свету позната као Римски колосеум.
Колосеум, као и његове копије у провинцијама, служио је првенствено за гладијаторске борбе. Обично су се приказивале борбе између два гладијатора, међутим, такође су се огранизовале борбе између две групе гладијатора које су се често претварале у праве битке са потоцима крви. Понекад, ради дизања степена узбудљивости, борцима су се стављали повези преко очију.
Програми који су се приказивали у Колосеуму били су веома разноврсни, маштовити и надасве сурови. Ујутро би се организовали спектакли у којима би учествовале звери — „венацио“ (лат. venatio) и „бестијари“ (лат. bestiarii). Потом би долазио на ред „нокси“ (лат. noxii) — излазили би осуђеници (лат. damnatio ) на смрт у арени. Били би или спаљени (лат. comburere), или разапети на крст (лат. cruce suffregeri), или погубљени мачем (лат. damnati ad gladium), или би били препуштени на милост и немилост некој дивљој звери (лат. damnati ad bestius) .
У подне би излазили у арену „гладијатори меридијани“ (лат. gladiatores meridiani) - то јест криминалци, необучени у борби и осуђени да се боре на смрт једни са другима, неки голоруки, неки с оружјем, али на крају би сви били погубљени .
Поподневни часови су били резервисани за борбе професионалних гладијатора, који нису увек били мушкарци. Постојале су и жене гладијатори — гладијаторке. Борбе између жена су биле представљане као посебан и изузетан догађај, јер су биле ретке. Међутим, око 200. године Септимије Север је забранио женама приступ у гладијаторску арену .
[уреди] Наумахије
Наумахије су биле поморске борбе гладијатора у којима су они симулирали поморске битке. Прве овакве борбе су биле за време Јулија Цезара у ископаном базену поред реке Тибар 46. године п. н. е у прослави његовог четвороструког тријумфа. Базен је био довољно велик да у њега стану биреме, триреме и квадриреме. Октавијан Август је 2. године п. н. е. у част отварања храма Марса Ултора дао да се изгради нови базен. Клаудије је наредио да се наумахија изведе у језеру Фучино у част завршетка радова на систему за наводњавање.
Нерон је преместио одржавање наумахија у амфитеатре. Прва таква борба је одржана 57. године у дрвеном амфитеатру саграђеном на Марсовом пољу. Још једна наумахија је одржана 64. године. Тит је године 80, у част отварања Колосеума одржао два наумахије, једну у Августовом базену, а другу у новом амфитеатру.
За разлику од обичних гладијаторских борби које су представљале појединачне окршаје, у наумахијама је учествовало много више бораца.
[уреди] Оружје
У почетку се користило исто оружје које се користило у војне сврхе, да би полако почело да се мења у циљу истицања вештине оних који их користе. С тим у вези, многобројни су трозупци, лака копља, бодежи и кратки мачеви, било да су равни (гладијуси) или да су закривљени (сике). Није се користило дуго и тешко копље „пилум“ (лат. pilum), типично за римске легионаре.
Што се тиче одбране, штитници за поједине делове тела су били једноставнији него војнички. Штитови су били мањи а оклопи се нису користили. Царски гладијатори, међутим, имали су боље заштићене ноге и руке, да се борба не би прекидала због рањених екстремитета или главе .
Шлемови који су се користили у арени су били гломазнији, затворенији и тежи од оних који су се користили у правим биткама, што је све имало своју функцију. Могли су да се носе на глави краће време (дуже није ни било потребно као што је потребно једном војнику), па су зато вршили и психолошки ефекат јер су били богато украшени тешком орнаментиком која је давала помпезнији и застрашујући изглед оном ко га је носио. С обзиром да су се гладијатори који су се борили обично познавали између себе, у пресудном тренутку било је лакше убити анонимуса који крије лице иза маске-шлема него гледајући у лице некога познатог, неретко чак и пријатеља .
[уреди] Врсте гладијатора
Највећи број гладијатора били су ратни заробљеници, робови или криминалци осуђени да се боре у арени - дамнати ад лудос (лат. damnati ad ludos). Хришћани или криминалци осуђени да умру у арени називали су се дамнати ад мортем (лат. damnati ad mortem) .
Слободни људи који су изабрали да се баве овим послом су се називали аукторати (лат. auctorati), и до краја Републике, чинили су половину укупног броја гладијатора.
У прво време, ратни заробљеници су присиљавани да се боре у својој одећи, са својим оружјем и да користе свој специфичан начин борбе, те су према томе и почели да добијају имена. Самнити су били римски прототип професионалних гладијатора, и испрва је била прихваћена самнићанска опрема и оружје као типично гладијаторска. Друге две врсте гладијатора такође су добиле име по пораженим племенима — Гали и Трачани .
Већ у доба Августа, Самнити су постали римски савезници, тако да је тај тип гладијатора нестао.
Осим ових најзаступљенијих, постојали су и други, неки чак веома егзотични типови. Еседари (лат. essedarii), који су се борили у двоколицама у стилу британских Келта и које је вероватно увео Јулије Цезар након инвазије на Британска острва, еквитес (лат. equites), који су улазили у арену на коњима, велитес (лат. velites) чије је копље било везано за његову руку тако да је могао да га поврати кад би га бацио, лакеари (лат. laquearii) који су користили ласо, сагитари (лат. sagittarii), који су користили лук и стрелу, димакери (лат. dimachaeri), који су се борили са два мача, и многи други. Међу бизарнијима се може навести андабате (лат. andabatae), коме је шлем буквално падао на очи тако да је у ствари пипајући около тражио непријатеља .
Веома је било битно да се споје два типа која су приближно исте снаге. Предност једног у оружју, морала је бити надокнађена неком другом предношћу код другог, на пример, снагом. Није постојала никаква част у побеђивању слабијег непријатеља. На пример, у пару мурмило вс. ретарио, ретарио је био лакше наоружан али веома покретљив, док је мурмило био теже наоружан, али зато тромији због тешког оклопа и наоружања. Различитост између противника у наоружању, начину борбе, покретљивости, итд. било је оно што је публику толико привлачило. Исто наоружани борци ретко кад би постајали противници у арени .
[уреди] Гладијаторке
Иако је то била ретка појава, постојале су и гладијаторке, за шта постоје докази како у археологији, тако и у књижевности. Све до 3. века жене су се бориле прерушене у легендарне Амазонке , када их је забранио Септимије Север .
Гладијаторке су се први пут појавиле у доба римског императора Нерона, на играма организованим у част јерменског краља, Тиридата I . Петроније, у свом Сатирикону помиње жену еседијаријуса (лат. essediarius) (гладијатор који се бори из двоколице у келтском стилу) .
Светоније у свом делу Дванаест римских царева говори о томе како је мператор Домицијан волео да гледа борбе између жена и патуљака . Са слика и мозаика се може закључити да су се бориле обнажених груди и да су ретко носиле шлемове, без обзира ком типу гладијатора припадале.
Према изворима, изгледа да су се жене бориле углавном ноћу. С обзиром да је ноћ било време за главне и веома важне догађаје гладијаторских игри, може се закључити да су борбе у којима су учествовале жене биле важне и да су представљале реткост. Већина модерних научника сматрају појаву гладијаторки новином с обзиром да се јесте писало о њима, а чињеница да их антички историчари често спомињу указује да су гладијаторке биле много распрострањеније него што то директни докази указују" .
Дион Касије (62.3.1) помиње не само жене, већ и децу која су се борила на гладијаторским играма које је 66. године организовао Нерон. Такође је познато да је Нерон присиљавао жене неких познатих римских сенатора да се боре у арени.
Марк Весли, историчар, каже да гладијаторске школе вероватно нису биле најпогонија места за обуку жена и да су њих вероватно подучавали приватни тутори у школи за младе (лат. collegia iuvenum). Те школе су служиле такође и за обуку угледних мушкараца старијих од 14 година у борилачким вештинама. Весли је нашао три референце у којима се помиње да је било жена у тим школама.
[уреди] Животиње у арени
Између два пунска рата, почеле су да се довозе дивље животиње из Северне Африке у Рим, нарочито дивље мачке — лавови, леопарди, тигрови, као егзотичне реткости које су се излагале као део победничких игара. Према Титу Ливију, испрва су те животиње биле ловљене (186. п. н. е.), да би 169. п. н. е. биле укључене по први пут у циркуске игре када је 63 афричка пантера и 40 медведа и слонова убијено у арени. Ускоро су борбе са животињама и лов на животиње постали саставни, мада не обавезни део гладијаторских борби .
Постојале су две врсте спектакла са животињама — борбе и лов. Они који су се борили са животињама звали су се „бестијари“ (лат. bestiarii), а они који су их ловили звали су се „венаторес“ (лат. venatores).
Бестијари су били обично криминалци или ратни заробљеници осуђени да умру у арени, необучени борби са зверима и чији је крај била сигурна смрт у раљама и канџама њихових противника. Касније је то била типична судбина хришћана. Сенека (Посланице, LXX.20) и Симах нам приповедају случајеве многих бестијара, који су радије извршили самоубиство само да се не би нашли у арени очи у очи са зверима. Сенека говори о германском заробљенику који се задавио сунђером, а Симах (Писма, II,46) говори о 29 Саксонаца који су се међусобно поубијали како би избегли страшну смрт у арени . Бестијари су такође били и особе које су се бринуле о животињама, изводиле их у арену и одвајале од жртви како би спектакл трајао што дуже.
Венаторес су били специјално обучени ловци на звери, а спектакл лова у ком су учествовали звао се венатионес (лат. venationes). У овим спектаклима је убијано на стотине животиња дневно. Испрва су то биле егзотичне и крволочне животиње, као што су лавови, тигрови, леопарди, медведи, носорози, нилски коњи хијене и др. међутим, како су те животиње постајале све скупље, онда су се уводили и биљоједи, као на пример, жирафе, дивљи коњи, бикови, јелени, дивокозе, итд .
У Царским повестима (лат. Historia Augusta), наводи се да је Филип Арабљанин 248. године извео у арену 32 слона, 10 јелена, 10 тигрова, 60 лавова, 10 хијена, 1 нилског коња, 10 жирафи, 10 дивљих магараца, 40 дивљих коња и многе друге животиње .
Неке од животиња су потпуно ишчезле из својих природних станишта. Нилски коњи су нестали из Нубије, док су слонови из северне Африке изумрли. Више нема лавова који се данас могу видети на асирским рељефима. У славу Колосеума, убијено је између пет и десет хиљада животиња; 11.000 је умрло у арени поводом Трајановог освајања Дакије. У доба Августа, у 26 венатионеса убијено је 35.000 животиња .
[уреди] Друштвени положај гладијатора
Однос Римљана према гладијаторима је био амбивалентан. На ово занимање у римском друштву гледало се мање више као и на проституцију, која је исто као и гладијаторство, у исто време и фасцинирала и одбијала. С једне стране, ратоборно друштво као што је било римско, ценило је гладијаторе због срчаности, али у исто време их је и омаловажавало због нискости и грубости занимања. Неки гладијатори су, међутим, успевали да стекну велику славу, а такође постоје записи који потврђују да су се тим занимањем бавили и припадници сенаторских и других угледних римских породица. Поуздано се зна да је чак девет римских царева (између осталих, Калигула, Хадријан и Комод) у неком тренутку свог живота било привучено овим позивом .
Гладијатор који би имао успеха зарађивао би између 3.000 и 15.000 сестерција, што је било право мало богатство у односу на нормалну плату једног гладијатора која је износила између 1.000 и 2.000 сестерција . Већина гладијатора су били робови које су њихови господари куповали, изнајмљивали и продавали по сопственом нахођењу.
У арени, више су се ценили криминалци и слободњаци него робови и ратни заробљеници, јер су се први борили срчаније и са више воље с обзиром да су добијали нешто заузврат — први слободу, а други новац .
[уреди] Обука
Сви гладијатори, да би могли да се боре у арени, морали су претодно да прођу кроз обуку. Вежбали су под будним оком магистера (лат. magister), који је у исто време водио и школу и обуку. У току обуке, гладијатори су користили штитове од прућа и мачеве од дрвета који су се називали рудис (лат. rudis), и који су били дупло тежи од мача који се обично користио у арени. Ови мачеви су се предавали оним гладијаторима који су успешно дошли до краја гладијаторске каријере, као награда за добру службу и дозвола да отворе сопствену школу за гладијаторе. У Риму је било много приватних гладијаторских школа у доба Републике, али кад је наступио период Царства, држава је све те мале школе абсорбовала као и покровитељство над самим борбама .
При уласку у школу, будући гладијатор, који се звао новицијус (лат. novicius), полагао је заклетву - сакраментум (лат. sacramentum) да посвећује свој живот боговима подземља и да прихвата без поговора сваки тип понижења. Добровољци су такође потписивали и уговор - ауктораментум (лат. auctoramentum) са управником гладијатора - ланистом (лат. lanista), којим би се одређивало колико често треба да се боре, које оружје треба да користе, и колико ће зарађивати.
На обуци, претенденти на гладијаторски посао би пролазили кроз физички преглед који је обављао лекар и којим би се утврђивало да ли је претендент физички способан да издржи изузетно напорну обуку, као и то да ли је естетски привлачан. Естетика борца је била нераздвојни део гладијаторских борби пред публиком.
У Риму су постојале четири школе: лудус магнус (лат. ludus magnus), лудус дакус (лат. ludus dacus), лудус галикус (лат. ludus gallicus) и лудус матутинус (лат. ludus matutinus). Ова последња је обучавала гладијаторе борби са зверима.
Школе су имале бараке са малим собама за гладијаторе и огромне терене за вежбање. Неке су имале и места за гледаоце за оне који су желели да посматрају тренинге. Тренинге су водили посебни тренери који су се звали доктори (лат. ludus doctores), а који су често и сами некад били гладијатори.
Вежбало се ударајући о стубове (лат. ludus palus) од два метра укопане у земљу. Ривалство међу будућим гладијаторима се брзо појављивало, и још брже се успостављала хијерархија међу њима, а на основу вештине у борби коју су показивали на обуци.
[уреди] Један дан у арени
Дану борбе би претходила рекламна кампања која је обично трајала неколико дана раније. Објављивали би се детаљи борби — место, датум, сат, име покровитеља, колико парова ће се борити и др. Ноћ уочи спектакла, организовала би се гозба на којој су, поред самих гладијатора, могли да учествују и гледаоци. То би била прилика за боље упознавање бораца, одмеравање снага и наравно за постављање опклада.
У арени би гладијатори прво дефиловали у одећи боје злата и пурпура пред публиком, а за њима би ишли робови који су им носили оружје. Затим би се зауставили испред ложе покровитеља борби или цара и поздравили би га и одали му почаст.
Прво би долазило до лаке борбе без крви, која је служила као загревање. Та борба се називала лусори (лат. lusorii). Потом би се бирали парови који ће се борити и вршио се преглед оружја које ће се употребити.
Звук трубе би означио почетак прве борбе. Борци би излазили у арену и одмеравали би се, док би публика френетички толико викала да би понекад заглушила и саму ратну музику којом би се подизала тензија и неизвесност. Музиком су се такође обележавали сви битни драмски моменти као на пример, промена напада, моменат ишчекивања пресуде магистера који је судио, или моменат пре него што ће цар или покровитељ — који се звао едитор (лат. editor) — изрећи коначну пресуду о животу побеђеног гладијатора.
Ако би пресуда била „смрт“, победник би, након извршења пресуде, обилазио један круг под овацијама публике, а мртво тело побеђеног би прво помоћник обучен као Меркур гурао усијаним гвожђем, а потом би га други, који би представљао Каронта, ударао маљем више пута како би се осигурали да је овај стварно мртав. Потом би се тело одвукло из арене, а песак би био заравњен како би се сакрила крв и припремио терен за следећу борбу .
[уреди] Узвици у арени
Као и данас на стадионима где се одржавају разни спортски догађаји, и у амфитеатрима су гледаоци имали одређене устаљене узвике које су узвикивали у глас кад је требало да се одлучи о судбини бораца. Такође су постојали и уобичајени узвици које су користили сами гладијатори како би одали почаст властима. Сваки од ових узвика је означавао један од кључних момената у арени. .
[уреди] Крај гладијаторских борби
Гладијаторске борбе су се одржавале све до 3. века. Било је то златно доба гладијаторске вештине. Међутим, све већи утицај надолазећег и све јачег хришћанства је проузроковало декаденцију борби у арени. Константин Велики је почео полако са повлачењем помоћи овом спектаклу. Године 326. забранио је погубљење затвореника у арени са животињама, великим делом што је био прохришћански оријентисан, а велики број хришћана је завршио живот управо у арени, растргнут од звери.
Константинови наследници су следили његов пример у све већој мери, како је хришћанство јачало. Борбе гладијатора су нестале крајем 4. века, а почетком 5. века, године 404. Хонорије је забранио ове борбе заувек, које су тако нестале заједно са државним устројством које их је подржавало .
[уреди] Гладијатори у популарној култури
[уреди] Филмови и телевизија
Из разумљивих разлога гладијатори су били честа тема у многим историјским филмовима и телевизијским серијама. Међу овима су филмови:
Телевизијске серије:
[уреди] Видео игре
Познате видео игре чије су теме везане за гладијаторе су:

Summary:
Гладијатори (лат. gladiatōrēs) су били борци у старом Риму који су се борили у арени против животиња и једни против других. Термин „гладијатор“ потиче од речи „гладијус“ (лат. gladius), кратког римског мача за бодење и сечење.
Гладијаторске борбе су у Риму уведене у првој половини 3. века п. н. е. у склопу погребних свечаности, као обред жртвовања људских живота сенкама покојника. У првој забележеној борби 264. п. н. е. борила су се само три пара. Крајем 2. века гладијаторске борбе су постале веома популарне представе које су римски цареви поклањали свом народу. Првобитно су се изводиле у Форуму, а касније у амфитеатрима широм Римског царства. Најпознатији амфитеатар је свакако римски Колосеум .
Гладијатори су могли да буду робови или ратни заробљеници који су били обавезни да се боре, криминалци који су хтели да побегну од смртне казне, или слободни људи који су хтели на тај начин да зараде и да се извуку из сиромаштва. Мушкарци нису били једини који су се борили у арени. Бориле су се и жене, које су се обично прерушавале у легендарне Амазонке. Почетком 3. века, цар Септимије Север је забранио борбу жена .
Гладијаторске борбе су укинуте са јачањем хришћанства, на темељу закона цара Константина Великог из 325. године, али су се и даље спорадично одржавале до око 450. године. Последње гладијаторске борбе у самом граду Риму одржане су 1. јануара 404. године .


[уреди] Идеја о уједињеној Европи
Идеја о уједињеној Европи је јако стара и потиче из периода Римског царства . После његовог распада, било је више покушаја уједињења Европе на принципима националне државе (Франачка држава, Свето римско царство, Пољско-литванска унија, Прво француско царство и Нацистичка Немачка). Међутим, сви ти покушаји су пропали, зато што су били засновани на принудном уједињењу држава, а не на њиховој међусобној сарадњи.
По завршетку Првог светског рата, решене да не дозволе да се ужаси рата икада понове, многе државе почињу да размишљају о политички уједињеној Европи. Аустријски гроф Рихард Коуденхове-Калерги (нем. Richard Coudenhove-Kalergi) је 1923. основао Паневропски покрет и 1926. је на првом Паневропском конгресу одржаном у Бечу окупио бројне личности из света политике. Између осталог, том приликом је рекао следеће :
Француски премијер Аристид Бријан (фр. Aristide Briand) је на седници Друштва народа 1929. предложио формирање федерације европских држава у циљу економског напретка и политичко-социјалне сарадње. Бројни политичари и економисти су добро прихватили Бријанов предлог, тако да му је Друштво народа дало задатак да напише меморандум са конкретним пројектом. Он је 1930. представио документ који је назвао „Меморандум о организацији система Европске федералне уније“, али је тада почетак Велике економске кризе гурнуо у страну идеју о уједињеној Европи. Бријанов сународник, политичар Едуар Ерио (фр. Edouard Herriot) је 1931. објавио књигу „Сједињене Европске Државе“, како би пажњу јавности поново усмерио ка идеји европског уједињења. Међутим, њен даљи развој потпуно је прекинут успоном нацизма у Немачкој који је довео до почетка Другог светског рата.
[уреди] Почетак сарадње
По завршетку Другог светског рата, стварање наднационалне организације било је потребно из политичких и економских разлога, па се све чешће могло чути мишљење да је њено стварање једини начин да се спрече даљи ратови између европских народа. Привреда „старог континента“ је у рату претрпела велике губитке — производња је скоро стала и животни стандард људи је знатно опао. Велики број политичара је веровао да се привреда може обновити само стварањем заједничког тржишта, које би подстакло већу конкуренцију, услед чега би дошло до раста продуктивности рада и животног стандарда.
Британски премијер Винстон Черчил је 19. септембра 1946. на Универзитету у Цириху одржао говор који по многима представља први послератни корак направљен ка европској интеграцији . Он је том приликом рекао :
Захваљујући Черчиловом говору, у Хагу је 1948. одржана конференција на којој су присуствовали бројни политичари и представници влада, али и представници разних грађанских удружења. Циљ конференције било је оснивање Савета Европе, а на њеном крају је донет Статут Савета Европе. Статут је 5. маја 1949. у Лондону је потписало 10 европских земаља — Белгија, Данска, Француска, Ирска, Италија, Луксембург, Холандија, Норвешка, Шведска и Уједињено Краљевство. Овим догађајем, који је познатији као Лондонски споразум, основан је Савет Европе. Иако је у самом почетку Савет покушао да утиче на продубљивање политичке сарадње између земаља чланица, његова основна функција сводила се на јачање демократије и поштовања људских права у њима .
[уреди] Уговор из Париза
Многи Европљани су сматрали да се западнонемачка привреда пребрзо опорављала од последица рата и да се на неки начин мора контролисати. Како би испунио вољу народа, француски министар спољних послова Робер Шуман (фр. Robert Schuman) је на основу плана свог сународника, економисте Жана Монеа (фр. Jean Monnet), предложио уједињење француске и западнонемачке индустрије угља и челика, и позвао је и друге земље да се придруже. Шуманова декларација (такође називана и Шумановим планом) је представљена 9. маја 1950 , и почели су преговори о оснивању Европске заједнице за угаљ и челик (ЕЗУЧ), који су успешно завршени. На основу Шуманове декларације израђен је Париски уговор, како је Уговор о Европској заједници за угаљ и челик називан у јавности. Представљен је 18. априла 1951, и његовим ступањем на снагу 24. јула следеће године, и то на временски период од 50 година, дошло је до уједињења индустрија угља и челика шест западноевропских земаља — Француске, Западне Немачке, Италије, Белгије, Холандије и Луксембурга. Све царине у трговини гвожђем, угљем и челиком су укинуте, уведена је заједничка тарифа према земљама ван ЕЗУЧ, а почела је да се спроводи и строжа контрола производње и продаје ових сировина . Као руководеће тело ЕЗУЧ основана је Висока власт, за чијег је првог председника изабран Жан Моне, идејни творац ЕЗУЧ, а за привремено седиште је изабран Луксембург. Заједничка скупштина, која је имала само саветодавну улогу, основана је 10. септембра исте године и за њеног председника је изабран белгијски министар спољних послова Пол Анри Спак (фр. Paul Henri Spaak). Такође, основан је и Савет министара, чији је циљ био заштита интереса земаља чланица. Суд правде Европске уније је четврта институција основана Париским уговором, и то са циљем да решава неспоразуме који би могли настати унутар Заједнице.
[уреди] Економска унија Бенелукса
Још 1921. Белгија и Луксембург су се удружили у економску унију , а 5. септембра 1944. владе земаља Бенелукса у избеглиштву[a] су донеле одлуку о оснивању Царинске уније Бенелукса . Схвативши да су привреде њихових земаља премале да би самостално могле да опстану на светском тржишту, вође земаља Бенелукса су донеле одлуку о стварању присније економске уније и 1958. Царинска унија Бенелукса је замењена Економском унијом Бенелукса . Ова Унија је омогућила потпуну слободу кретања људи, робе, услуга и капитала између земаља Бенелукса, као и координацију њихових социјалних и економских политика .
[уреди] Римски уговори
Председник Заједничке скупштине ЕЗУЧ Пол Анри Спак је 1955. предложио економску интеграцију западноевропских земаља, по угледу на тадашњу Царинску унију Бенелукса. Поводом Спаковог предлога у Месини је 15. јуна исте године почела конференција земаља чланица Европске заједнице за угаљ и челик. Циљ конференције, којом је Спак председавао, била је припрема нацрта споразума који би омогућио настанак Европске економске заједнице (ЕЕЗ). Нацрт споразума је у мају 1956. представљен земљама чланицама и после годину дана преговора, у Риму су 25. марта 1957. потписани Римски уговори. Пошто је прошао потврђивање у парламентима земаља потписница, споразум је 1. јануара 1958. ступио на снагу. Његово спровођење је омогућило слободно кретање роба, а кретање људи, финансијских средстава и услуга је олакшано. Висина трговинских царина између земаља чланица је значајно смањена, монопол је забрањен и усвојене су одређене одредбе везане за транспорт, као и комерцијалне привилегије за колоније земаља чланица. Једна од одредби Уговора онемогућила је једнострано прекидање споразума, и његов прекид би, као и свака друга одлука унутар ЕЕЗ, могао бити издејствован једино већинским изгласавањем . За председника комисије Заједнице изабран је западнонемачки политичар Валтер Халштајн (нем. Walter Hallstein) .
Европска заједница за атомску енергију (Евроатом) је настала као други продукт Римских уговора. Њено оснивање је извршено на инсистирање Француске , која је желела да се ради стварања јаке нуклеарне индустрије, изврши интеграција нуклеарних потенцијала земаља чланица ЕЕЗ . Француски инжењер Луј Арман (фр. Louis Armand) је изабран за њеног првог председника.
Јединствено тржиште за пољопривредне производе створено је усвајањем Заједничке пољопривредне политике. Такође, она је, гарантујући цену пољопривредних производа, европским сељацима загарантовала довољне приходе. Римским уговорима, основана је прва финансијска институција Европских заједница, која је јавном и приватном сектору унутар њих давала дугорочне зајмове — Европска инвестициона банка .
У периоду пред усвајање Римских уговора друге европске државе су позване на ближу сарадњу која би на крају довела до њиховог пријема у Заједницу. Уједињено Краљевство је одбило овај позив и, плашећи се губитка контроле над сопственом политиком, оно је заједно са Норвешком, Шведском, Данском, Швајцарском, Аустријом и Португалом основало организацију ЕФТА — Европску асоцијацију за слободну трговину.
[уреди] Уговор о спајању
Унутар европских заједница постојала је сагласност око тога да се овлашћења њихових руководећих тела морају повећати, али постојало је и неслагање око начина на који би то повећање било извршено. Наиме, Француска се залагала за повећање овлашћења Савета министара Заједничке скупштине, док су друге земље чланице сматрале да се јачање руководећих тела може извршити само њиховом интеграцијом у једно тело са широким овлашћењима. После дужих преговора који су трајали од 23. септембра 1963. до 8. априла 1965. земље чланице су у Бриселу потписале Уговор о спајању, документ који је предвиђао уједињење[b] три европске заједнице, а самим тим и уједињење њихових руководећих тела. Уговор је ступио на снагу 1. јула 1967 , чиме су створене Европске заједнице и њена руководећа тела — Европска комисија, Савет министара и Европски парламент[c]. Економске одредбе овог споразума су довеле до још веће економске интеграције земаља чланица — царина на индустријску робу између њих је укинута и уведена је заједничка царинска тарифа према земљама ван Заједница .
[уреди] Прво проширење
Проширење Европских заједница[d] се први пут званично помиње у Римским уговорима, када је одлучено да само европска држава може ући у састав ЕЕЗ и да око њеног пријема мора постојати консензус земаља чланица. Такође, држава и њене институције се морају придржавати демократских принципа и морају прихватити основне циљеве којима ЕЕЗ тежи, као и све законе које су унутар ње донети.
Први покушај проширења ЕЕЗ догодио се 1961, када је Уједињено Краљевство, увидевши колики су економски напредак доживеле земље чланице, почело преговоре о пријему. Међутим, председник Француске Шарл де Гол је 1963, уложивши вето, блокирао процес преговора, а као главни разлог свог поступка, који је поновио 1967. када је УК поново поднело пријаву, навео је блиске односе УК и САД. Пошто је 1969. Де Гол поднео оставку на место председника, УК је опет поднело пријаву за чланство, а исто су учиниле и Ирска, Данска и Норвешка. УК, Ирска и Данска су 1. јануара 1973. постале пуноправне чланице, а грађани Норвешке су на референдуму одлучили да желе да остану ван ЕЗ.
[уреди] Нови Европски парламент
Претеча европског парламентаризма, Заједничка скупштина Европске заједнице за угаљ и челик је Уговором о спајању претворена у Европски парламент. Његови чланови су све до 1979. бирани из редова парламентараца држава чланица ЕЗ, које су овај избор вршиле користећи различите системе — пропорционални, већински, или пак њихову комбинацију . Први директни избори[e] за чланове Европског парламента су одржани од 7. до 10. јуна 1979. и на њима су по први пут[f] право гласа имали сви пунолетни грађани Европских заједница. Европски парламент је после избора, које је обележила мала излазност бирача (свега 40%) , имао 410 чланова и за његовог председника је изабрана француска политичарка и адвокат Симон Вел (фр. Simone Veil) .
[уреди] Проширење ка југу
Иако су већ оствариле одређене економске везе са Европским заједницама, Грчка, Шпанија и Португал нису могли постати њени чланови. Разлог за то били су војни режими који су се налазили на власти у овим јужноевропским државама. Током 1974. и 1975. долази до свргавања војних режима у Португалу, односно Грчкој и Шпанији, што им омогућава да поднесу пријаве за чланство у ЕЗ. Пријаву прва подноси Грчка 1975. и пошто је на захтев Немачке и Француске процес пријема убрзан, 1. јануара 1981. она постаје десета чланица ЕЗ. Гренланд, некадашња данска колонија, а тадашња административна јединица ове северноевропске државе је 1985. због неслагања у рибарској политици напустио ЕЗ . Шпанија и Португал су пријаве за чланство поднеле 1977. и после дугих и тешких преговора, 12. јуна 1985. у Мадриду, односно Лисабону потписани су споразуми о пријему. Ове две пиринејске земље су се 1. јануара 1986. придружиле ЕЗ, чиме је број њихових чланица порастао на 12.
[уреди] Европска застава
Савет Европе је 1955. заставу са 12 златних звезда, које су у кругу поређане на плавој подлози, изабрао за свој званични симбол. Савет Европе је 1983. предложио Европском парламенту да поменуту заставу усвоји као своју званичну и Европски парламент је то и учинио. Шефови држава и владе земаља чланица Европских заједница 1985. су прихватили овај симбол и 1. јануара 1986. све институције ЕЗ су почеле да га користе.
[уреди] Јединствени европски акт
Председник Европске комисије, Жак Делор (фр. Jacques Delors) је у јуну 1985. године представио документ који је предвиђао учвршћивање заједничког тржишта унутар Европских заједница. Исте године, Делорова комисија донела је документ који предвиђа прве велике допуне и измене Уговора о спајању — Јединствени европски акт (ЈЕА). Највећи број одредби овог документа односио се на институционе и економске реформе ЕЗ и преговори о његовом коначном тексту су убрзо отпочели. По завршетку преговора, у децембру 1985. године министри спољних послова 10 земаља чланица ЕЗ усагласили су се око садржаја Јединственог европског акта, док су Данска и Италија морале да преиспитају да ли њихови устави дозвољавају потписивање оваквог споразума. Дански парламент није био сагласан са ЈЕА, па је њена влада расписала референдум. Белгија, Западна Немачка, Француска, Ирска, Луксембург, Холандија, Португал, Шпанија и Уједињено Краљевство су 17. фебруара 1986. потписали ЈЕА, док су га Италија, Грчка и Данска потписале 27. фебруара исте године, након његовог потврђивања на референдуму у Данској. Пошто је током 1986. и 1987. године прошао потврђивање у парламентима земаља потписница, ЈЕА је 1. јула 1987. године ступио на снагу.
Реформе које је Јединствени европски акт превиђао имале су велики утицај на Савет Европске уније и Европски парламент, чија су овлашћења значајно повећана. Коришћење права вета је претрпело одређене санкције, што је умањило могућност блокирања даљег процеса интеграције од стране неке земље чланице. Предвиђено је стварање заједничког тржишта које би омогућило слободно кретање људи, роба, услуга и капитала, а као рок за то одређена је 1992. година. Пут ка стварању монетарног јединства утрла је одредба ЈЕА која је увела одређене мере за контролисање монетарне политике земаља чланица. Како би се већим улагањима, између различитих земаља и региона Европских заједница постигла већа једнакост у економском и социјалном погледу, њихове 3 најзначајније финансијске организације — Европски социјални фонд (основан 1960), Европски фонд за управљање и гаранције у пољопривреди (основан 1962) и Европски фонд за регионални развој (основан 1975) , претрпеле су одређене реформе, а обезбеђен је и већи прилив новчаних средстава у њих. Такође, ЈЕА је покренуо повезивање земаља чланица ЕЗ у областима социјалне заштите, истраживања, развоја технологије и заштите животне средине.
[уреди] 1987—1990.
Иако је још 1959. остварила прве економске везе са Европском економском заједницом, Турска је званичну пријаву за чланство у Европским заједницама поднела тек 1987. године. Европска комисија је две године касније прихватила пријаву ове азијско-европске државе, указавши при том на то да је политичко и економско стање у земљи незадовољавајуће, као и да се грчко-турски односи, који због турске окупације Кипра нису на завидном нивоу, морају побољшати. Исте године, пријаву за чланству је поднео и Мароко, али је пријава ове северноафричке државе одбијена са образложењем да само европске државе могу постати чланице ЕЗ.
Совјетски утицај у земљама чланицама Варшавског пакта званично престаје 1988. године, доношењем такозване Синатрине доктрине. После више од 40 година, 3. октобра 1990. године Немачка се уједињује и њен источни део постаје део Европске заједнице . Пад Берлинског зида и раскидање Варшавског пакта, отворио је врата сарадњи са источноевропским земљама и даљем ширењу Европских заједница.
[уреди] Уговор из Мастрихта
Пад комунизма у источној Европи и уједињење Немачке наводе Европске заједнице да учврсте своју улогу у међународним питањима, а унутар њих се јавља потреба за јачањем, како економске, тако и политичке сарадње између држава чланица . У априлу 1989. године председник Европске комисије, Жак Делор, представио је коначан извештај Комитета за студију о Економској и монетарној унији (ЕМУ). На седници Европског савета у Даблину, 28. априла 1990. године, на иницијативу Белгије, Немачке и Француске, уз подршку Европског парламента почели су разговори о приснијој унутрашњој политичкој сарадњи. Министри спољних послова држава чланица ЕЗ су 15. децембра исте године на састанку у Риму донели одлуку о отпочињању две истовремене међувладине конференције — прву би водили министри спољних послова, а другу министри економије и финансија. Нацрт новог споразума је представљен 17. априла 1991. године и он је, уз ревизију и допуну појединих одредби Римских уговора, предвиђао стварање Европске уније, заједнице чије су активности подељене на три области деловања — њена три стуба. Први стуб Европске уније чиниле би активности Европске економске заједнице, која је преименована у Европску заједницу, други Заједничка спољна и безбедносна политика, а трећи Полицијска и правосудна сарадња у кривичним предметима. Евроатом и Европска заједница за угаљ и челик[g] су у оквиру Европске уније наставили да постоје као самосталне наднационалне организације.
Министри спољних послова и финансија „европске дванаесторице“ су у Мастрихту, 7. фебруара 1992. године, потписали Уговор из Мастрихта, како је Уговор о Европској унији популарно назван. Европски парламент и већина чланица су усвојили Уговор, док су Данска, Ирска, Немачка и Француска по овом питању организовале референдум. На референдуму у Данској уговор је одбачен, а усвојен је на референдумима у Ирској, Француској и Немачкој. Парламент уједињеног УК је усвојио уговор, али тек након успешног поновљеног референцума у Данској. Пошто је усвојен од стране свих земаља чланица и Европског парламента, Мастрихтски уговор је 1. новембра 1993. године ступио на снагу, чиме је основана Европска унија.
Мастрихтски уговор је предвиђао стварање Економске и монетарне уније, која би омогућила увођење заједничке валуте. На овај начин, била би стављена круна на унутрашње тржиште Европске уније, које је почело да функционише 1993. године . Структурни фондови ЕУ су знатно повећани и основан је нови Кохезиони фонд, као и Европски инвестициони фонд, огранак Европске инвестиционе банке, чији је циљ давање зајмова ситним предузетницима . Како би се у увођењу нових закона узела у обзир мишљења више представника из различитих региона ЕУ, са радом је почео Одбор регија . Надлежност ЕУ у области разних друштвених, економских и еколошких питања је значајно повећана, а створене су и Трансевропске мреже, које би утицале на повезивање земаља чланица у области саобраћаја, телекомуникација и енергетике. Становници свих земаља чланица, постали су грађани Европске уније[h], а уведен је и омбудсман — заштитник њихових права. Такође, усвојена је заједничка социјална политика ЕУ, са највећим освртом на заштиту права радника.
Земље чланице су у оквиру Заједничке спољне и безбедносне политике почеле заједнички да делују у оквиру заштите основних принципа и интегритета Уније, јачања међународне безбедности и сарадње, а утврђена је и заједничка одбрамбена политика. Поред тога, дефинисани су односи са НАТО и Западноевропском унијом[i]. Заједничка активност чланица у областима сузбијања организованог криминала и тероризма установљена је Правним и унутрашњим питањима, која је налагала ближе односе полиције, царине и других надлежних органа чланица. Како би се омогућило једноставније обављање ове сарадње, предвиђено је усклађивање кривичних прописа чланица, а 1994. године је, по угледу на Интерпол, основан Европол.
[уреди] Европски економски простор
Европске заједнице и Европска асоцијација за слободну трговину су 1972. и 1973. године потписале споразуме о слободној трговини, али су временом обе стране исказале жељу да појачају своју економску сарадњу. Међутим, интензивнији рад на овом питању почиње тек после доношења Јединственог европског акта, који је предвиђао стварање заједничког унутрашњег тржишта Европске уније. Чланице организације ЕФТА — Норвешка, Шведска, Финска, Исланд, Аустрија, Швајцарска и Лихтенштајн желеле су да постану део заједничког тржишта, иако нису унутар ЕУ. Почетком 1989. године, Жак Делор је предложио остваривање сложенијег партнерства, у виду стварања Европског економског простора (ЕЕП). У мају следеће године, Европска комисија је од Савета ЕУ добила овлашћење да отпочне преговоре. Услов који су чланице Европске асоцијације за слободну трговину морале да испуне, био је да морају поштовати законе ЕУ који се односе на конкуренцију, заштиту потрошача, јавну помоћ државе и сл. По успешном завршетку преговора, у Порту је 2. маја 1992. потписан Споразум о Европском економском простору, који је ступио на снагу истог дана када и заједничко унутрашње тржиште ЕУ — 1. јануара 1993. године. Све чланице организације ЕФТА, сем Швајцарске која га је одбацила на референдуму, потврдиле су споразум. Норвешка, Шведска, Финска, Исланд и Аустрија су постале чланице ЕЕП 1. јануара 1994. године, док је Лихтенштајн то учинио тачно годину дана касније, после одржаног референдума. Новостворени ЕЕП је обухватио 18 држава и преко 380 милиона становника . Унутар њега било је могуће слободно кретање роба, услуга и капитала. Ипак, царинска контрола између земаља ЕУ и организације ЕФТА је задржана, како би се избегле веће промене у спољнотрговинском билансу земаља ЕУ. Основане су институције које би руководиле ЕЕП, а поред сарадње у области економије, отпочета је одређена сарадња у сфери истраживања, заштите животне средине и контроли услова рада.
[уреди] Четврто проширење
Пошто би уласком у Европски економски простор, аутоматски постале чланице заједничког тржишта Европске уније, чланице организације Европске асоцијације за слободну трговину су желеле да узму учешћа у процесу доношења одлука везаних за поменуто тржиште, а то су могле постигнути једино пуноправним чланством у ЕУ. Пријаву за чланство је прва поднела Аустрија 1989, затим Шведска 1991. године, а годину дана касније Финска, Швајцарска и Норвешка. Наводећи да му је чланство у ЕЕП сасвим довољно, Исланд није поднео пријаву. Пошто су њени грађани на референдуму одбацили споразум о ЕЕП, Швајцарска је повукла своју пријаву. Због сумње да би преговори са потенцијалним чланицама могли да омету процес доношења Мастрихтског уговора, Европски савет је на седници у Единбургу донео одлуку да преговори почну почетком 1993. године. Земље кандидати имале су БДП и доходак по глави становника који су били међу највећима у Европи, па су настојале да у највећој могућој мери заштите своје социјалне и економске интересе, што је доста отежало преговоре. Највећи камен спотицања представљала су питања везана за пољопривреду, риболов, регионалну помоћ и доприносе буџету Уније, али је на крају највећи део спорних питања решен у корист земаља кандидата, које су издејствовале одређене уступке. Преговори су успешно завршени почетком 1994. године, а потом су земље кандидати организовале референдуме, на којима би се њихови грађани изјаснили да ли желе да уђу у ЕУ. Грађани Норвешке су, као и 30 година раније, рекли не уласку у ЕУ, а грађани других трију земаља кандидата су одговорили потврдно. Првог дана 1995. године, Аустрија, Финска и Шведска су постале део Европске уније, чиме је број њених земаља чланица порастао на 15.
[уреди] Уговор из Амстердама
Лакша измена спорних одредби постојећих уговора Европске уније омогућена је доношењем Мастрихтског уговора, и то тако што су све земље чланице, као и Европска комисија, добиле право на подношење амандмана . Пошто су неке земље чланице искористиле ово право, у Торину је 29. марта 1996. године почела међувладина конференција, на којој су земље чланице водиле преговоре о доношењу новог уговора. Ступањем на снагу овог уговора, на снагу би ступили и поднети амандмани, чиме би спорне одредбе биле замењене. На седници Европског савета у Амстердаму, 16. и 17. јуна 1997, усаглашен је текст новог споразума, који је, пошто је претрпео одређене измене, потписан 2. октобра исте године. Након потврђивања од стране земаља чланица, Уговор из Амстердама је 1. маја 1999. године ступио на снагу.
Основни циљ Уговора из Амстердама било је стварање јединства између земаља чланица у области заштите основних људских права, сваке врсте слободе и безбедности европских грађана. Шенгенски уговор, који је омогућавао слободно кретање људи и укидање граничних прелаза унутар земаља потписница, постао је саставни део закона Европске уније, која је добила надлежности у области имиграције, контроле спољних граница Шенгенске зоне и одобравања виза и азила грађанима других земаља[j]. У оквиру заједничке социјалне политике, донет је низ закона против дискриминације радника. Западноевропска унија је проглашена саставним делом другог стуба ЕУ — Заједничке спољне и безебедносне политике. Европол је добио већа овлашћења и омогућено је спровођење заједничких акција за сузбијање организованог криминала, због чега је трећи стуб ЕУ, који чине Правна и унутрашња питања, добио ново име — Полицијска и правосудна сарадња у кривичним предметима.
У склопу институцијалних реформи, закони Европске уније су стављени изнад законâ земаља чланица и коришћење права вета је још више ограничено. Орган који је имао највише користи од Уговора из Амстердама, био је Европски парламент, који је добио право да уложи вето на одлуку Савета Европске уније, уколико је та одлука донета без заједничког договора ове две институције. Европски савет је добио право да поништи глас земље чланице за коју се докаже да је прекршила неки од основних принципа ЕУ.
[уреди] „Европски премијер“
Председник Европске комисије Жак Сантер поднео је оставку 15. марта 1999. године, а исто су учинили сви чланови његовог кабинета. Разлог за ово, биле су критике на рачун рада Комисије, које су кулминирале када су њени чланови Едит Кресон (фр. Édith Cresson) и Мануел Марин (шп. Manuel Marín) постали предмет бројних оптужби — Кресон је оптужена за злоупотребу службеног положаја, а Марин за проневеру новца из фондова за помоћ Европске уније .
На седници Европског савета у Берлину, крајем марта 1999. године, немачки канцелар Герхард Шредер, који је председавао Саветом Европске уније, поставио је бившег председника тог тела, Романа Продија за новог председника Европске комисије. Пошто је 5. маја исте године Европски парламент потврдио Продијев мандат, а нешто касније и мандат свих чланова новог кабинета, Продијева Комисија је 18. септембра почела са радом. Романо Проди се нашао на челу ЕУ, а пошто су овлашћења председника Европске комисије захваљујући Амстердамском уговору у многоме проширена, многи су га сматрали „првим европским премијером“ . Такође, Високи представник за спољну политику и безбедност ЕУ, Хавијер Солана је због високих овлашћења која су му додељена често помињан као „први европски министар спољних послова“ .
[уреди] Евро
Према Мастрихтском уговору, последњи корак[k] ка стварању Економске и монетарне уније било је увођење заједничке валуте. На седници Европског савета у Мадриду, средином децембра 1995. године, договорено је да ће се заједничка валута звати евро, а утврђен и је начин на који би нова валута била пуштена у оптицај. Мастрихтским уговором су, у циљу стабилности заједничке валуте, одређени критеријуми које је земља чланица морала да испуни како би могла да је уведе. Ови критеријуми били су јако строги и односили су се на стопу инфлације, висину буџетског дефицита и дугорочне каматне стопе, а земље су морале да се обавежу да две године пре увођења евра неће мењати курс своје валуте у односу на курсеве валута других земаља чланица . Имена земаља које су успеле да испуне поменуте критеријуме објављена су у марту 1998. године, и то су биле Аустрија, Белгија, Финска, Француска, Немачка, Ирска, Италија, Луксембург, Холандија, Португал и Шпанија, док Грчка није успела да испуни критеријуме. Уједињено Краљевство, Шведска и Данска су, иако испунивши неопходне критеријуме, одлучиле да не желе да уведу евро.
Европска централна банка (ЕЦБ), институција која је задужена за све послове везане за евро и целокупну монетарну политику Европске уније, основана је 30. јуна 1998. године са седиштем у Франкфурту, заменивши Европски монетарни институт (основан 1994). Такође, основан је и Европски систем централних банака, у чијем саставу су се поред ЕЦБ, налазиле и централне банке земаља чланица, које су биле дужне да одређену количину својих резерви у злату и новцу пребаце у ЕЦБ.
Једанаест земаља које су испуниле критеријуме су 1. јануара 1999. године почеле да користе евро на банковним рачунима и у сврхе платног промета, а њихове националне валуте су наставиле да се користе за све друге потребе. Пошто је успела да достигне критеријуме, Грчка је 2001. године постала 12. чланица еврозоне. Евро новчанице и кованице су 1. јануара 2002. године постале званично средство плаћања у 12. држава Европске уније. Аустријски шилинг, белгијски, француски и луксембуршки франак, немачка и финска марка, ирска фунта, италијанска лира, португалски ескудо, шпанска пезета и грчка драхма су коришћене упоредо са евром до краја фебруара 2002. године, када су престале да буду важеће средство плаћања.
[уреди] Уговор из Нице
Владе држава чланица су исказале потребу за реформисањем институција Европске уније, како би се она припремила за драстично повећање броја чланица — са 15 на 27. Међутим, начини на који су високи званичници појединих држава чланица желели да остваре те реформе су се разликовали. Председник Француске Жак Ширак желео је да, у корист Савета Европске уније смањи моћ Европске комисије, док је њен председник Романо Проди био против тога. Радикалну идеју о стварању парламентарне Европске федерације дао је министар спољних послова Немачке Јошка Фишер (нем. Joschka Fischer). Током већег дела 2000. године састајала се конференција влада држава чланица, на којој се расправљало о изменама процеса доношења одлука унутар ЕУ. И поред великог неслагања ставова влада појединих земаља чланица, садржај новог споразума је усаглашен на седници Европског савета у Ници, која је одржана од 7. до 11. децембра исте године. Уговор из Нице је потписан 26. фебруара 2001. године, а затим је уследило појединачно потврђивање од стране сваке државе чланице. Парламенти свих чланица су уговор потврдили, док су га ирски гласачи одбацили на референдуму одржаном 7. јуна исте године, када је 53,87% ирских гласача гласало против његовог потврђивања. Након измена у садржају уговора, које су омогућиле Ирској да буде изостављена из појединих његових одредби, ирски гласачи су на референдуму 19. октобра 2002. године, већином од 62,89% , потврдили Уговор из Нице. Уговор је 1. фебруара 2003. године ступио на снагу.
Ступањем на снагу овог уговора, број области које подлежу гласању квалификоване већине у Савету Европске уније је повећан, док је право држава чланица да уложе вето на одлуке Савета ЕУ укинуто у 39 области. Структура броја гласова држава чланица у Савету ЕУ је измењена како би се направило места за нове чланице. Такође, како би одређени предлог био изгласан системом квалификоване већине, потребно је да за њега гласа толико држава чланица да број њихових становника износи најмање 62% укупног становништва ЕУ. Број чланова Европског парламента је повећан на 732, а распоред места у њему је искоришћен за покривање неравнотеже у броју гласова која је настала између појединих држава чланица у Савету ЕУ. Овлашћења председника Европске комисије су повећана, па је он добио право да разреши дужности појединачне чланове комисије . Такође, мандат новоизабраног председника Европске комисије мора да потврди Европски парламент, али тек пошто је он изабран системом квалификоване већине у Савету ЕУ. Идеја о појачаној сарадњи између држава чланица, која је први пут поменута у Уговору из Амстердама, је спроведена у дело, што је омогућило нормалан ток процеса доношења одлука у случају да га поједине државе блокирају. Међутим, оваква сарадња држава чланица је онемогућена у питањима као што су основна начела ЕУ, Шенгенски уговор, заједничко тржиште ЕУ, питања одбране и војне индустрије. Овим уговором, ојачана је Заједничка спољна и безбедносна политика ЕУ. У оквиру „Декларације о будућности Европске уније“, која је припојена садржају Уговора из Нице, договорено је састајање нове међувладине конференције, чији би рад био усмерен ка писање текста Устава Европске уније.
[уреди] Пето проширење
Падом комунизма у источној Европи, процес интеграције бивших комунистичких земаља у Европску унију је могао да почне. У периоду од 1987. до 1996. године, 10 бивших социјалистичких земаља — Пољска, Чешка, Словачка, Мађарска, Бугарска, Румунија, Словенија, Литванија, Летонија и Естонија, као и Турска, Кипар и Малта су поднеле пријаву за чланство у ЕУ. На седници Европског савета у Луксембургу, 12. и 13. децембра 1997. године покренут је поступак пријема ових земаља у ЕУ. Такође, тада је одлучено да ће „свака земља кандидат напредовати својом брзином, која ће зависити од степена њене спремности.“ Кроз финансијску помоћ за развој институција, инфраструктуре и економија земаља кандидата, ЕУ им је, у склопу своје предприступне стратегије, помогла да се прилагоде њеним правилима.
Како би успешно завршиле преговоре о придруживању Европској унији, све земље кандидати су морале да испуне Копенхагенски критеријум, према којем све будуће земље чланице ЕУ морају да буду стабилне демократије, да поштују људска права и владавину закона, да заштите националне мањине, да имају тржишну економију која функционише и да усвоје заједничка правила, стандарде и политику, који чине највећи део њених закона. Преговори са 6 земаља кандидата које су највише напредовале у остваривању ових критеријума (Кипар, Естонија, Мађарска, Пољска, Чешка и Словенија) су отпочели 31. марта 1998, док су све остале земље кандидати, осим Турске, преговоре отпочеле 15. фебруара 2000. године. На седници Европског савета у Копенхагену, у децембру 2002. године, закључено је да је 10 од 13 земаља кандидата испунило неопходне услове за придруживање ЕУ. Пошто су 13. априла 2003. године у Атини потписале споразуме о пријему у ЕУ, Пољска, Чешка, Словачка, Мађарска, Словенија, Литванија, Летонија, Естонија, Кипар и Малта су 1. јануара 2004. године постале њене пуноправне чланице.
Године 2005, две бивше југословенске републике — Хрватска и Македонија, као и Турска, стекле су статус кандидата за чланство у Европској унији.
[уреди] Устав Европске уније
Након ступања на снагу Уговора из Нице, исказала се потреба грађана Европске уније за поједностављењем њене веома сложене структуре закона, коју је сачињавало 8 уговора и преко 50 протокола и анекса. „Декларација о будућности Европске уније“, која је припојена Уговору из Нице, отворила је могућност консолидовања свих ових докумената унутар једног — Устава ЕУ. Још на седници Европског савета у Лакену, у децембру 2001. године, донета је одлука о сазивању јавне конвенције држава чланица ЕУ на којој би присуствовали представници тих држава, њихових националних парламената, Европског парламента и Европске комисије. Као плод ове конвенције која је трајала од фебруара 2002. до јула 2003. године, настао је нацрт Устава ЕУ, чији је главни циљ био да изврши њену дубинску реформу како би је приближио њеним грађанима. Овај нацрт је послужио као основа у преговорима који су вођени у оквиру међувладине конференције од октобра 2003. до јула 2004. године, када је усаглашен коначан текст Уговора о Уставу ЕУ. Нови устав је требао да замени све споразуме потписане у протеклих 50 година, осим споразума о Евроатому.
Садржај новог уговора је био подељен у 4 једнаке целине. Прва се односила на основне принципе и циљеве Европске уније, док је друга обухватала Подглавље основних права ЕУ. Трећа целина се односила на политике ЕУ и на њено функционисање уопште. Начин ступања на снагу Устава, начини његовог мењања и објава престанка важења свих претходних уговора су смештени у четврту целину уговора. Стубовна структура ЕУ би престала да постоји и ЕУ би постала јединствена правна целина. По први пут, предложена је клаузула о добровољном повлачењу, којом би свакој држави чланици било омогућено добровољно напуштање ЕУ. Задаци европског комесара за спољне односе и европску суседску политику, као и задаци високог представника за спољну политику и безбедност су поверени министру спољних послова ЕУ, чија би функција била уведена усвајањем Уговора о Уставу. Поред повећања броја области које подлежу гласању квалификоване већине, преложена је и измена овог система, према којој би, како би одређени предлог био усвојен, за њега морало да гласа 55% држава чланица, чија популација чини најмање 65�% укупног броја становника ЕУ. У оквиру заједничке одбрамбене политике, била би знатно повећана улога Европске одбрамбене агенције, а предложено је и усвајање заједничке политике о азилу, имиграцији и контроли спољних граница ЕУ. Развојем Европола и Евројуста (основан 2002), била би створена могућност за отварање канцеларије европског јавног тужиоца.
Уговор о Уставу Европске уније је, како би Устав ступио на снагу, морала потврдити свака земља чланица ЕУ, или у националним парламентима или на референдумима. На референдумима у Француској и Холандији, 54,68% , односно 61,54% гласача је гласало против потврђивања овог уговора, што је довело до принудног замрзавања процеса доношења Устава ЕУ.
[уреди] Уговор из Лисабона
На седници Европског савета у Бриселу 16. и 17. јуна 2005. године, одлучено је да ће у наредном периоду процес реформисања Европске уније бити замрзнут, како би се, кроз консултације са њеним грађанима, увидели разлози због којих су грађани две земље чланице одбацили предлог Устава ЕУ . На церемонији прославе 50. годишњице потписивања Римских уговора, која је одржана 25. марта 2007. године у Берлину, све чланице ЕУ су усвојиле правно необавезујућу Берлинску декларацију, према којој нови, реформски уговор ЕУ мора бити усвојен пре избора за посланике Европског парламента 2009. године . Исте године, на седници Европског савета која је одржана 21. и 22. јуна у Бриселу, постигнут је договор о сазивању међувладине конференције на којој би био усаглашен текст новог уговора. Пошто је Европски савет на неформалној седници у Лисабону 18. и 19. октобра 2007. потврдио текст новог уговора, који је усаглашен на међувладиној конференцији, државе чланице су 23. децембра исте године усвојиле Уговор из Лисабона.
За разлику од Уговора о Уставу Европске уније који је предвиђао замену свих претходних уговора ЕУ њеним уставом, Уговор из Лисабона је, као и сваки претходни уговор донет у ЕУ, само изменио своје претходнике. Начин доношења одлука путем система квалификоване већине који је предложен Уставом ЕУ је задржан, али је, на захтев Пољске, његово ступање на снагу одложено до 2014. године. Уместо ротирајућег система шестомесечног председавања држава чланица седницама Европског савета, уведена је функција сталног председника овог тела. Функција министра спољних послова ЕУ, која је предложена Уставом ЕУ је због противљења Уједињеног Краљевства преименована, па ће њен званични назив гласити Високи представник Европске уније за спољну политику и безбедност. Предвиђено је смањење броја чланова Европске комисије са 27 на 15 до 2014. године, а одређена је и горња граница броја посланика у Европском парламенту — 750. Улога националних парламената држава чланица је повећана тако што им је дато право подношења амандмана на нацрте закона ЕУ. У тексту Уговора из Лисабона споменута су и питања енергетске солидарности између земаља чланица, као и питање климатских промена. Цео текст Подглавља основних права ЕУ је изостављен из текста новог уговора, али су задржане његове најбитније ставке, које имају једнаку правну вредност.
Како би ступио на снагу, Уговор из Лисабона је, као и Устав ЕУ, морала потврдити свака држава чланица. Иако је уговор потврђен у већини њих, грађани Ирске су га на референдуму одржаном 12. јуна 2008. године одбацили са 53,4% гласова против . Немачка канцеларка Ангела Меркел и председник Француске Никола Саркози су након одбацивања уговора на референдуму у Ирској позвали државе чланице да наставе се његовим потврђивањем . На поновљеном референдуму, који је одржан 2. октобра 2009, ирски гласачи су потврдили Уговор из Лисабона са 67,1% гласова за, а ирска председница Мери Макалис га је потписала 16. истог месеца . Иако су оба дома чешког парламента споразум потврдила у фебруару и мају, чешки председник Вацлав Клаус је пристао да га потпише тек 3. новембра, и то пошто га је уставни суд одобрио и након што је издејствовао изузеће своје државе из Подглавља основних права ЕУ .
Уговор из Лисабона ступио је на снагу 1. децембра 2009 . За првог сталног председника Европског савета изабран је белгијски премијер Херман ван Ромпој, док је на функцију Високог представника Европске уније за спољну политику и безбедност изабрана европски комесар за трговину Кетрин Ештон .
[уреди] Даљи развој и деловање
Пошто до 2002. нису успеле да испуне потребне критеријуме за чланство у Европској унији, Румунија и Бугарска су њене чланице постале тек 1. јануара 2007. године. Истог дана, Словенија је, испунивши неопходне услове за увођење евра као своје националне валуте, постала прва бивша социјалистичка држава која је увела јединствену европску валуту. Кипар и Малта су 1. јануара следеће године постали 14. и 15. чланица Еврозоне, а Словачка им се придружила тачно годину дана касније.
Косовски парламент је 17. фебруара 2008. године прогласио независност од Србије. Министри спољних послова држава чланица Европске уније су следећег дана усвојили документ према којем ЕУ неће имати заједнички став по овом питању, већ ће одлуку о признавању или непризнавању независности Косова свака држава чланица донети појединачно . Независност Косова су признале 22 од 27 држава чланица ЕУ. Како би помогла у развоју Косова након проглашења његове независности и како би од Уједињених нација, САД и Русије преузела дужности очувања мира и развоја демократије на Косову, ЕУ је на њега послала мисију полиције и цивилне администрације — Еулекс.

Summary:
Историја Европске уније представља временски период који почиње 1952. оснивањем прве велике европске наднационалне економске заједнице — Европске заједнице за угаљ и челик. У Европи су 1958. основане још две наднационалне заједнице — Европска економска заједница и Европска заједница за атомску енергију, које су се 1967. заједно са Европском заједницом за угаљ и челик ујединиле у Европске заједнице. Године 1993. Европска економска заједница је, поставши један од три стуба Европске уније, ушла у њен састав као Европска заједница, а десет година касније, истеком Уговора из Париза, и функције Европске заједнице за угаљ и челик су постале део надлежности Европске заједнице, а самим тим и ЕУ. Европска заједница за атомску енергију је наставила да постоји као самостална наднационална организација.
Од свог настанка, па до данашњих дана, Европска унија је расла и развијала се. Оно што је почело као шесточлана организација за слободну трговину индустријским сировинама, развило се у јединствену унију унутар чијих 27 држава чланица је омогућено слободно кретање људи, роба, услуга и капитала. Већина њених грађана се служи заједничком валутом, а чланице остварују јако блиску сарадњу у правним, полицијским, одбрамбеним и спољнополитичким питањима. Од заједнице која је изградила Европу из пепела након Другог светског рата, прерасла је у унију са преко 494 милиона становника, са највишим бруто друштвеним производом на свету .


[уреди] Етимологија
Тимбукту су основали Туарези негде у 10. веку. Према народном предању, име потиче од речи „тин“ што значи место, кућа, и „букту“, имена старе Малијке која је била позната по поштењу и која је некада живела у том региону. Туарези и други путници остављали су овој жени ствари које им нису биле потребне на повратку кући. Тако, кад би стигли кући и кад би их неко питао где су им ствари, они би одговарали: „Оставио сам их код Тин Букту“, што је у ствари значило, „Оставио сам их у Буктиној кући“. Ова два термина су се временом стопила и дала име граду Тинбукту, који је касније постао Тимбукту.
Могуће је извести још једну народну етимологију. За Тимбукту се верује и да значи „Буктин бунар“ - према предању, Букту је била црна робиња коју су Туарези оставили с крдом коза да чува бунар. Њено име, Букту, неки преводе као „жена с великим пупком“. Неки историчари у овој легенди виде наглашену социјалну разлику између владајућих Туарега и њихових црних поданика.
Француски лингвиста Рене Басе (фр. René Basset) изводи име „Тимбукту“ из староберберског корена који значи „далеко“ или „скривено“ . Тиме би значење имена било „врло удаљен бунар“, односно, бунар на јужној ивици пустиње. Нова истраживања отварају могућност да град нису основали Туарези, него Шонгаји из његове околине. Та могућност отвара и потребу разматрања тумачења имена које је дао истраживач Африке и историчар Хајнрих Барт пре 150 година. Према њему, име би исправно гласило Томбуту а значило би „место међу динама“, што би у том случају добило смисао.
[уреди] Географија и клима
Тимбукту лежи на јужној ивици Сахаре, чије напредовање (десертификација) представља највећи проблем за град. Песак се шири улицама града. У задњих двадесет година граница пустиње се проширила око 100 km према југу. Град не лежи тачно на реци Нигер који у близини Тимбуктуа, правећи велики лук из подручја Масина, овде досиже најсевернију тачку свог пута према североистоку и мења смер скрећући према југоистоку да би се касније, након више од 2.000 km, улила у Гвинејски залив. Давно исушени рукавци Нигера, који су некада имали надимак „канали нилских коња“, пуне се водом још само у време врло високих вода, док су некада узроковали велике поплаве у неким деловима Тимбуктуа. Још у раном новом веку Тимбукту је каналом дугим 13 километара био повезан с местом Кабара, заправо луком Тимбуктуа. У време високих вода овај канал омогућавао је становницима директан приступ Нигеру па тиме и довоз и одвоз робе једрилицама и пирогама до самог града. Данас је канал засут песком и још се само назире.
Иако је Тимбукту вековима раскрсница значајних трговачких путева и данас је прилаз граду отежан. Пловидба бродом је могућа само кад је водостај Нигера довољно висок. Пут која води с југа кроз савану често је покривен песком и тада постаје привремено непроходан. Приступ са севера, кроз пустињу, користе само две групе путника: ретки туарешки каравани соли и савремени авантуристи. У новије време у град се може стићи и авионом из главног града Бамака.
Клима је пустињска. Из Сахаре непрекидно дува суви, врући ветар. Скромна вегетација састоји се од тамариса, акација и гинстера, баобаба и палми. Просечна годишња температура је 28°C, а најтоплији су мај и јун с око 34°C. Просечна измерена количина падавина је око 170 mm/m². Највлажнији месеци су јул и август, с количином падавина од по 56-66 mm/m² . Пљускови у том раздобљу могу попримити библијске размере и бити узрок врло великих штета на зградама и џамијама грађеним од глине. Године 1771. се у време једног таквог невремена, срушила џамија Ал-Хан затрпавши четрдесет особа.
[уреди] Становништво
Због бурне историје и положаја на раскрсници значајних трговачких путева, становништво Тимбуктуа састоји се од припадника различитих народа и група. Између осталих то су Туарези (припадају берберском народу), Маври, Сонгаи, Мандинка и Бамбар. Делом живе у одвојеним градским четвртима. У околини града Туарези се сусрећу с камилама и сточарски народ Фулбе. Народ Бозо бави се риболовом на Нигеру.
На обали Нигера живе и припадници групе Бела, тамнопути рибари и ситни земљорадници. Претпоставља се да су они потомци првобитних становника овог подручја које су Туарези у раном средњем веку покорили. За овакво нешто има потврде у предаји о оснивању Тимбуктуа и о жени Букту. Све до пре педесетак година Туарези су се према Белама односили као према робљу. При том, поједине породице Бела нису биле „власништво“ конкретних Туарега, него су као неслободни колективитет радили за Туареге или су морали да плаћају разне намете. Од проглашења независности Малија службено су слободни, али и даље се углавном осећају делом традиционалног туарешког друштвеног поретка и већином говоре Тамашек, језик некадашњих господара.
За споразумевање се користи француски језик. Већина становништва у области око Тимбуктуа као матерњи говори језик Сонгаи, и то дијалект „Koyra Chiini“. Десетина становништва као матерњи користи Тамашек или маварски дијалект арапског језика.
[уреди] Традиционална архитектура
Изворни начин грађења у Тимбуктуу био је условљен недостатком камена, па се градило глином. Старији записи говоре о градњи колиба у облику кошнице, округлог облика, у којима су претежно живели сиромашни становници.
Најкасније у 15. веку наметнуо се захтеван стил грађења, својствен пре за куће богатог слоја грађана (управни чиновници, трговци и учени људи). Тај начин грађења од глине, који је постао познат као „судански стил“, посебно је видљив код џамија које се према врху сужавају. Основну конструкцију чини костур од дрвета, који се затим облаже глином. На тај начин грађени су објекти с два спрата. Приземља су коришћена као медресе, продавнице, радионице или складишта, док је спрат коришћен за становање. У том делу куће налазиле су се и библиотеке образованих људи и учитеља. Међутим, за време великих киша знало се дешавати да грађевине претрпе велике штете или да се чак сруше. Након сваког кишног раздобља зидови би се морали обнављати. Куће, чије се поправљање више не би исплатило, једноставно су напуштане .
Поред традиционалне градње глином, у Тимбуктуу се могу видети и стамбене вишеспратнице грађене од кречњака по узору на Мароко и Мауританију. Овај стил су вероватно донели војници Ђудер-паше на Нигеру. Фасаде су вертикално подељене пиластерима и по узору на марокански стил тог времена украшене „андалузијским“ прозорима и масивним дрвеним вратима. Прозори првобитно нису били застакљени, него само засењени дрвеним филигрански обрађеним решеткама. Врата се одликују уметнички украшеним облогама од гвожђа и геометријским узорцима од великих ексера по угледу на архитектуру Ал-Андалуза, у то време дела Иберског полуострва под муслиманском доминацијом. .
[уреди] Историја
[уреди] Оснивање и почеци
Тимбукту су, према каснијим хроникама, основали пре 1100. године номадски Масуфа Туарези на месту с водом у близини луке Нигера. Претпоставља се да оснивање града сеже у 9. или 10. век а претпоставља се да су његови оснивачи Сонгаи, становници „црне“ Африке. Археолошки налази на самом месту су контрадикторни, тако да недвосмислених закључака још увек нема . На прелазу миленијума место је било значајан трговачки центар на важном караванском путу од Египта преко Гаоа до Кумби Салаха у тадашњем западноафричком краљевству Гани.
Ислам је до Нигера вероватно дошао с трговцима из подручја данашњег Алжира. У почетку Тимбукту није имао ни издалека тако велики значај као раскршће трговачких путева и средиште муслиманског образовања како то данас тврде различите књиге и чланци на интернету. Чини се да је Тимбукту у својим раним данима био конкуренција Тираки, другом трговачком граду смештеном 25 km од Тимбуктуа, и био и најзападнија тачка царства Гана. Након пропасти Гане, трговци су се окренули Тимбуктуу, који је због близине Нигера пружао боље могућности за размену и претовар робе.
[уреди] Време великих западноафричких царстава
[уреди] Малијско краљевство
Тимбукту је у 13. или раном 14. веку постао део Малијског царства. Не зна се да ли је ово припајање уследило након директног освајања или се град добровољно, ради заштите од Туарега на северу и Мосија (енгл. Mossija) у Судану, прикључио Малију. Али, ни владар Малија није могао спречити напад Мосија 1328. Тимбукту је у то време већ био средиште трговине сољу и златом. и имао је између 10.000 и 15.000 становника.
У то време за град се знало и у јужној Европи. Средином 14. века појављује се на портоланима, каталонским односно мајорканским картама света, као Град Мели (катал. Ciutat de Melli) краља Малија (лат. Rex Melli). На познатој карти Абрама Крескеса (енгл. Abrahama Cresquesa) из 1375. године богати краљ Малија приказан је с грудом злата у руци. Тиме се мислило на црног краља Манса Мусу (енгл. Mansa Munsu) који је 1324. био на тада већ легендарном хаџилуку у Меки. На ходочашће га је, према предаји, пратила послуга од 60.000 поданика, и са собом је понео две тоне злата које је, наводно, великодушно поделио у Египту. Ова предаја допринела је стварању легенде о бескрајном богатству Тимбуктуа. Након повратка из Меке, Муса је задужио једног муслиманског архитекту из Андалузије да сагради џамију Ђинџер (енгл. Djinger) и једну резиденцију.
До Европљана су дошли бројни извештаји северноафричких трговаца и водитеља каравана. Поред тога, постојали су и писмени описи путника, што је све потицало машту Европљана. Ибн Батута (енгл. Ibn Battuta) (1304-1368?), Мароканац рођен у Тунису, путовао је у 14. веку бројним исламским земљама. Пут га је водио преко Источне Африке све до Индије, па је тако 1352. стигао и у Тимбукту. Потврђује да је у том граду ислам потпуно потиснуо стара афричка веровања, па није могао разумети да у граду жене улицама ходају „голе“ (откривеног лица). Међутим, не извештава пуно о значењу града. Очигледно су у то време Валата и Гао били пуно значајнији у привредном и образовном смислу .
[уреди] Краљевство Сонгаи
Тимбукту је на врхунцу био у 15. и 16. веку, након пропасти Валате (енгл. Oualata), маварске трговачке метрополе. Тимбукту постаје караванско средиште на Нигеру и био је у то време највећи град у региону, а имао је 15.000 до 25.000 становника . У одређено доба године, кад су у Валату стизале караване соли са севера, а с југа и запада долазили купци, број људи у граду могао се и удвостручити.
Али бројке од 100.000 или чак 200.000 људи, како се наводи у популарнонаучној литератури, чиста су спекулација. Околина Тимбуктуа није могла, чак ни у време кад пустиња још није допрла тако далеко на југ као данас, никако прехранити тако велик број људи.
У то време град је припадао краљевству Сонгаи и сматрао се богатим. Краљ Сонгаија, Сони Али, освојио је 1468. Тимбукту и дао смакнути део интелектуалаца јер су остали лојални краљевству Малија. Град је имао управника кога су страни путници често сматрали владаром целог краљевства. Поред трговине сољу и златом - који су у то време били готово једнако скупи - са севера су у град стизали метали, коњи, свила, накит, књиге, урме. Поред злата, размењивали су се робови, слоновача, мошус, бибер, гума, кожни производи као и јечам с југа Западне Африке. Поред тога, Тимбукту се развио у најважније средиште исламског духовног живота Западне Африке. Џамија Санкоре (енгл. Sankoré) је имала медресу, која се може упоредити са средњовековним универзитетом, где се подучавао арапски језик, говорништво, астрологија, судство и текстови Курана. Тамо су се читали и анализирали текстови водећих европских филозофа, као на пример Ренеа Декарта . Поред тога, постојало је још 150 до 180 школа Курана на којима је само један наставник подучавао о религиозним и правним темама. Из времена Сонгаи краљевства, које је окончано мароканским освајањем 1591, потиче већина џамија у Тимбуктуу. Џамија Санкоре, која потиче из 14. века, довршена је у својој данашњој величини 1581. (989. исламског календара) .
Један од важнијих извора је путопис Леа Африкануса (енгл. Leo Africanusa) (1485. - 1556.?). Рођен у Гранади, протеран је у Северну Африку, где је по налогу мароканског султана путовао тим подручјем. Према његовим наводима, до града на Нигеру стигао је 1510./1512. Али, да ли је заиста био у Тимбуктуу, остаје спорно јер наводи, на пример, погрешно смер у којем тече Нигер. Касније доспева као роб у Италију и описује за европске читаоце Судан и нарочито Тимбукту. Његов рукопис, који првобитно није био предвиђен за штампу, објављен је 1550. у Венецији. Издавач Рамусио допунио је рукопис фантастичним претеривањима и тиме запечатио мит о неизмерно богатом граду у Африци. Бројеви који се односе на трговину златом били су очигледно свесно кривотворени ради повећања продаје књиге.
[уреди] Тимбукту почетком новог века
Различити су разлози ради којих је марокански султан Ахмад ал Мансур (енгл. Ahmad al Mansur) (1578 — 1603) одлучио војском освојити Тимбукту. С једне стране, хтео је трговину златом, која се почела усмеравати ка европским трговачким центрима на западној обали Африке (Сенегал, Златна обала), поново вратити у северну Африку. С друге стране, султан из династије Сади (енгл. Saadi), који је за себе захтевао титулу калифа (потомак пророка Мухамеда) видео је у Османском царству, које се проширило све до Алжира, опасног ривала, будући да су османски султани себе сматрали владарима свих муслиманских верника.
Али, чини се и да је Ал Мансур у својој елитној трупи, која се састојала од шпанских ренегата, видио одређену опасност за властити положај. Због тога је на поход за Тимбукту послао јединицу од 4.000 људи, опремљену модерним ватреним оружјем. Упркос томе што је трупа располагала тада најмодернијим инструментима за оријентацију (компас, секстант), тромесечни марш кроз западну Сахару био је врло напоран и с много људских губитака .
Према предању, краљевство Сонгаи побеђено је последњег дана 999. односно првог дана 1000. године према муслиманском календару (средина октобра 1591. према грегоријанском календару). Новоосновани марокански војни гарнизони у Гаоу и Тимбуктуу нису се трајно могли одупрети нападима Туарега и народа који су живели јужно од колена Нигера. Зато су своје активности ограничили само на непосредну околину градова. Задњи марокански паша морао је одустати од Тимбуктуа 1828.
Тимбукту, који никада није био главни град неке од западноафричких краљевина, изгубио је значај и никада није повратио стари сјај и важност. Транссахарска трговина је временом замрла будући да је западноафричко злато сад одлазило на обалу Атлантика (отуда и назив Златна обала за подручје где се данас налази држава Гана).
[уреди] Трка за Тимбукту
Мало је података о доласку Европљана у Тимбукту пре 1800. Непоуздани подаци кажу да је у област реке Нигер у 15. веку стигао Италијан Бенедето Де (енгл. Benedetto De), али тај податак није потврђен. И путовање Француза Анселма д'Изалгјеа (фр. Anselmo d'Ysalguier) између 1402. и 1410. у Гао и Тимбукту (где је наводно живео) није доказано. Претпоставља се да ни амерички морнар Роберт Адамс, који је 1816. написао књигу о времену које је провео као маварски заробљеник, није никада био у Тимбуктуу, већ је само препричао описе маварских трговаца. Први Европљанин за којег се поуздано зна да је стигао у Тимбукту и то 1826. године био је шкотски официр Александар Гордон Лејнг (енгл. Alexander Gordon Laing). На повратку су га убили Маври, а његови записи су нетрагом нестали.
Тек је Рене Каије (енгл. René Caillié) 1828, стигавши у Тимбукти прерушен у Арапина, успео Европљанима представити град у правом светлу. Али, његови извештаји су били потпуно супротни дотадашњој слици коју су Европљани имали о том граду да чак и данас неки, посебно у Великој Британији, тврдоглаво поричу да је Лејнг био у Тимбуктуу. Све његове извештаје потврдио је 25 година касније Немац Хајнрих Барт (нем. Heinrich Barth), истраживач Африке. Он је по британском налогу дошао у Тимбукту у септембру 1853. и тамо се задржао до априла 1854. боравивши под заштитом врховног градског учитеља Курана, Сиди Ахмад ал Бакаја (енгл. Ahmad al Baqqai.). Са шеиком и вођама Туарега испословао је споразум којим се Велика Британија обавезује штитити град и околину од напада Француза. Али, како је у то време дошло до политичког приближавање Француза и Британаца, споразум, на разочарење Ал Бакаја, у Лондону није ратификован.
Велик добитак за науку била је чињеница да је Барт могао проучавати бројне историјске текстове похрањене у Тимбуктуу и тиме доказати неке од теорија Европљана о историји Африке. Његов извештај с тог путовања био је основ за сва каснија истраживања историје области око Нигера, а нарочито Тимбуктуа.
[уреди] Тимбукту у колонијалном и постколонијалном времену
Упркос снажном отпору Туарега и против воље владе у Паризу, француске колонијалне трупе су почетком 1894, под командом каснијег маршала Жофреа (фр. Joseph Joffre), дефинитивно припојиле Тимбукту Француској западној Африци (фр. Afrique Occidentale Française). Прва војна јединица која је, без обзира на забрану новог цивилног управника Француске западне Африке, кренула у поход на Тимбукту упала је у заседу Туарега и била потпуно уништена.
Касније, како би оправдала војно и политички бесмислено освајање овог подручја, француска влада је из Париза послала новинара Феликса Дибоа (фр. Félix Dubois), који је написао извештај с пута под називом „Тајанствени Тимбукту“ у којем је ситуацију у Судану и старим трговачким градовима Ђене (фр. Djenné) и Тимбукту приказао врло привлачном, а то подручје као будућу „Индију“ Француске.
Разна туарешка племена, појединачно и здружено, често су из Мауританије организовала побуне и упаде у ово подручје. Након произвољно повучене границе између Алжира и Француске западне Африке преко подручја које су настањивали Туарези, трговачке везе са севером се прекидају, а Тимбукту све више губи на значају, док Дене и Мопти, трговачки градови уз унутрашњу делту Нигера, јачају. Последњи велики караван са више хиљада камила стигао је из оазе Тафилалет у Тимбукту 1937. године. Једино је опстала трговина сољу са севером Малија.
Након коначног потчињавања номада француској власти, Тимбукту губи на значају. Премештање француског намесника у Тимбукту било је равно кажњавању. Још 1880, за време колонијалне владавине, планирана је градња транссахарске железнице која је требало да повеже Алжир с француском западном Африком, али та замисао никад није остварена. Између два светска рата неколико пута се разматрала могућност реализације тог пројекта, али се сваки пут одустајало од градње будући да су надлежне комисије увек долазиле до закључка да обим трговине том железницом не би могао да покрије трошкове њене изградње и одржавања.
Након 22. септембра 1960. Тимбукту постаје део независне Републике Мали. Још у 1950им годинама дошло је до сукоба између Туарега и црних чиновника у служби француске колонијалне власти. Након стицања независности, поново је дошло је до сукоба између пустињских номада и представника државне власти који су номадске Туареге хтели трајно населити на одређеним подручјима како би их лакше могли контролисати. Туарези 1990их организују побуну са циљем проглашења самосталне државе. Побуна је окончана 1996. симболичним спаљивањем оружја. На историјски мировни споразум подсећа „Пламен мира“, споменик у Тимбуктуу .
[уреди] Религија
Из непоузданих арапских докумената може се закључитие да је исламизација Тимбукту почела у 13. веку, када је царство Мали заузело Тимбукту.
Крајем средњег века, а нарочито у 16. веку, Тимбукту је био значајно седиште исламске учености, мада не толико значајан као Мека, Медина или Јерусалим. Познаваоци ислама сматрају да је мароканско освајање града 1591. године узроковало сиромашења града и центара учења, самим тим и слабљења ислама и јачања старих, предисламских веровања. По мишљењу оријенталиста, мароканско освајање окуке Нигера довело је до досељавања северноафричких верника, који су, насупрот ученим познаваоцима Курана из Тимбуктуа, проповедали народну верзију ислама (на пример, култ светаца, употреба амајлија, егзорцизам). Почетком 19. века Тимбукту је запао у вртлог исламске обнове оличене у Фулбе-џихаду што доводо до јачања исламистичких образовних институција и до строже примене верских прописа. Од раног 19. века верским животом доминирају маварске Кунте - између 1830. и 1895. под кланом Ал-Бакаи. Њихови шеици, пре свих Сиди Ахмад ал-Бакаи, важили су за веома образоване људе, који су веровали у мирно спровођење иначе строгих закона, а истовремено су се доследно супротстављали ширењу вере оружаним путем, за разлику од Фулба од Масине, коју су постали господари Тимбуктуа.
Област око Тимбуктуа данас је насељена претежно муслиманима. Код народа Сонгаису све до средине 20. века опстала су предисламска веровања и обичаји. И код Туарега се могу наћи магијски обреди и веровања која су у сукобу са исламом, а која образовани исламисти жестоко критикују.
[уреди] Привреда
[уреди] Претколонијално доба
Тимбукту је још од свог оснивања опстао као трговински центар. Неплодно земљиште око града није дозвољавало интензивнију производњу намирница па су се оне моралие довозити из региона Ђене-Мопти на Нигеру до Кабаре. Трошкови транспорта су били високи што је значајно поскупљивало храну. Туарези су месо довозили из околине града, али, како су номади животиње убијали само у крајњој нужди, месо је постало луксуз доступан сам добростојећем трговачком слоју и представницима краљеве администрације. Тимбукту је имао значајну улогу у трговини сољу. У Кабари су велике плоче соли припремане за транспорт реком. Долазак „ацелаја“, великих каравана соли из Таоуденија на севера данашњег Малија, био је значајан догађај у привреди града.
Канал, који од 17. века повезује Кабару и Тимбукту, у новије време је поново пресушио, тако да су трговци робу морали да превозе копном, што је довело до повећања броја напада Туарега који су желели да контролишу трговину сољу. Сваки, па и краћи пут, каравани су морали да превале са наоружаним стражарима како би се одбранили од напада. На пола пута између два места налазила се удолина која је често коришћена за заседе. Туарези су је звали „Уг-умаира“ („ништа се не чује“). Ко је ту пао у руке разбојника, више се није могао надати помоћи (према Хајнриху Барту).
[уреди] Данас
Данас је Тимбукту сиромашан град, чији је историјски центар, уз неколико изузетака, у лошем стању. Улице прекрива песак и ђубре. Мало тога је преостало од славе старих времена. Народ је сиромашан и највећим делом незапослен. Град се још није опоравио од последица грађанског рата са Туарезима.
Мању зараду доноси туризам, а најбројнији су амерички туристи који желе лично да истраже митска места овог легендарног града. Већина оде одмах сутрадан, видно разочарана. Од традиционалне извозне робе остала је само со, која се још увек вади на северу и довози у Тимбукту преко Кабаре, па се продаје трговцима који је чамцима одвозе уз реку.
Улагањем око 900.000.000 CFA франака 2003. године подигнута је пијаца „Јобу бер“ која сада има преко двадесет пет радњи, једну месару, санитетску службу и канцеларијске просторије. Уз канадску помоћ реконструисана је канализација испод пијаце.
[уреди] Светска баштина
Најпознатији симболи града - три џамије (Ђингеребер, Санкор и Сиди Јахја) као и 16 гробаља и маузолеја увршћени су од 1988. у УНЕСКО-в списак светске баштине. Влада Малија тражила је да се на списак уврсте и историјска језгра града са својим типичним начином градње од глине као и бројне џамије грађене од 13. до 15. века. Али, према мишљењу Унескове комисије, модеран начин градње је толико продро у само градско језгро да очување изворног језгра тиме више није било могуће .
Године 2001. ИСЕСКО, муслиманска верзија Унеска, прогласио је Тимбукту „Исламским главним градом светске културне баштине“ на подручју Африке за 2006. годину .

Summary:
Тимбукту (фр. Tombouctou, арап. مدينة تمبكتو, хебр. טימבוקטו) је град у западноафричкој држави Мали с 32.414 становника . У овом граду је верски универзитет Санкор (на којем се проучава Куран) и друге медресе. Град је био културни и духовни центар одакле се ислам ширио у Африку у 15. и 16. веку. На ово златно доба подсећају три џамије, Ђингарејбер, Санкоре и Сиди Јахја, којима, иако се константно уређују и реновирају, прети опасност да нестану у пустињи. Године 1988. овај град је Унеско уврстио у листу светске баштине.
Тимбукту насељавају Сонгаи, Туарези, Фулани и Манде. Град се налази око 15 km северно од реке Нигер. Такође се налази на раскршћу транссахарских трговачких путева до Араоуана. Тимбукту је био (и још увек је) важно историјско стовариште камене соли пореклом из Тагхазе, а данас из Таоуденија.
Географски положај Тимбуктуа учинио га је природним местом сусрета оближњих западносахарских народа и номадских берберских и арапских народа са севера. Дуга историја Тимбуктуа као трговачке станице која је повезивала западну Африку са берберским, арапским и јеврејским трговцима из северне Африке, а тиме и посредно с трговцима из Европе, дала му је статус митског града.
Дуготрајан допринос Тимбуктуа исламској и светској цивилизацији је ученост. Претпоставља се да се у Тимбуктуу налазио један од првих универзитета на свету. Од 14. века, важне књиге су писане и преписиване у Тимбуктуу, што је успоставило град као значајан центар писане традиције у Африци.