[szerkesztés] Az állatok fogai
Az alsóbbrendű gerinceseknél minden fog egyforma, ezt homodontianak nevezzük. Ezek a kúp alakú, egygyökerű fogak figyelhetőek meg a halaknál, kétéltűeknél, hüllőknél és egyes emlősöknél. A madaraknak nincsenek fogaik, mivel ahhoz külön izmokat kellene fejlesszenek, ami növelné a súlyukat és ez hátrányosan befolyásolná a légi életmódukat. A madarak emésztését fogak hiányában zúzógyomor segíti. A teknősöknek sincsenek fogaik.
A halak fogaikat általában csak a táplálék megragadására vagy szűrésére használják. A cetek egyes fajtáinak vannak fogaik, de ezeket nem használják rágásra. A kardszárnyú delfinek és az ámbrás cet, a táplálékát megragadja fogaival, szétszaggatja, de ez sem rágja meg. A cetek fogainak a száma nagyon tág határok közt mozog: 2-től egész 260 fog is előfordulhat. A hüllők és a cápák fogai mindig helyettesítődnek (polyphedont vagy „revolver” fogazat). Egy krokodil akár negyvenszer is kicserélheti fogait.
A különféle életmód, táplálkozás, illetőleg fogmunka folytán a fogak az emlősöknél már különböző alakot öltöttek. Az ilyen fogazatot heterodont fogazatnak nevezzük. Az emlősök egy részénél több rend fogazat fejlődik ki. Legtöbbnél kettő, de vannak fajok, melyeknél az egész élet folyamán cserélődnek. Az emlősök másik felénél a fogak kopnak és ezzel párhuzamosan folyamatosan nőnek ki a fogmederből.
A rágcsálóknak nincsenek szemfogaik, csak mindkét állkapocsban két nagy, gyökér nélküli, éles véső alakú metszőfoguk, melyek kopnak. Attól függően, hogy az alsó és a felső metszőfogak hogy találkoznak megkülönböztetünk négy rágcsáló típust: nyúl, vagyis a kéreghántolók típusa, tengerimalac vagy a levél- és gyümölcsevők típusa, egér, vagy a mindenevők típusa, mókus, vagy a diótörők típusa.
A biológusok a fog kopásának mértékéből meg tudják állapítani, hogy az állat mivel táplálkozik és mennyi idős. Egy fiatal ló fogainak a hossza például 11,5-12,5�cm. Ezenkívül a fog alakjából és a tejfogak jelenlétéből lehet következtetni a ló életkorára. A lovaknak 20 tejfoguk van. A maradó fogak száma tipikusan kancáknál 36, méneknél 40. Minden lónak van 12 metszője, 12 kisőrlője és 12 őrlője, a méneknek ehhez képest még van 4-5 szemfoguk (a kancáknál gyakran nem jelenik meg, vagy csak 1-2). Ezeken kívül a lovaknak 0-4 szeg alakú foguk, ún. farkasfoguk is lehet.
Az elefántok agyarai specializált, zománcot nem, csak dentint tartalmazó metszőfogak, melyek táplálék kiásására, mozgatására és harcra szolgálnak. Szintén nagy agyaruk van az elefántfókáknak, rozmároknak, vízilovaknak. A narválok agyara sok érző idegvégződést tartalmaz. Ezért az agyarak segíthetnek a táplálék keresésben, a tájékozódásban és a párosodásban.
A földimalac fogairól hiányzik a zománc és a fogbélben sok tubulus található, ezért nevezik még tubulidentatanak is.
[szerkesztés] Az ember fogai
[szerkesztés] Anatómia
A fog szájüregbe nyúló részét koronának (corona dentis), a fogmederben rögzülő részét gyökérnek (radix dentis) nevezzük. A kettő határánál van a fognyak (collum dentis). Megkülönböztetünk klinikai- és anatómiai koronát: a klinikai korona a fognak, azt részét jelöli, amely látható, tehát az ínytől koronálisabban elhelyezkedő részt. Így az élet során a klinikai korona változó kiterjedésű, például a még teljesen elő nem tört fog klinikai koronája kisebb, majd később az ínyvisszahúzódás miatt nagyobb lehet. Az anatómiai korona ezzel szemben nem változik, mindig a zománccal fedett részt jelöli.
A fogak lehetnek egy- vagy többgyökerűek. A frontfogaknak és a kisőrlőknek általában egy gyökerük van, kivéve a felső első kisőrlőt. A kétgyökerű alsó nagyőrlőknek egy meziális és egy disztális gyökere van, míg a szintén kétgyökerű felső első kisőrlő egy vesztibuláris és egy palatinális gyökérrel rendelkezik. A felső nagyőrlők háromgyökerűek, amelyek közül kettő vesztibuláris és egy palatinális.
A fog belsejében található a fogpulpa, ezt teljesen körbeveszi a dentin, melyet a koronai részen zománc, a gyökéren pedig cement fed. A zománc és a cement a fognyaknál találkozik. A fogak a fogmederben az ún. gyökérhártya (periodontium) által rögzülnek.
A lapát (felső) és véső (alsó) alakú metszőfogak harapásra, a hosszú és rögzítésében erősen biztosított szemfog tépésre, és a széles koronával rendelkező kis őrlőfogak a darabolásra és szétnyomásra, míg a nagyőrlők a legnagyobb rágómunkára alkalmasak.
Minden fogon megkülönböztetünk négy felszínt:
Annak megállapítására, hogy a fogak jobb vagy bal oldaliak, a Mühlreiter-jeleket használják. Ezek a szögletjel, a gyökérjel és a görbületi jel.
[szerkesztés] Zománc
A zománc (enamelum, substantia adamantina) a szervezet legkeményebb és leginkább mineralizált anyaga. Normális esetben csak ez látszik, de ha túl nagy a kopása a fognak, akkor a dentin is láthatóvá válhat. 96%-a szervetlen anyag, legnagyobb részt hidroxilapatit, a többi pedig víz és szerves anyag. Nagy szervetlen anyag tartalma miatt nagy a keménysége, de a törékenysége is. Ezért, ha nincs alátámasztva – dentin vagy tömőanyag által – könnyen letöredezik. Mivel a zománc áttetsző, a dentin színe nagymértékben meghatározza a színét, úgyszintén az odahelyezett fogászati anyagok (tömések) is. Vastagsága változó, a rágófelszínen a legvastagabb (kb. 2,5�mm), majd a fognyak fele fokozatosan elvékonyodik. Mivel nagy a szervetlen anyag tartalma csak fiziko-kémiai úton történhetnek változások a szerkezetében. A savak kioldják a szervetlen anyagot belőle (deminerelizáció), de ha megfelelő időn belül a szájüreg pH-ja megemelkedik, akkor ezek a nyálból visszaépülhetnek (remineralizáció). A hidroxilapatit hidroxil része kicserélődhet egy fluor ionnal, és egy ellenállóbb fluoroapatit képződik. Ezért fluoroznak bizonyos anyagokat, mint például a fogkrém, víz, tej stb. Professzionális fluorozást kezdeti fogszuvasodások kezelésekor alkalmaznak.
[szerkesztés] Dentin
A fog fő tömegét a dentin (dentinum, substantia eburnea) adja. A fogbélkamrát teljesen körbeveszi, kívülről pedig a zománc és a cement fedi. 70%-ban ásványi anyagot, 20%-ban szerves anyagot és 10%-ban vizet tartalmaz. Keménysége kisebb, mint a zománcnak, rugalmassága viszont nagyobb, ami előnyös. Magasabb szervesanyag-tartalma miatt a fogszuvasodás könnyebben roncsolja.
Szerkezetére jellemző, hogy dentincsatornák (tubulusok) járják át, melyekben az odontoblasztok (dentint termelő sejtek) nyúlványai, az ún. Tomes-féle rostok, találhatóak. Tehát a csontokhoz hasonlóan élő szövetről van szó. A dentincsatornák átmérője az egyén korával és a dentinen belüli helynek megfelelően változik. A zománc felé eső részen szűkebbek, míg a fiatal korban 2,5-3 μm-es csatornák, 1,3-1,5 μm-re csökkenek. A tubulusokon keresztül bizonyos anyagok átjuthatnak, így például baktériumok által termelt különböző toxinok, melyek irritálhatják a fogbélben lévő idegvégződéseket, fájdalmat váltva ki. Maguk a baktériumok nem képesek áthatolni a tubulusokon. A fogászati beavatkozások során tapasztalt fájdalomingerek is a dentincsatornákon közvetítődnek: a csatornákban folyadékáramlás következik be, ami mechanikailag ingerli az idegvégződéseket.
A dentin, a zománccal ellentétben, kis mértékben képes védekezni a külső behatások ellen. Amikor a szuvasodás eléri a zománc-dentin határt, a dentincsatornácskákban és a dentin pulpa felőli részén megindul a dentin lerakódás, ami gátat próbál szabni külső ingerek ellen.
[szerkesztés] Fogbél
A fogbél (pulpa dentis) a fog legbelső része, mely egy speciális laza kötőszövetbe ágyazott ereket és idegeket tartalmaz. Funkciói: induktív (a pulpa indítja el, a fog fejlődése során, a dentin és zománc termelést), tápláló, formatív (az itt található odontoblasztok termelik a dentint) és védekezési (ha a szuvasodás eléri a dentint, vagy akár a pulpát, a szervezet többi szövetéhez hasonlóan a fogbélben is védekezési reakciók indulnak be).
Anatómiai szempontból megkülönböztetünk: a fog koronájában elhelyezkedő pulpakamrát, és a gyökérben található gyökércsatornát. A fogak csücskeinek megfelelően a pulpakamrában pulpaszarvakat találunk. A gyökér formáját követve a gyökércsatorna is egyre szűkül, amíg egy nyíláson (Foramen apicale) keresztül kinyílik. Ezen a nyíláson át lépnek be a fogba az erek és az idegek.
[szerkesztés] Cement
A cement (cementum, substantia ossea dentis) a fogat rögzítő négy szövet (fogmeder, gyökérhártya, fogíny, cement), a parodontium egyik alkotórésze. Embernél csak a foggyökér felszínét fedi. Legvastagabb a gyökércsúcsnál, majd a zománc-cement határ fele fokozatosan vékonyodik. Fő funkciója a gyökérhártya rostjainak az elhorgonyzása. A kémiai összetételét tekintve a csonthoz hasonlít, de hiányoznak belőle az erek és idegek.
Megkülönböztetünk sejtes (celluláris) és sejtmentes (acelluláris) cementet. Acelluláris cement fedi a gyökér egész felszínét, ezt fedi a gyökércsúcsi harmadban a celluláris cement. Ez utóbbi a cement gyors lerakódása közben jön létre, amikor a sejtek benne maradnak a cement állományában.
A cementben kétféle rosttípust különböztetünk meg: egyrészt a gyökérhártya által termelt és a cement felszínére merőleges Sharpey-rostokat (extrinsic), másrészt a cementoblasztok (cementet termelő sejt) által termelt és a gyökérrel párhuzamos lefutású intrinsic rostokat.
[szerkesztés] Fogágy
A fogágy (parodontium) szerepe a fog rögzítése az állcsontokban és a fogra ható erők érzékelése. Négy alkotóeleme van: fogmeder, cement, gyökérhártya, íny. Ezek közül a cement a fog alkotórésze. Közötte és a fogmeder közt húzódnak a gyökérhártyarostok, melyek rugalmasan felfüggesztik a fogat. Az íny szerepe a másik három alkotóelem védelme.
[szerkesztés] Gyökérhártya
A gyökérhártya (periodontium) egy specializált kötőszövet, mely a fogmeder és a cement közt húzódik. Fő feladata a fog rögzítése és a rágóerők átvitele a csontra. A fő (Sharpey-féle) rostokon kívül még tartalmaz laza rostos kötőszövetet, fibroblasztokat, védekező sejteket, véredényeket, idegeket és nyirokedényeket. Még találunk benne ún. Malassez-féle sejteket, melyek a fog fejlődése során a Hertwig-féle hüvelyből maradnak vissza, és később ciszták alakulhatnak ki belőlük. Vastagsága kb. 0,2�mm.
Szerepük van még a fogak proprioreceptív (saját) érzékelésében. Mechanoreceptorok vannak benne, melyek érzékelik és továbbítják az agyhoz a fogat ért erők nagyságát.
[szerkesztés] Fogmeder
A fogmeder (alveolus) egy bemélyedés az állcsontok processus alveolarisban, melyben a fogak gyökerei ülnek. A fogmeder az élet során változik. Így, ha a fog elveszti szomszédját vagy az antagonistáját, akkor a rés felé vándorol („keresve társát”). Ilyenkor az oszteoklasztok és az oszteoblasztok modulálják a csontot. Ezt használják ki a fogszabályzás során is, amikor mesterségesen mozgatják a fogakat. Azon az oldalon, ahol az erő hat az oszteoklasztok lebontják a csontot, másik oldalon viszont az oszteoblasztok felépítik.
[szerkesztés] Fogíny
A fogíny (gingiva) az állcsontokat fedő szájnyálkahártya. Külső felszínét elszarusodó laphám borítja, míg a belső (fog fele néző), ínybarázdát fedő része soha nem szarusodik el. Az ínybarázda alján található a hámtapadás (epithelialis junctio). Itt a hámsejtek szorosan a foghoz tapadnak, védve ezáltal a fogágy többi részét. A fogíny a fog többi részétől külön fejlődik a szájüreg nyálkahártyájából a fogelőtörés során.
[szerkesztés] A fogak fejlődése
Az a folyamat, mely során kialakulnak a fogra jellemző szövetek, morfológiai sajátosságok és a végén a fog megjelenik a szájüregben. A tejfogak fejlődése már a méhen belüli élet hatodik hetén elkezdődik, míg a maradó fogaké a huszadik héten. A fogak hám- (ektodermális) és kötőszöveti (mezodermális) eredetűek.
A méhen belüli élet hatodik hetén az elemi szájüreget borító ektoderma benyomul az alatta lévő ektomezenchimális szövetbe, és gyors proliferációba kezd. A tizedik héten már megfigyelhetünk 10-10 fogcsírát a tejfogaknak megfelelően. Később, kb. a 16. hét után jelennek meg a maradó őrlők csírái, a 20. hét után pedig a többi maradandó fog csírái.
A fog fejlődése során különböző fázisokat különítünk el: csíra vagy bimbó, sapka, harang szakaszokat. Ezek követik egymást és nem mindig különíthetők el. Három részből állanak: zománcszerv, fogpapilla és fogzsák. A zománcszervet három réteg sejt alkotja: a belső és a külső zománchám, és a kettő között elhelyezkedő retikuláris sejtek rétege. Az egyetlen hámeredetű szövetből, a zománcszervből, fog kialakulni a zománc. A fogpapillából fog kialakulni a dentin és a fogbél, a fogzacskóból pedig a cement és a gyökérhártya.
Kb. a 20. héten a belső zománchám sejtjei ameloblasztokká differenciálódnak. Megjelenésük hatására a fogpapilla zománcszervhez közeleső részén odontoblasztok alakulnak ki, az ott lévő mezenchimális sejtekből. Ezek elkezdik termelni a predentint. Az első réteg lerakódása valószínűleg kémiai jel az ameloblasztok számára, mivel csak ekkor kezdik el a zománc termelését. A dentin lerakása centrifugális, a fog belseje felé történik, míg a zománc lerakása kifele, centripetálisan.
Amikor a korona teljesen kialakult elkezdődik a gyökér fejlődése. Ezt a Hertwig-féle hüvely indítja el, mely a külső és belső zománchámból áll. Hatására a közelében lévő mezenchimális sejtek odontoblasztokká differenciálódnak és elkezdik a gyökérdentin termelését. Miközben a fogzacskó sejtjei cementet termelő cementoblasztokká, és a gyökérhártya rostjait termelő fibroblasztokká differenciálódnak. A Hertwig-féle hüvely feldarabolódik és nagyrészt fel is szívódik, de Malassez-féle sejtek formájában vissza is maradhatnak egyes részei.
Még teljesen nem tisztázott a fogak előtörésének a mechanizmusa, de valószínűnek tűnik, hogy a gyökér fejlődése emeli ki a fogat. Az első tejfog 6 hónapos korban jelenik meg, az utolsó 2-2,5 éves korban. Egy hat hónapos eltérés még normálisnak tekinthető. Hat éves kor után kezdnek megjelenni a maradó fogak, a következő sorrendben: az első nagyőrlő (6-7. év), a középső metsző (6-8. év), az oldalsó metsző (7-9. év), az első kisőrlő (9-13. év), a szemfog (9-13. év), a második kisőrlő (10-12. év), a második nagyőrlő (11-14. év), a harmadik nagyőrlő vagy bölcsességfog (16-30. év vagy egyre gyakrabban meg sem jelenik).
[szerkesztés] A rágás
Az emlősök fogainak fő funkciója a rágás, mely során a táplálék felaprózódik, összezúzódik, nyállal itatódik át és nyelésre alkalmas állapotba kerül. A rágás ismétlődő mozgások sorozatából áll. Két fázisát különböztetjük meg: egy előkészítő és egy aktív. Az előkészítő fázis során a száj kinyílik, leharapásnál előre tolódik, őrlőmozgásnál pedig oldalra. Ilyenkor a szemben álló fogak metszőélei vagy csücskei egymással szemben állnak. Az aktív fázisban a két fogsor közeledik egymáshoz. Leharapásnál az alsó metszőfog éle elcsúszik a felső palatinális (belső) felszínén és mint az olló „elvágja” az ételt. Őrléskor az alsó őrlők csücskei a felsők palatinális lejtőin csúsznak el, ezáltal szétzúzva, megőrölve a táplálékot. Az őrlés jobb és bal oldalon felváltva történik.
A rágás mechanizmusával és patológiás elváltozásaival a gnathológia foglalkozik.
[szerkesztés] A fogak számozása
A többféle számozási módszer közül a Nemzetközi Fogászati Szövetség (FDI) számozása a legelterjedtebb. Ez minden fog jelölésére két számjegyet használ, melyeket pont választ el. Az első, a kvadránst jelzi, melyben a fog elhelyezkedik: 1 – a jobb felső, 2 – a bal felső, 3 – a bal alsó, 4 – a jobb alsó kvadráns. A második számjegy maga a fogat jelzi:
Példa: a 2.3 a bal felső szemfogat, 4.6 a jobb alsó első nagyőrlőt jelzi.
Tejfogaknál a kvadránsokat az 5 (jobb felső), 6 (bal felső), 7 (bal alsó), és 8 (jobb alsó) számok jelzik. A fogak pedig
1-től 5-ig vannak számozva.
[szerkesztés] A fogak betegségei
[szerkesztés] Fogszuvasodás
A fogszuvasodás (caries dentinum) a fog keményszöveteinek a megbetegedése, mely a szervetlen anyag savak által történő kioldódásával, majd a szervetlen anyag szétesésével jár. Elterjedése a történelem folyamán egyre fokozódott. Csontvázleletek alapján megállapították, hogy már a neolitikumban jelen volt. Rohamos terjedése az utóbbi két évszázadban figyelhető meg, az ipari fejlődéssel párhuzamosan. Ma már az emberiség 90-100%-a szenved ebben a krónikus megbetegedésben.
Annak ellenére, hogy nagyon sok kóroktani hipotézis létezik, a mai napig sem teljesen tisztázott a fogszuvasodás keletkezése. A modern felfogás szerint több tényező együttes hatására alakul ki. A négy fő etiológiai tényező a szervezet (elsősorban a fogfelszín), a baktériumok, a táplálék és az idő. Így a szuvasodás általában a nehezen tisztítható felszíneken kezdődik, úgy hogy miközben a baktériumok a dentális plakk felszínén lévő szénhidrátokból táplálkoznak melléktermékként savat termelnek. Ez demineralizálja a zománc szerves alkotóelemeit. Később, ha nem történik meg a remineralizáció a nyálból, vagy ha többször történik meg a kariogén támadás, a szerves állomány is tönkremegy. Először egy fehér folt jelenik meg a zománc felszínén, majd üreg képződik. Ha nem avatkoznak közbe, a folyamat továbbterjed egészen a fogbélig, ahol gyulladást vált ki, és erős fájdalmakkal jár.
Újabban egyre gyakoribb a gyökércaries, melynek kialakulásához az íny visszahúzódása teremti meg a kedvező feltételeket. Lefolyása gyorsabb, mivel a cement kevésbé ellenálló, mint a zománc.
A fogszuvasodást kezdeti fázisában üregalakítás nélkül lehet kezelni, különböző remineralizációs technikákkal. Később, attól függően, hogy mennyi fogszövet ment tönkre, különböző módon lehet helyreállítani a fog funkcióját és morfológiáját: tömés, betét (inlay), korona, gyökércsapos fogmű készítésével. Végső esetben a fog eltávolítása is szükségessé válhat. A fogszuvasodás következtében a fog körül súlyos gyulladások, gennyedések, vagy akár a szervezet bakteriális inváziója is kialakulhat. Ez utóbbi súlyos következményekkel, akár halállal is járhat. Itt is érvényes az a felfogás, hogy a megelőzés a legfontosabb.
[szerkesztés] Fogágybetegségek
A fog elvesztésének második leggyakoribb oka a fogágybetegség. A fog rögzítő elemeit (íny, fogmeder, gyökérhártya, cement) támadja meg és ezáltal a fog lazulásához és kihullásához vezet. Normális körülmények között az íny hámtapadása és a sulcusváladék megvédi a fogágyat a külső ártalmaktól. De ha lepedék rakódik le a fogra és fogkő keletkezik, az gingivitishez, majd később parodontitishez vezet. A gingivitis a fogíny gyulladása, amely nem jár csontpusztulással. Akut formájában általában fertőzések okozzák, mint például a Herpes vírus. Rossz szájhigiéné esetén a fogkő, mint állandó mechanikai irritációs tényező, és a lepedékben található baktériumok krónikus fogínygyulladáshoz vezetnek. Ilyenkor az íny duzzadt, vöröses, fogmosáskor vérzik, de fájdalmatlan. Ha a kiváltó okokat nem számoljuk fel és további rizikótényezők (nagyobb virulenciájú baktériumok, dohányzás, diabetes, osteoporosis, okkluzális túlterhelés, stressz, a szervezet védekezését csökkentő általános betegségek, genetikai tényezők) vannak jelen, fogágygyulladás (parodontitis) alakul ki. Ez érinti a gyökérhártyát, cementet és az alveoláris csontot is, ezáltal csontpusztulást okozva. Kezdeti fázisban ínytasakok alakulnak ki, azáltal hogy a hámtapadás egyre apikálisabban kerül. Itt az ételmaradékok már könnyebben megtapadnak tovább serkentve a gyulladást. Végül a fogágy teljes elpusztulása miatt a fog fellazul és kihull.
[szerkesztés] Fejlődési rendellenességek
Lehetnek genetikailag meghatározott, vagy szerzett (környezeti hatásokra jelentkező) rendellenességek. A környezeti hatások sokrétűek, lehetnek hormonhatások, anyagcserezavarok, fertőzések, gyógyszerek (például tetraciklin), fizikai, kémiai tényezők. Ezek hatása érvényesülhet a méhen belüli, vagy a születés utáni életben.
[szerkesztés] A fogak ápolása
A fogak ápolásának a célja a különböző fogakat érintő betegségek (fogszuvasodás, fogágygyulladás, rossz lehelet) megjelenésének a megelőzése. Ez történhet egyénileg vagy professzionálisan, a fogorvos által. Az egyéni fogápolás célja az ételmaradékok eltávolítása, megakadályozva ezáltal a baktériumok megtelepedését a fogak felszínén. Fogorvosok szerint minden étkezés után ajánlatos fogat mosni, de minimum kétszer egy nap: reggel és este. A fogkefe segítségével nem lehet a fogak közti területeket tökéletesen kitisztítani, ezért ajánlatos a fogselyem használata is. Felmérések szerint az elektromos fogkefe nem tisztít hatékonyabban, mint a megfelelő technikával használt hagyományos fogkefe. Használatát elsősorban rossz kézügyességűeknek ajánlják.
A mechanikai tisztításon kívül még léteznek különböző kémiai anyagok, melyek segítségével próbálják megakadályozni a plakk keletkezését, vagy a baktériumok által termelt káros anyagokat próbálják semlegesíteni. Ezeket az anyagokat vagy a fogkrémbe helyezik, vagy különböző szájvizek, gélek formájában árulják. A egyik legismertebb és leghatékonyabb ilyen anyag az antibakteriális hatású klórhexidin.
A professzionális fogápolás elsősorban a fogkő eltávolításból áll, mely a fogágygyulladások legfontosabb kóroki tényezője. De ezenkívül a táplálkozási tanácsadás és a gyerekek cariesprofilaxisa is fontos szerepet játszik. Egy igen elterjedt módszere a fogszuvasodás megelőzésére a fluoridok használata. Így az ivóvíz, és különböző táplálékok, mint például a konyhasó fluorozása. E mellett gyerekkorban még fluortartalmú tablettákat is szoktak adni. A zománc hidroxilapatit kristályainak a hidroxil része kicserélődik egy fluoridionnal, és így a szuvasodással szemben ellenállóbb fluoroapatit képződik.
[szerkesztés] Fogpótlások
Ha a fogak szövetei irreverzibilisen sérültek, a funkció és az esztétika helyreállításának érdekében, a hiányzó részeket pótolni kell. A fogpótlások attól függően, hogy mennyi hiányzó fogszövetet helyettesítenek lehetnek intrakoronálisak: tömések és az ún. betétek (inlay, onlay), és extrakoronálisak: koronák, héjak. A fogászati betétek hasonlítanak a tömésekre, azoktól abban különböznek, hogy fogtechnikai laboratóriumban készülnek el és ragasztással rögzítik őket. A héjakat általában frontfogak vesztibuláris felszínének a leplezésére használják elszíneződések és kisebb szuvasodások esetén. Ha egy vagy több fog hiányzik azt fogászati implantátumokkal, hidakkal, kivehető fogpótlásokkal lehet pótolni. A hidakat kis kiterjedésű hiányok (max. 3-4 fog) esetén használják és ragasztással rögzítik. Több fog hiánya esetén a hidak már nem bírják a mechanikai terhelést (ez a híd törésével vagy a megmaradt fogak lazulásával, törésével járhat), ezért kivehető pótlásokat készítenek. Ezek főleg az állcsontgerincen támaszkodnak és csak másodlagos elhorgonyzásra használják a fogakat.
A fogászatban használatos anyagok egyike sem hasonlít teljesen a fogakat alkotó kemény szövetekre, ezért a különböző elvárásoknak megfelelően (mechanikai ellenálló képesség, esztétika, ne legyen káros a szövetekre stb.) többféle anyagból készülhetnek a fogpótlások: amalgám, arany, titán, kompozit, fogászati kerámia, fémötvözetek, mint például arany-platina, ezüst-palládium, nikkel-króm stb.
Az 1980-as években kifejlesztett CAD/CAM (Computer-aided design, computer-aided manufacturing) technika segítségével a fogorvos egyedül is („szék mellett”, chairside) elkészíthet intra- vagy extrakoronális pótlást. A fogorvos egy optikai lenyomatot vesz az előkészített fogról és környezetéről, majd egy program segítségével kialakítja a fogpótlás végső alakját, és végül a számítógép vezérelte ún. frézgép kifaragja azt.

Summary:
A fog (latinul dens, dentis) egy látható korona és egy, az állcsontokban rögzülő gyökér alkotta kemény szerv. A gerinceseknél fejlődött ki. Fő funkciójuk a táplálék megragadása, és – az emlősöknél – az emésztést megkönnyítő felaprózása, a rágás. Az embernél szerepet kapnak a beszédhangok képzésében, az esztétikai megjelenésben, egyes állatoknál pedig fegyverként szolgálnak. A törzsfejlődés során ezen funkcióknak megfelelően alakultak ki a különböző fogmorfológiák. Például a növényevőknek több az őrlőjük (a növényi táplálék nehezen emészthető), és a ragadozóknak jól fejlett szemfoguk van (az áldozat megragadására).
A fogak színe a világossárgától a szürkésfehérig bármilyen lehet. Idővel viszont sötétebbek, sárgábbak lesznek mivel az átlátszó zománc kopik és az alatta lévő dentin színe érvényesül.
Az emberi szervezetben két rend fogazat fejlődik ki. Az első rend, az ún. tejfogazat (időleges fogak, dentes decidui), a születés után hat hónappal kezd megjelenni, a maradandó fogak (dentes permanentes) pedig a hatodik életév után. Embernél a tejfogak száma 20, a maradandó fogaké 32. Egyes állatokban csak egy rend fog fejlődik ki, másoknál (például a cápánál) az élet egész folyamán cserélődnek.


[szerkesztés] A regény történelmi alapja
Történelmi tény, hogy Charlotte Kestner 44 évvel a Werther megjelenése után Weimarban tartózkodott. „Goethe nagyon röviden és szárazon megemlíti naplójának szeptember 25-i bejegyzésében: Délben Ridelék és Madame Kestner Hannoverből. Az ebédre valójában csak Charlotte rokonait hívták meg, akikhez szeptember 22-én megérkezett. Náluk lakott és nem – mint a regényben – az Elefánt fogadóban. „Az ebéd is csak ebben a legszűkebb körben folyt le, és nem volt tizenhat személyes dinner, ahogy azt én ábrázoltam. Charlotte Kestnert nem idősebbik lánya, Charlotte lánya kísérte, hanem a fiatalabbak egyike, a Clara nevű […] A levélkét, amelyet megérkezése után Az Elefántból intézett Charlotte Goethéhez, én költöttem szabadon; viszont a levélrészlet, amely fia, Kestner követségi tanácsos egyik írásából való, hiteles” – írta 1951-ben Thomas Mann Charlotte Kestnernek, a regényben ábrázolt Charlotte ük-ükunokájának.
A lipcsei Egyetemi Könyvtár birtokában található egy Goethe kezétől származó, Charlotte Kestnernek szóló üzenet, 1816. október 9-i keltezéssel: „Amennyiben, tisztelt barátnőm, szeretné ma este igénybe venni a páholyomat, a kocsim felveszi Önt. Nincs szükség jegyre. Inasom megmutatja az utat a földszinten keresztül. Kérem, bocsássa meg, ha magam nem leszek ott, és nem is mutatkoztam eddig, noha gondolatban gyakran időztem Önnél. Szívélyes jókívánságokkal – Goethe.” Thomas Mann majdnem szó szerint felhasználta ezt a levelet a regény kilencedik fejezetében.
[szerkesztés] A mű cselekménye
A rendes postakocsi-járattal 1816 szeptemberének vége felé megérkezik Weimarba az „Elefánt” fogadóba Charlotte Kestner lányával és komornájával. Az asszony arról híres, hogy róla mintázták a kor legsikeresebb regényének, „Az ifjú Werther szenvedései”-nek Lotte nevű hősnőjét.
Röviddel megérkezése után ostrom alá kerül: először az idézetekben beszélő Mager pincér rabolja az idejét fecsegésével, majd egy fiatal ír nő tolakodik be, hogy vázlatképet rajzoljon róla. A további látogatók már Goethe környezetéből érkeznek: Riemer doktor, Goethe fiának, Augustnak a hajdani házitanítója, majd Adele Schopenhauer, legvégül Goethe fia. Mindegyik látogatónak az életére mély hatással volt a költőfejedelem, de ez a hatás nem mindig (Lotte esetében sem) bizonyult szerencsésnek.
A 67 éves Goethe képe sokáig csak a többiek elbeszéléséből rajzolódik ki. Először csak a hetedik fejezetben jelenik meg személyesen is, amikor ébredés után szabadon csaponganak gondolatai. Goethe hosszú belső monológját a ház népével folytatott beszélgetései szakítják meg.
Fia hírt hoz Charlotte megérkezéséről. Goethe bosszúsan reagál: „Hát nem tudta magába fojtani az érzéseit az öreg nő és nem kímélhetett volna meg engem?”[i 1] Mivel Charlotte érkezése nagy port vert fel a városban, Goethe úgy dönt, hogy „kissé kitágított intimitás lesz ajánlatos ezúttal”[i 2] és lányával ebédre hívja meg. Az ebédnél nyilvánvalóvá lesz, hogy a zseni mennyire terhes környezetére nézve. A házigazda kötelességének érzi, hogy anekdotákkal és csevegéssel szórakoztassa vendégeit. Itt hangzik el egy kínai közmondás: „A nagy ember csapás a társadalomra”,[i 3] amelyet nevetéssel fogadnak és amely Hitlerre utal.
Noha Charlotte vágya egy négyszemközti beszélgetés lett volna, erre nem kerül sor és elmarad a további találkozás is.
Két héttel később Goethe színházba invitálja Charlottét és az előadás után kocsijában hazaviteti. Útközben Charlotte félálomban egy beszélgetést képzel el Goethevel. Lotte összehasonlítja kettőjük sorsát: „Borzalmas az elsatnyulás, én mondom neked, és nekünk kicsinyeknek kerülnünk kell azt és teljes erőnkből ellene kell szegülnünk, meg ha a fejünk remeg is az erőfeszítéstől […] Nálad volt valami más is. […] A te valóságod tartalma egészen más – nem lemondás és hűtlenség, hanem csupa beteljesülés, magasrendű hűség.”[i 4] Amikor a kocsi megáll, Charlotte felébred; a regény ugyanott végződik, ahol kezdődött: az „Elefánt” fogadó előtt.
Thomas Mann átfogó előtanulmányainak köszönhetően a regény összefoglalja az irodalomtörténetből ismert weimari kört, Goethe életét és Schillerhez való viszonyát, illetve a napóleoni háborúk németországi szakaszát.
[szerkesztés] Főszereplők
[szerkesztés] Charlotte Kestner
Az enyhén gömbölyded termetű, hamuszürke hajú asszony immár negyvennégy éve hordoz egy „kínzó rejtélyt”, egy „régi, kiegyenlítetlen, kínzó számla” van függőben közte és a költőfejedelem között: miért érte be a hajdani udvarló, „az árnyékokkal, költészettel, a csókkal, amiből […] nem lesznek gyermekek”[i 5] Házassága és özvegysége évein át az okozott neki fejtörést, „hogy valaki beleszeret a más menyasszonyába”, „a megépített fészekbe rakja érzéseinek kakukktojását”, amire csak az „élősdiség” szó illik.[i 6]
Az asszony, aki huszonkilenc éves lányával utazgat, fiatalosnak érzi az ésszerűtlenséget, „mint annak a bizonyítékát, hogy belső természete idős korában is változatlan, elpusztíthatatlan maradt”[i 7] és huncut csínyre készül: a ruha, amit magával hozott, annak a másolata, amelyet tizenkilenc évesen viselt, és amelynek egy szalagcsokrát a költőnek ajándékozta. Elevenen élnek emlékezetében lánykorának történései, jegyessége és Goethe szerepe életében, és beszélgetéseiben ezeket sokkal gyakrabban és részletesebben emlegeti, mint házasságát és gyermekeit. Ezzel az érzéssel ellentétben, az a véleménye, hogy „az ember ragaszkodjék derekasan a valóságoshoz, a lehetségest pedig ne feszegesse.”[i 8]
[szerkesztés] Mager pincér
A művelt pincér Mager az „Elefánt” fogadó tulajdonosának jobbkeze, a fogadó faktótuma, egyben az irodalomrajongó polgár rokonszenves gúnyrajza. Állandó szavajárása a „méltó a megörökítésre”, ennyiben rokon A varázshegy című regényben szereplő Frau Stöhrrel. Rendelkezik a hivatásához szükséges erényekkel: „üdvözlő hajlongásra készen állt”, „ízig-vérig diplomata … előzékeny mosolyával eléjük ment”. Műveltsége és rajongása körülményesen ünnepélyes körmondatokra ragadtatja: „Udvari tanácsosné asszonyom, méltóságod úgyszólván hozzászokott a körülményeihez és mindnyájunk előtt szent azonosságához, alkalmasint könnyedén és köznapian fogja fel a dolgot és nem mérlegeli egészen, miképpen kell hogy hasson egy érző, ifjúkora óta irodalmi érdeklődésű lélekre, amely erre a legkevésbé sem számított, a megismerkedés – ha szabad így mondanom, kegyes elnézését kérve – a találkozás egy, a költészet fényétől körülsugárzott, s mintegy tüzes karokon az örök hírnév egébe ragadott személyiséggel…”[i 9]
Ugyanakkor a hírnév kérdéses oldalát is megjeleníti, azoknak a sekélyességét, akik a hírnevet gyártják. Mielőtt az első fejezetben végre magára hagyná szobájában a pihenésre vágyó udvari tanácsosnét, vissza kell fordulnia a küszöbről, hogy feltegyen még egy utolsó kérdést. A naív kérdés Werther búcsúszavainak életrajzi hitelességére vonatkozik: „ugyebár ennek a jelenetnek a valóság az alapja…”[i 10]
[szerkesztés] Riemer doktor
A cselekmény idején negyven évesnél valamivel idősebb Riemer doktor Goethe August nevű fiának házitanítója volt. Ezt követően gimnáziumi tanár lett Weimarban, de Goethe maga mellett tartotta, hogy a tudós nyelvészeti jártassága bármikor a rendelkezésére álljon. Úgy tűnik, hogy Riemer doktorból hiányzik az önállóság és energikus tetterő; amikor Rostockba hívták egyetemi tanárnak, visszautasította e felkérést.
Eleinte csodálattal beszél Goethéről, majd fokozatosan panaszkodni kezd a hidegség ellen, amely a költőből árad. Életét teljesen alárendeli Goethének: „paradox módon élete és boldogsága az önmegtagadásban rejlik, olyan ügy szolgálatában, amely nem az övé”[i 11] Még amikor látszólag függetlenedett Goethétől, akkor még szorosabban kötődött oda: megnősült és önálló háztartást alapított, de feleséget a titkos tanácsos ki nem mondott kívánsága szerint választott.
Magáról aránylag keveset és akkor is csak a költőhöz való kapcsolatában beszél; érdeklődésének tárgya majdnem kizárólag Goethe, az ő megnyilvánulása és nézetei. Ezek taglalásába annyira szenvedélyesen merül bele, hogy teljesen kimerül: „már meg nem engedett és aggasztó mértékben reszketett”, „sápadt volt, homlokán verejtékcseppek gyöngyöztek, ökörszemei vak tekintettel dülledtek ki, máskor csak duzzogó, de most valami tragikus maszkra emlékeztető, nyitott száján át nehezen, gyorsan és hallhatóan lélegzett.”[i 12]
[szerkesztés] Goethe
A fiatal Goethét Lotte visszaemlékezéseiből ismerjük meg: „bolond fiú”, aki egy csókot rabolt tőle, „félig forgószél-erejű, félig mélabús lelkületű ifjú”,[i 13] akinek „néha ugyan furcsa a lénye, nem is mindenben kellemes, de teli zsenialitással és sajátságosan megkapó különcséggel”[i 14] Akkoriban udvarolt Lotténak, de a lány az ő derék Hans Christianját választotta, akivel már korábban eljegyezték egymást, „nemcsak mert a szeretet és hűség erősebb volt a kísértésnél, hanem azért is, mert lelke mélyén rettegett a másik lényének titkától…amire később megtalálta a váddal és önváddal terhes szót: a céltalan, nyughatatlan szörnyeteg”[i 15]
Riemer doktor leírása már az elismert költő Goethére vonatkozik. Szerinte Goethe türelmességének „semmi köze a szelídséghez, sőt inkább sajátságos hidegségbe, megsemmisítő közönybe torkollik”[i 16] A költő hajlama a magányra, különcködésre és zsarnokoskodásra nem csupán az öregkor következménye, hanem a hitetlenség, irónia és szkepticizmus következménye. Miközben azonban Riemer az ember kellemetlen tulajdonságairól, és környezetére gyakorolt nyomasztó hatásáról beszél, ugyanakkor korlátlan lelkesedéssel beszél az alkotó zseniről: „ez az isten-ózon, amelyet a mester közelében belehelünk, ez jelzi nekünk az istent és az istenit”[i 17]
Adele Schopenhauer, a kisvárosi széplélek, más oldalát mutatja be Goethének, amikor elbeszéli Charlottenek a költő és Napóleon kapcsolatát. 1808-ban Erfurtban Napóleon a Becsületrend keresztjét adományozta Goethének és ezt követően személyes kapcsolat volt a két nagyság között: „…egyenrangú félként bánt vele, s a mester bizonyosságot nyerhetett a tekintetben, hogy szellemi birodalmát, németségét nem kell féltenie”, hogy „Napóleon géniusza nem ellensége az övének”[i 18]
A kilencedik fejezetben Lotte fiának írt levelében így foglalja össze a költővel kapcsolatos érzéseit: „új ismeretséget kötöttem egy öregemberrel, s ha nem tudnám, hogy Goethe, vagy éppen azért – szóval semmiképpen nem tett rám kellemes benyomást”, noha „a maga merev módján igyekezett kedves lenni”[i 19]
A könyv megjelenése után többen felrótták Thomas Mannak, hogy nem elég tisztelettudó a költőfejedelemmel szemben: az apró emberi gyengeségek sokaságával ruházza fel. Mann álláspontja azonban már évtizedekkel a regény megírása előtt az volt, hogy „a nagyság nemcsak tiszteletreméltó, hanem mindenekelőtt érdekes is, és az a véleményem, hogy lehet szeretni, tisztelni és ugyanakkor kételkedni, mi több, az effajta tisztelet és szeretet a legmélyebb”.
[szerkesztés] Önéletrajzi vonatkozások
Thomas Mann Goethe-képe több vonatkozásban önarckép is. Az író rokonléleknek érezte magát híres elődjével és az „unio mystica”, „mitikus utód” és „nyomában járás” kifejezéseket használta. Ez a szellemi azonosulás, amely Thomas Mann témaválasztásában és naplójában több helyen is tetten érhető, a legközvetlenebb módon a Lotte-regényben nyilvánul meg: egyrészt stílusában Goethe szókincsét, idiómáját és helyesírását utánozta, másrészt a hetedik fejezetben, ahol Goethe gondolatait egyes szám első személyben mondja el.
A regény nyolcadik fejezetében Goethe „egymáshoz kissé közel eső” szemeiről[i 20] esik szó, ez a sajátság azonban nem Goethe, hanem Thomas Mann tulajdonsága volt.
Doktor Riemer azt a megjegyzést teszi Charlotte Kestner előtt, hogy Goethe „gyakran tesz olyan kijelentéseket, amelyek már magukban foglalják az önmaguknak való ellentmondást – hogy az igazság kedvéért-e vagy valamiféle állhatatlanság és incselkedés okán, nem tudom”[i 21] Thomas Mann ezt írja magáról Hans Meyernek 1953. december 29-én: „Azt, hogy van bennem – és általában a művészemberekben – a szélhámosból, már korán lelepleztem magamról és humorosan törvényt ültem felette”.
A nürnbergi Goethe-botrány (részletesen lásd A regény fogadtatása részben), azaz hogy Thomas Mann Goethével mondatta ki saját gondolatait a nemzetiszocializmusról, szintén az önarckép-jelleg következménye volt.
[szerkesztés] A regény fogadtatása
Thomas Mann 1937. január 12-én a budapesti Magyar Színházban tartott felolvasást a még munkában levő regényből. József Attila ebből az alkalomból írta a Thomas Mann üdvözlése című ódát, de a rendőrség nem engedte, hogy a rendezvényen felolvassa. Ezzel kapcsolatban számos cikk jelent meg a korabeli sajtóban. Az 1941-ben megjelent Szerb Antal-féle világirodalomtörténet így méltatta a kortárs alkotást: „Ez a könyv - talán nem káromlás, amit mondunk - olyan, mintha maga Goethe írta volna. A történelmi beleélés utolérhetetlen remeke.”
A második világháború alatt Németországban, ahol a regény tiltólistán volt Thomas Mann összes többi művével együtt, a mű Svédországban megjelent német nyelvű példányai forogtak. A háború után a könyv egy csapásra híressé vált a német nyilvánosság előtt az 1946-os nürnbergi Goethe-botrány kapcsán, amikor a nürnbergi per brit főügyésze, Sir Hartley Shawcross, egy Goethe-idézetet épített be a július 26-án tartott záróbeszédébe. Az idézet célja az volt, hogy a németek nemzeti költőjét szintén a nemzetiszocializmus vádlójaként tüntesse fel; az idézet azonban nem Goethétől származott, amint azt Shawcross hitte, hanem Thomas Mann regényéből. Egy héttel később vált csak ismertté, hogy a Goethének tulajdonított idézet a Lotte Weimarban hetedik fejezetéből származik. A Times, amely július 29-én részleteket közölt Shawcross beszédéből, az 1946. október 12-i irodalmi mellékletében ismét rámutatott az ügyész tévedésére.
Az ügy nyomán a washingtoni angol nagykövet, Archibald Kerr levelet írt a Kaliforniában élő Thomas Mann-nak és felvilágosítást kért tőle. Mann azt válaszolta, hogy Hartley jóhiszeműen járt el, de megtévesztette az idézet aktualitása és hogy a Times-nak igaza volt. Ugyanakkor hozzátette azt is, hogy „Goethe mindent, amit nálam gondol és mond, valóban gondolhatta és mondhatta volna, így magasabb értelemben az ügyész tehát mégis helyesen idézett.” Az esetet mindazonáltal úgy írta le, hogy „tisztázott egy komikus félreértést”. Máig nem tisztázott, hogy az író lánya, Erika Mann, aki sajtómegfigyelőként jelen volt a tárgyaláson, játszott-e szerepet a tévedés felderítésében.
A félreértésre valószínűleg a következőképpen kerülhetett sor: Mivel Mann könyve Németországban be volt tiltva, becsempésztek néhány Svédországban nyomtatott példányt. A rendszer ellenzéke felvilágosító propagandaként írógéppel sokszorosítva terjeszteni kezdte a regény egyes részeit „Goethe beszélgetései Riemerrel“ címen. A háború után, 1945 vége felé ez a pamflet több napilapban is megjelent „Goethe a németekről" címmel. Shawcross forrása valószínűleg vagy a pamflet vagy valamelyik napilap volt.
Jobboldali körökben még sokáig emlegették ezt az incidenst, hogy a nürnbergi pert és Thomas Mannt kedvezőtlen színben tüntessék fel. Így például a Salzburger Volksblatt, a Deutsche National-Zeitung, illetve a Soldatenzeitung még 1965 után is csalásról írt, és azt állították, hogy „Mann németellenes jelleggel meghamísította Goethét”. Louis Glatt 1966-ban azt írta, hogy a manni idézet „méltatlan merénylet Goethe szellemi és erkölcsi alakja ellen“.

Summary: Lotte Weimarban Thomas Mann 1936–1939 között írt regénye, melynek hősnője a wetzlari Charlotte Kestner, született Buff, akiről Goethe Az ifjú Werther szenvedései című regény Lottéját mintázta. Goethe joggyakornok korában szerelmes lett Lottéba, de mivel a lány már másnak a jegyese volt, lemondott róla, és érzelmeit a világsikert aratott levélregényben szublimálta. A cselekmény idején immár özvegy asszony 1816-ban Weimarba utazik, bevallottan nővére látogatására, de azzal a titkos reménnyel is, hogy Goethével még egyszer beszéljen. A mű „sűrű szőttesébe lassan belefonódik az irónikus-fölényesen feltámasztott mult mellett a tépelődőn, gondokban megélt jelen is, az adomába a világtörténelem, a nagy ember és környezetének torzképébe a kivételes egyéniség küzdelme a tömeggel, korszellemmel, előítéletekkel, Weimar mögött feltűnnek a németség nagy belső hasadásai, Lotte látogatásában a humánum válsága, Goethe monológjában a manni kételyek”. Stefan Zweig méltatása szerint „Egy harmatcsepp nagyságú mese, amely azonban a harmatcsepphez hasonlóan a szín és tűz csodája, ha magasabb fény ragyog rá.”


[szerkesztés] Fekvése, területe
Az Állatkert 10,7 hektárnyi területe a Városliget északnyugati végében fekszik. Északnyugatról és északról a Nyugati pályaudvart a Rákosrendezővel, illetve a városligeti vasúti leágazással összekötő vasúti pálya, északkeletről a Varannó utca, keletről az Állatkerti körút, délkeletről az Állatkerti út, délnyugatról pedig a Dózsa György út határolja. Közvetlen szomszédságában található a Vidám Park, a Fővárosi Nagycirkusz, a Gundel Étterem és a Bagolyvár Étterem, valamint a Szépművészeti Múzeum.
A jelenlegi területet határoló utak közül az alapításkor egyedül a vasútvonal létezett (azt 1842-ben létesítették), az összes többit már az Állatkert alapítása után, nagyrészt a kert területének rovására alakították ki. Az Állatkertből hasítottak ki területet a Vidám Park egy részéhez (eredetileg a Hermina út és a Mohács utca hossztengelyének vonalában volt a kert északkeleti határa), de a Fővárosi Nagycirkusz és a két szomszédos étterem területe is az Állatkerthez tartozott egykor. Mi több, a Széchenyi fürdő területét eredetileg a kert későbbi bővítéséhez foglalták le. A területcsonkítások következtében az eredeti, mintegy 18 hektáros területből 1912-re már csak 11 hektárnyi maradt meg. Az 1950-es években további területvesztést jelentett a Dózsa György út szélesítése, mivel a Dózsa György úti kerítést teljes hosszában három méterrel beljebb hozták.
Az Állatkert jelenlegi területe természetes állapotában ártéri ligeterdő, bokorfüzes, illetve láprét lehetett, melynek arculatát a Duna és mellékvizei formálták. Erre utal az is, hogy a ligeterdei növénytárulásokra jellemző lágyszárú fajok, például a hóvirág, a gyöngyvirág és a ligeti csillagvirág ma is kiválóan érzik magukat a kertben.
Az elsősorban legelőként használt terület az Árpád-korban előbb a Becsi család birtokának része volt, majd a tatárjárást követően a Margit-szigeti domonkos apácák tulajdonába került. Végül – hosszas pereskedés után – Pest város lett a terület birtokosa. Ekkorra azonban a vidék elmocsarasodott, illetve futóhomok uralta a tájat.
A ma jellemző ligetes jelleg kialakítása 1755-ben kezdődött meg fűzfák szervezett ültetésével. 1785-ben akácfák telepítésével igyekeztek megkötni a futóhomokot, majd az 1790-es évek derekán eperfákat is ültettek, a Valero Selyemgyár ellátásához. További fásítások történtek 1799-től Witsch Rudolf, majd 1818-tól Nebbien Henrik irányításával.
Az 1840-es években faiskola működött a területen, amely egészen az Állatkert létesítésének kezdetéig fennállt.
[szerkesztés] Története
A Fővárosi Állat- és Növénykert egyike a világ legrégebbi állatkertjeinek: 1866. augusztus 9-én nyitotta meg kapuit. A ma is létező újkori állatkertek között csupán 24 akad, amely a budapestinél régebbi alapítású (lásd a budapesti állatkertnél régebbi állatkertek listája); a világon ma működő többi állatkertet, melyek száma ezernél is többre tehető, már később nyitották meg.
[szerkesztés] Előzmények
Bár az intézmény megnyitása előtt Magyarországon nem működött mai értelemben vett állatkert, a vadállattartás előzményei már évszázadokkal korábban megjelentek. A főként vadászati céllal létesített vadaskertek a középkortól kezdve elterjedtek voltak. A leghíresebb vadaskertekkel természetesen az uralkodók rendelkeztek. IV. Béla királynak Zólyom mellett volt vadaskertje, amely még unokája, IV. László idejében is létezett. I. Lajos számára a diósgyőri vár közelében, a Bükkben található Csanyik-völgyben létesítettek vadaskertet. Híresek voltak még Zsigmond és I. Mátyás vadaskertjei. Mátyás Budanyéken (a II. kerületben található Vadaskerti út környékén), Rákoson (a mai Városliget táján), Visegrád és Tata környékén tartott fenn vadaskertet, ezek közül különösen a budanyéki volt nevezetes. Mátyás után II. Ulászló, majd II. Lajos is fejlesztette, és használta, a török idők kezdetekor pedig I. Szulejmán is vadászott benne. Az uralkodók mellett az egyházi és világi hatalmasságok is létesítettek vadaskerteket: a történeti adatok alapján legalább kétszáz ilyen kertről van tudomásunk (bár ezek természetesen nem mind azonos időben működtek). A vadaskertekben természetesen főként hazai vadfajok voltak. A magyar középkorban azonban egzotikus állatok tartására is volt példa. III. Béla például tevéket ajándékozott Barbarossa Frigyes császárnak, amikor a keresztes hadak élén Magyarországon áthaladt. I. Lajosnak oroszlánja volt, amelyet Nápolyból kapott ajándékba. A legtöbb egzotikus állata valószínűleg Mátyásnak volt: a Velencei Köztársaságtól két oroszlánt kapott ajándékba, emellett egzotikus madarakat, például papagájokat is tartott. Ezek az állatok az egykori Márványvillát (Aula Marmorea) övező budai királyi kertben éltek, amely a mai Dózsa György emlékmű területén lehetett (a Márványvilla egyetlen megmaradt oszlopa ma is ott áll). Az Állatkert létesítését közvetlenül megelőző időkben a vándor állatseregletek nyújtottak lehetőséget arra, hogy az emberek megcsodálhassanak egyes egzotikus állatokat. A pesti hagyomány szerint ilyen vándor állatseregletben, egy élő oroszlán szemrevételezésével döntöttek arról a fogadásról, amelyet Marschalkó János, a lánchídi oroszlánokat megmintázó szobrász kötött bírálóival arról, hogy lentről nézve látszik-e az oroszlán nyelve (a bírálók ugyanis azt kifogásolták, hogy "nincs nyelve" a kőoroszlánoknak).
[szerkesztés] Alapítása
Egy magyarországi állatkert alapításának gondolata már a reformkorban, az 1830-as, 1840-es években felvetődött. Az 1848–49-es forradalom és szabadságharc, majd az utána következő évek viszonyai azonban nem kedveztek a létesítésnek. Hosszabb szünet után 1859-ben került szóba ismét a létesítendő állatkert ügye. Az alapítási eszme úttörői közül Xántus János zoológus, etnográfus és utazó, Szabó József geológus professzor, Kubinyi Ágoston, a Magyar Nemzeti Múzeum akkori igazgatója és Gerenday József, a Füvészkert igazgatója voltak a leginkább tevékenyek.
Bár a terv lelkes fogadtatásra talált, sőt, 1863-ban a Magyar Tudományos Akadémia is pártolólag foglalkozott az üggyel, a kivitelezésnek kezdetben számos, nagyrészt bürokratikus akadálya volt. Végül 1864-ben, a Magyar Királyi Helytartótanács jóváhagyásával megalakulhatott az „Állatkerti Részvénytársulat”. A szükséges tőkét részvényjegyek kibocsátásával igyekeztek biztosítani. Időközben Pest szabad Királyi Városánál sikerült elérni, hogy az akkor még „Városerdő”-nek nevezett Városligetből 31 katasztrális hold és 600 négyszögöl területet a város harmincévi használatra díjmentesen (pontosabban évi egy arany jelképes bérleti díj fejében) átengedjen állatkert létesítése céljából.
A park beosztásának tervét Pertz Ármin városi főkertész készítette, az épületek megtervezésére pedig Szkalnitzky Antal és ifj. Koch Henrik kapott megbízást. Reitter Ferenc városi mérnök vezetésével alakították ki a ma is meglévő, akkor 900 m²-es víztükrű Nagy-tavat, illetve az azt tápláló fúrt kutat is.
Az építési munkálatok nagy részére az 1866-os évben került sor, és az állatállomány nagyobbik részét is ekkor szerezték be. Az igazgatói tisztség betöltése körül kisebb vita alakult ki: egy rövid ideig Leopold Fitzinger müncheni zoológus töltötte be ezt a tisztséget, de még a megnyitás előtt Xántus Jánost nevezték ki igazgatónak. Az Állatkert végül 1866. augusztus 9-én, csütörtökön nyitotta meg kapuit.
[szerkesztés] Kezdetek
Az első évtizedekben a bemutatott állatok zömmel a Kárpát-medence élővilágából kerültek ki, bár igazi egzotikus különlegességek is akadtak, például Erzsébet királyné ajándéka, egy zsiráf. Egyébként „Sissi” férje, Ferenc József sem takarékoskodott: Schönbrunnból 35 állatot ajándékozott a pesti kertnek. Az egyik legnépszerűbb állat – többek között Deák Ferenc kedvence – egy Kristóf nevű barnamedve volt, de a kilencféle majom és a színes papagájok is megragadták a nagyérdemű szívét.
A kezdeti nagy érdeklődés hamarosan lelohadt, amit a kert vezetése mutatványosok, komédiások alkalmazásával, sorsjegykibocsátással akart orvosolni. Az új állatszállítmányok nagyon drágák voltak, ráadásul a történelem is közbeszólt: azok az állatok, akiket Xántus János küldött Amerikából, a porosz–osztrák háború miatt végleg Hamburgban maradtak. Sokat rontott a helyzeten bizonyos Czimek József pénztárnok, akit olcsó takarmány vásárlásával bíztak meg. Czimek penészes, romlott árut vett, mire Xántus lemondott. Utódja a kiváló zoológus, Kriesch János lett, aki Czimekkel folytatott harcába ellenfelével együtt belebukott. Az igazgató lemondott, a pénztárnokot menesztették. Utódja rövid időre Hegyessy Kálmán lett, majd miután a nagyobb jövedelem reményében az Állatkerti Részvénytársulat átalakult Állat- és Növényhonosító Társasággá, Berecz Antal lett az igazgató. Pénz azonban ekkor sem érkezett elég, az állatállományt járványok, télen pedig a madárházakat fosztogató ligeti rókák pusztították. 1873-ban végül Serák Károly borsodi kisbirtokos ülhetett az igazgatói székbe.
[szerkesztés] A „Serák-korszak”
Serák harminc éven át vezette az intézményt, amit azóta egy utódja sem tudott felülmúlni. A birtokvezetésben nagy gyakorlatra szert tevő Serák rendbe akarta tenni a pénzügyi helyzetet, ezért rengeteg komédiást, mutatványost alkalmazott – sőt, kezdetben az év végi zárójelentések kozmetikázásától sem riadt vissza. Mivel – minden visszásság ellenére – eredményeket tudott felmutatni, 1875-ben már a főváros is hajlandó volt segélyezni a kertet. 1876-ban készült el Hauszmann Alajos tervei alapján az oroszlánok háza, és gróf Semsey Andor egy madárházat építtetett.
1884-től kezdve a hajdani állatkereskedő Carl Hagenbeck „néprajzi mutatványai” (első alkalommal szingalézek jöttek 20 idomított elefánttal, de a nagyközönség megismerkedhetett a lappokkal és a sziúkkal is) rendszeresen megjelentek a pesti állatkertben, növelve a bevételeket. Így a vezetőség már arra is gondolhatott, hogy a honfoglalás ezredik évfordulójára méltóképpen felkészülhessen. 1890-től kezdve rengeteg új, különleges állatot vásároltak: például Jónást, az első nílusi vízilovat, és egy már akkor is ritkaságszámba menő szumátrai orrszarvút. Új jövevények voltak a kertben a közönséges csimpánzok és az orangutánok, az oroszlánfókák, a sörényes hangyászok és a fehérfarkú gnúk is. Mindkét elefántfajt bemutatták, sőt a körülbelül 2000 állatfaj között majdnem minden medveféle képviseltette magát.
1896-ban a látogatószám és a bevételek minden eddiginél magasabbra rúgtak, azonban ekkor egy újabb mélyrepülés kezdődött. A jelképes bérleti szerződés a fővárossal lejárt, Budapest pedig nem óhajtott továbbra is ilyen méltányos díjat megállapítani. A magas bérleti díjat a lohadó lelkesedés miatt nem lehetett kitermelni – az utolsó nagyobb állatvásárlás 1898-ban történt.
[szerkesztés] Csőd és átépítés
Miután a kert egyik legjövedelmezőbb, bár nem éppen profilba vágó egységét, az 1896-ban alapított ún. „Látványosságok Házát”, „ősbudavárat”, ami egy közönséges mulató volt a főváros végül bezáratta, csak romlott az állatkert pénzügyi helyzete. 1907-ben csődeljárás indult, az Állat- és Növényhonosító Társaságot pedig feloszlatták. A még mindig népszerű intézményt végül ifj. Andrássy Gyula belügyminiszter javaslatára Budapest megvásárolta. Ettől kezdve lett a kert neve Budapest Főváros Állat- és Növénykertje.
A főváros átvétele után eltervezték az átépítést. A városfejlesztő főpolgármester, dr. Bárczy István volt a fő patrónusa ennek a kezdeményezésnek. Az átépítés első lépéseként 1 212 000 aranykoronát biztosítottak az átépítés költségeinek fedezésére, majd kinevezték az állatkert új igazgatóját dr. Ráthonyi Zoltán állatorvos személyében, aki ezen tisztséget az átépítés alatt töltötte be.
A tervekhez és a munkálatokhoz megalapítottak egy bizottságot, hogy irányítsa az átépítést. E bizottság tagjai mind neves zoológusok, botanikusok, építészek, közéleti személyiségek voltak. A bizottságnak számos tagja volt, ezért négy vezető kezébe adták az irányítást: dr. Bódy Tivadar alpolgármesternek, mint a bizottság elnökének a munkálatok vezetését, dr. Kovách Aladárt a közönség általános kívánalmainak érvényesítését, valamint dr. Lendl Adolfot a tudományos program kidolgozását. A terv elfogadása után az összeget 4 millió aranykoronára emelték.
Az állatokat rendszertan, azaz leszármazási viszonyaik szerint mutatták be. Az állatkert mellé növénykertet is terveztek. A Carl Hagenbeck-féle panoráma-kifutó terveket kívánták ebben az állatkertben is megvalósítani. E terv keretében az állatokat vizes- és szárazárokkal választották el a látogatóktól. Két műsziklát is építettek.
Az állatkert régi épületeit elbontották és újakat emeltek a helyükön. A főkapu és az elefántház megtervezését Neuschloss Kornélra bízták. Az állatházak többségét (madárház, bölényház, szarvasház) pedig Kós Károly és Zrumeczky Dezső tervezte. A pálmaházat és az alatta található Aquariumot, Räde Károly és Ilsemann Keresztély tervei alapján építették. Ekkor épült a Kis- és a Nagyszikla is.
Mivel a régi állatkertből csak néhány állat maradt meg, gondoskodni kellett új, érdekes állatok beszerzéséről. Ez részben vásárlás útján történt, de a kert sok állatot ajándékba kapott. Kittenberger Kálmán, a neves vadászati szakíró például több állatot is gyűjtött az állatkert számára. így került például Budapestre az állatkertekben akkor igen ritkán bemutatott földimalac is.
A Khartumban, Szudán fővárosában vásárolt zsiráfok vonaton és hajón utazva jutottak el a magyar fővárosba, a Nyugati Pályaudvartól az állatkertig pedig kötőfékkel, lábon vezették őket. A vásárlással közel 2000 új állata lett az állatkertnek. Sok állatot ajándékba kaptak, például kapucinusmajmot. Főleg a magyar nemesség adományozott.
[szerkesztés] Az állat- és növénykert megnyitása
Az újjáépített állatkert 1912. május 20-án nyitott ki. A sajtóban Európa egyik legmodernebb állatkertjének nevezték, mivel még a Kissziklában kialakítottak egy Barlang Mozit is.
Az állatállomány igen gazdag volt: háromféle emberszabású majom (csimpánz, orángután, gibbon), vízidisznó, tarajos sül, rágcsálók, páviánok, tarka makik, mandrillok. A hazánkban megtalálható állatfajtákat is bemutattak, mint például a gímszarvas, dámvad, őz vagy a szürkemarha.
A közönség azonnal megszerette az új állatkertet, azonban az intézmény vezetői jól tudták, hogy az újdonság varázsa hamar elenyészhet. Emiatt nagy gondot fordítottak arra, hogy a látogatottságot a kezdeti magas szinten tartsák. Az érdeklődés fenntartására különféle közönségcsalogató programokat szerveztek, de ügyeltek arra, hogy ezek soha ne fajuljanak cirkuszi mutatvánnyá, vásári komédiává.
Az állatkertben pónilovagolni, tevegelni is tudtak, sőt az elefántokra is felülhettek. A Barlang Moziban délutánonként ismeretterjesztő filmeket vetítettek. A zenepavilonban napközben katonazene szólt. A látogatók a sziklavendéglőbe is betérhettek, ha éhségüket szerették volna csillapítani.
Bérletjegyeket is adtak ki ekkoriban, abból a célból, hogy a látogatókat rendszeres visszatérésre bírják. Ez nemcsak a pénzügyi szempontok miatt volt fontos, hanem azért is, mert az állatkert valóban fel kívánta vállalni a nemzet természettudományos ismereteinek bővítését. Ennek érdekében dr. Lendl Adolf, és barátja, dr. Szabó Ervin kezdeményezésére megalakult a Fővárosi Könyvtár állatkerti kirendeltsége, amely a Főkapu egyik oldalszárnyában kapott helyet. E könyvtár része volt a „mozgókönyvtár” is, ami nem volt más, mint ceyloni törpe szamarak által vontatott kiskocsi, érdekes könyvekkel megrakva. A látogatók megállíthatták a kert területén és kölcsönözhettek könyveket, amíg a területen tartózkodtak. Hazafelé menet viszont le kellett adni a kapunál. Az állatkert külön lapot indított Természet címmel.
1915-ben az állatkertben született újszülötteknek állatóvodát nyitottak.
[szerkesztés] Az első világháború idején
1914-ben kitört az első világháború. A háború alatt az állatkert nem tudott takarmányt beszerezni az állatoknak. Az Aquarium lakói is nagyrészt elpusztultak, hiszen tengervizet sem lehetett hozatni. Az állatápolók többsége a fronton harcolt, így a cég munkaerőhiányban is szenvedett.
A háborúban jelentős volt a szaporulat, bár az újszülöttek nem éltek sokáig.
Az Elefántházat átépítették, mivel a Török Követség szerint egy mecsethez hasonlított.
[szerkesztés] A két világháború között
1919-ben Lendl Adolfot menesztették az igazgatósága alól, és Hilbert Rezsőt lépett a helyébe, mint aligazgató. Ő 1909 óta dolgozott az állatkertben, mint a pénzgazdálkodás irányítója. A világháborús pénzügyi válságban levő állatkertet Hilbert Rezsőnek kellett újra nyereségessé tenni. A főváros nem támogatta az állatkertet, így saját forrásokból fedezte a kiadásokat. Például a park locsolóberendezéseit az állatkert saját kútjáról táplálták, így csökkentve a kiadásokat. Az utódgondozásra fordította pénzeszközöket, hogy el tudja cserélni azokat más állatkerttel. 1920 tavaszán a madaraknál megjelent a kolera, így sok elpusztult belőlük, az emlősöknél viszont jó volt a szaporulat.
Ekkoriban élesztették újjá az állatkerti könyvtárat is, amelyet még Lendl és Szabó Ervin alapított.
A rendszeres szaporulatnak és a mind biztosabb gazdasági helyzetnek köszönhetően sok új állatot is szereztek. Elefántot, zebrákat, jegesmedvét, fókákat, narancsnyakú kazuárt is szereztek csere útján, ismét lehetőség nyílt a tengeri hal beszerzésére is. Különösen jelentős volt a patásállomány. Az antilopoknak például nyolc faját láthatta a közönség.
1927-ben nagy megtiszteltetés érte az állatkertet, ugyanis itt rendezték a Nemzetközi Bölényvédelmi Társaság IV. kongresszusát, elismerésképpen a Budapesti állatkert bölényvédelmi tevékenységéért. A kongresszus augusztus 31-től szeptember 3-ig tartott, a hozzá kapcsolódó kiállítást dr. Raitsits Emil rendezte.
„Állatkerti előadások a tanuló ifjúság részére” címmel előadás-sorozatot tartottak az állatkertben. Szaktudósok oktatták a látogatókat.
Hilbert Rezső 67 éves korában, 1929 januárjában vonult nyugdíjba, ezért a főváros pályázatot írt ki az állatkert vezetésére, amelyet Nádler Herbert nyert meg. Nádler hozzáfogott az állatkert átszervezéséhez. Ő vezette be a gímszarvasoknál a róla elnevezett kerítésformát, amely megakadályozza, hogy üzekedéskor a bika a tehénben agancsával kárt tegyen. Kiépítettek egy Afrika-társaskifutót az antilopok és a zebrák számára. Átépítették az aquariumot. 1936-ra befejezték a majomházat.
Eközben sok állat szaporodott: oroszlánok, tigrisek, rénszarvasok. Az állatkert több állatot is vásárolt: japán óriásszalamandra, csimpánz, zsiráf.
[szerkesztés] A második világháború alatt
A második világháború alatt is ugyanaz a probléma jelentkezett, mint az első világháború alatt: nem volt építőanyag, nem volt tengervíz, nem volt takarmány. A parkrészeket felszántották és bevetették takarmánynövényekkel.
A vasút közelsége miatt több eltévedt bomba is sújtotta az állatkertet. Leomlottak az épületek, állatok pusztultak el. Akik mégis megúszták, azokat levágták, hogy az éhező lakosságot etessék. A háború elvonulása után 15 állat maradt meg.
[szerkesztés] A Rákosi-rendszer végéig
A háború befejeztével hozzákezdtek az újjáépítéshez. A megmaradt 15 állatot egyetlen fűthető épületbe helyezték el, az Elefántházban. 1945. május 1-jén újra kinyitották a kertet. A hazai állatkertekből és állatcsere útján is érkeztek új állatok. Az állatkertet az építőanyag-hiány miatt csak lassan építették újjá.
Cirkuszosok is érkeztek Budapestre, az állatoknak az állatkert biztosította a helyet.
Nádler Herbert 1948-ban nyugdíjba vonult, s helyette – mint akkor minden intézményben – munkás igazgatót neveztek ki Láng István cipőfelsőrész-készítő munkás személyében. Láng után egy rövid ideig Károlyi József vezette az állatkertet.
[szerkesztés] A Kádár-korszakban
1956 és 1967 között az állatkert vezetésével dr. Anghi Csabát bízták meg. Még osztály-felügyelőként ő vizsgálta először behatóan a zsiráfborjak növekedését, a különféle zebrafajok és -alfajok csíkozatának alakulását, valamint ő volt az, aki megindította a törzskönyvezést az állatkertben. Munkája során széles körű hazai és nemzetközi kapcsolatokat épített ki. Mesterének Schandl akadémikust és a bécsi Otto Antoniust tekintete. Az ő igazgatása alatt az intézmény ismét Európa egyik legmodernebb állatkertje lett.
Anghi professzor kérte az Akadémiát és a fővárost, hogy az állatkert kapja meg a Tudományos Intézet besorolást. Ezt 1956 nyarán meg is kapta. 1957-ben ismeretterjesztő füzetsorozatot indított Zoo Budapest címmel. E füzetek a kert lakóit és a kulisszák mögötti világot is bemutatták. Új névtáblákat helyeztek el a ketrecekre és előadásokat is tartottak.
Komoly figyelmet fordítottak a kutatómunkákra is, amelynek eredményeit először 1962-ben foglalták össze a Magyar Tudományos Akadémia hivatalos lapjában, a „Magyar Tudomány”-ban.
Az állatkert új állatokat is vásárolt, bár ehhez konvertibilis valutát kellett igényelni, ezért csak 1959-ben tudtak beszerezni új állatokat. A kert szaporított is állatokat, kiemelkedő eredményeik voltak a nagymacskák és a vízilovak között.
Anghi professzor számos tekintetben irányadónak tartotta Lendl Adolf zoológiai elképzeléseit és bemutatási rendszerét. Ezért a kiveszőfélben lévő magyar háziállatokat, rackát, magyar szürkemarhát és más fajtákat is bemutatott az állatkertben.
Anghi Csaba 1967-ben vonult nyugalomba, az új vezető Szederjei Ákos kandidátus lett. Mint annak idején Nádler is tette, Szederjei is gondosan felmérte a tennivalókat. Elsőként a Teveház építését fejezték be, majd egy háromszintes szociális épületet emeltek a dolgozók munkafeltételeinek javítása érdekében. Ekkoriban készült el a gerincteleneket bemutató Vivárium is.
Szederjei vezetése alatt az állatkert folyamatosan korszerűsödött, bár a szűkös lehetőségek közepette csak igen lassan. Mégis sikerült ritka állatokat bemutatni, sőt szaporodásra bírni őket.
Az állatkert megnyitásának 100. évfordulója 1966-ban volt, és erre a jelentős eseményre nagyszabású tervekkel készült a kert. A centenárium jegyében alakították ki a Rovarházat, ekkor hozták rendbe a Kis- és a Nagysziklát. A háború során elpusztult régi Zsiráfház helyén egy újat emeltek, és 1965-ben a zsiráfok is megérkeztek. Új Bölényház is épült, mert a fából épült régi bölényház a háború alatt teljesen elpusztult.
A centenáriumi rendezvényre számos hazai és külföldi szakembert hívtak meg. Az ünnepség és a vele kapcsolatos tudományos ülésszak végül szeptember 26-tól október 3-ig tartott. A megnyitó a Magyar Tudományos Akadémia dísztermében volt. A díszebéd, az állatkert részletes és alapos megismerése és a tudományos ülések után a résztvevők kulturális programokon is részt vehettek.
Az 1971-es Vadászati Világkiállítást részben az állatkertben tartották, amelyre Szederjei főigazgató miniszteri felkérésre a kiállításokat rendezett, majd ezek végeztével több kiállító ajándékozta állatait a Budapesti állatkertnek.
Az állatok a bezártság miatt nem érezték jól magukat, miként ezt pszichológusok megállapították. Szederjei ezért egy munkaterápiás foglalkozást is bevezetett részükre.
Szederjei Ákost 1978-ban dr. Holdas Sándor váltotta fel. Holdas elsőként egy tervprogramot dolgozott ki a korszerűsítésre, amelynek megfelelően az állatházak kokszos fűtését felváltotta a gázfűtés. Megkezdődött az öreg, elavult épületek rekonstrukciója, például a Vidraház kialakítása, a Bagolyvár átépítése, a Madárház felújítása. Ezeknek az átépítéseknek egy jelentős részét Holdas utódja, az 1987-ben kinevezett dr. Szijj József vezetése alatt fejezték be. Ilyen volt például az Emberszabású Majmok Háza, amely éppen 1987-ben készült el. 1991-re, a megnyitás 125. évfordulójára felújították az elefántos Főkaput, ekkor készült el az újjáépített Kenguruház is, amelynek emeletén az éjszakai állatok kaptak helyet.
[szerkesztés] A rendszerváltás után
Az 1990-es években az intézmény igazgatója Persányi Miklós volt, akinek az idején jelentős rekonstrukció zajlott le, és a kertet gyermekek szórakozását szolgáló létesítményekkel bővítették. Felújították a Pálmaházat, az Elefántházat és több más épületet.
2003 májusában dr. Persányi Miklóst környezetvédelmi és vízügyi miniszternek nevezték ki. A főigazgatói teendőkkel ekkor az intézmény nyugalmazott gyűjteményi igazgatóját, dr. Bogsch Ilmát bízták meg, aki még ugyanabban az évben a főigazgatói tisztségre kiírt pályázatot is megnyerte. Tovább folytatta elődje intézkedéseit és felújíttatta az Akváriumot, a régi Majomházat. Új papagájlak és pápuaház épült.
2007 májusa óta ismét dr. Persányi Miklós irányítja az Állatkertet, előbb megbízott, majd szeptember elseje óta kinevezett főigazgatóként.
[szerkesztés] Az Állatkert igazgatói
[szerkesztés] Műemléki környezet
A Fővárosi Állat- és Növénykert egyik különlegessége a 20. század elejének hangulatát idéző épített környezet. Épületeinek nagy része műemléki védettség alatt áll, a többi létesítmény pedig „műemléki környezetnek” számít.
[szerkesztés] Építéstörténet
Az Állatkert eredeti, az 1866-os megnyitásra készült épületeit Szkalnitzky Antal és ifj. Koch Henrik tervezték. Az akkor emelt épületek többségét (így a kert első majomházát, az „orvmadarak röpdéjét”, a régi fácánost, a juh-akolt és a szarvas-akolt) az 1900-as évek elején lebontották. Egyedül a Bagolyvár maradt fenn mind a mai napig, bár időközben a kert egy másik pontjára helyezték át. Az első zsiráfház 1868-ban készült el Lóhr Antal tervei szerint, 1876-ban pedig oroszlánházat építettek Hauszmann Alajos tervei alapján. Ezeket az épületeket azonban szintén lebontották a 20. század elején.
A műemlék épületek többsége az 1909/12-es átépítéskor épült. Közülük a Főkaput és az Elefántházat Neuschloss Kornél műépítész tervezte. Mivel Neuschloss egyben az átépítés műszaki munkálatainak irányítója is volt, a két épület megtervezését díjmentesen, honorárium nélkül vállalta. Az épületek többségének megtervezésével azonban Neuschloss javaslatára Kós Károlyt és Zrumeczky Dezsőt bízták meg. A két fiatal építész nem sokkal korábban fejezte be építészeti tanulmányait, a megbízatás előtt közvetlenül pedig a kalotaszegi népi építészetet dokumentálták. Nem véletlen tehát, hogy az általuk tervezett épületek jelentős része a „fatornyos” építészet formavilágát eleveníti fel. Kós és Zrumeczky állatkerti épületeinek többsége ma is áll, némelyikük (struccház, bivalyház, második zsiráfház) a második világháborúban elpusztult, az eredetileg zebraistállónak épült állatházat pedig, amelyet 1932-től kezdve kenguruházként használtak, az 1980-as évek végén átépítették, teljesen új épületet alakítva ki. Ugyancsak az 1909/12-es átépítéskor emelték a műsziklákat, illetve a Pálmaházat is, ezeket azonban nem Kós és Zrumeczky tervezték. A Pálmaház Végh Gyula székesfővárosi mérnök munkáját dicséri, jóllehet a tervek elkészítésében részt vett Räde Károly és Ilsemann Keresztély is. Ugyancsak Végh készítette el a Pálmaház alagsorában kialakított Akvárium terveit – Lendl Adolf iránymutatása alapján. A Kis- és a Nagyszikla vasbeton vázát is Végh Gyula tervezte, a sziklafelszínt Benke Gyula szobrászművész mintázta meg. Az Állatkert egészét érintő nagy átépítés után évtizedekig csak kisebb építkezések történtek. Ezek egyike volt 1934-ben a tóparti sétány kiépítése, vagy a Majomház északi, üvegtetejű szárnyának kialakítása 1936-ban. A második világháború után a romos épületek helyreállítása jelentett építési feladatot. Az első új épület az 1952-ben átadott új Madártelelő volt. A háborúban elpusztult bivalyház helyén hevenyészett „szarvasmarha ház” épült, ám az 1960-as években már komolyabb állatházak (Bölényház, Zsiráfház, Teveház) épültek a háborúban elpusztult régi épületek pótlására. Ezek nagy részét Kéri Gyula és Bodnár Ferenc tervezték. Az 1980-as években számos felújítás mellett új szárnyépületekkel bővítették ki a Bagolyvárat, önálló házat kaptak az emberszabású majmok, 1991-re pedig elkészült a Beöthy Mária tervezte új Kenguruház is, emeletén az éjszakai állatokat bemutató noktuáriummal. A régi állatházak felújítása mellett a közelmúltban több új épületet is kialakítottak az Állatkertben. Ezek közé tartozik a Bonsai Pavilon, a Dél-Amerika Ház, a Dombház, a „Sarkvidéki Panoráma” elnevezésű új kifutórendszer, illetve az 1912-es tervek és régi fotók alapján újra felépített Krokodilház is. Ez utóbbi állatház új terveit Czégány Sándor készítette.
[szerkesztés] Jelenlegi épületek
Az Állatkert jelenleg is meglévő épületei közül a jelentősebbeket az alábbi lista tartalmazza. Zárójelben szerepel a tervező(k) neve és az átadás éve is.
A fentiek mellett több kisebb épület (például szivattyúház, falatozók stb.), illetve a közönség számára nem látogatható létesítmények (például TMK műhelyek, gazdasági udvar épületei) alkotják a kert épületállományát.
[szerkesztés] Képzőművészeti alkotások
Az Állatkert területén több figyelemre méltó képzőművészeti alkotás is található. Ezek egy része az épületeket díszítő elem, más részük önálló, az épületektől független alkotás. A jelentősebbeket az alábbi felsorolás tekinti át:
[szerkesztés] Élő gyűjtemény
[szerkesztés] Zoológiai gyűjtemény
Az Állatkert 733 állatfaj összesen mintegy 5000 egyedét mutatja be. Fajösszetételében széles körű áttekintés nyújt Földünk élővilágának sokféleségéből. A gyűjteményben ugyanis valamennyi kontinens állatvilágának képviselői megtalálhatók, az állatkertekben legnépszerűbbnek számító emlősök és madarak mellett a közönség hüllőket, kétéltűeket, különféle halakat, valamint gazdag gerinctelen gyűjteményt láthat.
Az emlősök szinte minden jelentősebb csoportjának képviselőit láthatja a közönség, így a gyűjteményben akadnak erszényesek (például egyszínű kuszkusz, ecsetfarkú patkánykenguru, nyugati szürke óriáskenguru), vendégízületesek (kétujjú lajhár), rovarevők (például keleti sün), denevérek (például nílusi repülőkutya, Lyle-repülőkutya), főemlősök (például vörös vari, gyűrűsfarkú maki, törpe selyemmajom, vöröskezű tamarin, ugrótamarin, arany oroszlánmajmocska, keleti éjimajom, közönséges mókusmajom, aranyhasú mangábé, mandrill, huszármajom, fekete langur, sziamang, orangután, gorilla), ragadozók (például jegesmedve, mosómedve, ormányosmedve, kis panda, kiskarmú vidra, nagyfogú borznyest, tundrafarkas, erdeikutya, csíkos hiéna, oroszlán, amur tigris, perzsa leopárd, szervál stb.), úszólábúak (borjúfóka,
kaliforniai oroszlánfóka), ormányosok (ázsiai elefánt), előpatások (sziklai szirtiborz), páratlanujjú patások (például onager, szélesszájú orrszarvú, síkföldi tapír), párosujjú patások (például nílusi víziló, dámgazella alfaja - a mhorr gazella, nagyszarvú mocsáriantilop, vörös bivaly, babirussza, sivatagi varacskosdisznó, kétpúpú teve, zsiráf), valamint rágcsálók (például kubai famászópatkány, szirti tengerimalac, vízidisznó, nagy mara) is.
A madarak körében igen gazdag a papagájok gyűjteménye (olyan különlegességekkel, mint a jácintkék ara, a vörösfülű ara, vagy a kea), de figyelmet érdemelnek a rendszeresen szaporodó rózsás flamingók, a sisakos kazuárok és az emuk, a pápaszemes pingvinek, a Nagy-tó vízimadarai, valamint a Pálmaház és a Madárház belső terében látható trópusi madárfajok.
A hüllők közül a krokodilok (csukaorrú aligátor, nílusi krokodil), a teknősök (például borneói folyamiteknős, vöröshasú huszárteknős, szenes teknős, sarkantyús teknős), valamint az úgynevezett pikkelyes testű hüllők (például Haiti-orrszarvúleguán, nappali gekkó, fehérajkú piton, gaboni vipera, sztyeppi varánusz) csoportját is számos faj képviseli. A kétéltűeket több békafaj (például afrikai karmosbéka, amerikai ökörbéka), illetve farkos kétéltűek (például bordás gőte, mexikói axololt) képviseli. Különlegességnek számít a foltos szalamandrák tenyészállománya. A tengeri halak többsége a Pálmaház alatti Akváriumban látható. A Némó nyomában című animációs film bemutatása óta igen népszerűnek számító trópusi halfajok, így például a rózsalakó bohóchal és a palettás doktorhal mellett a barnasávos bambuszcápa, a tehénhal, a Picasso-íjhal, valamint a holdmakréla is megtalálható a medencékben bemutatott összesen 200 tengeri faj között. Az édesvízi halakat a kert több pontján is bemutatják, a hazai vizekben is előforduló fajok (például kecsege, viza, kárász, ponty, leső harcsa) mellett a trópusi édesvizek halaiból is gazdag gyűjtemény van.
A gerinctelenek nagy része az ízeltlábúak közül kerül ki. A pókszabásúakat többféle madárpók, illetve különféle skorpiók képviselik, de akadnak a gyűjteményben ikerszelvényesek, valamint számos rovar is. Különösen az egzotikus rózsabogár-fajok szaporítása terén értek el jelentős eredményeket. Érdekesség a veszpárium, azaz a darázs-bemutató, ahol a közönség a déli papírdarazsak életét, táplálkozását és építő tevékenységét figyelheti meg. A gerinctelenek további csoportjait képviselik az achátcsigák, illetve az Akváriumban található gerinctelenek, köztük a korallok, illetve a viaszrózsák számos faja. A nagyvárosi közönség számára valóságos egzotikumot jelentenek a Parasztudvarban látható magyarországi háziállatfajták. Az 1996-ban kialakított létesítményben hucul lovat, magyar tarkamarhát, cigája juhot, mangalica sertést, valamint különféle hazai baromfifajtákat (például kopasznyakú tyúk, fodros lúd) mutatnak be. A magyar kutyafajtákat a mudik képviselik.
[szerkesztés] Zoológiai gyűjtemény képekben
[szerkesztés] Állattartási körülmények
Az 1990-es évek közepén megkezdett felújítások eredményeképpen az elmúlt években szinte minden faj korszerű, új férőhelyet kapott. Ezek nemcsak kellően tágasak, hanem a berendezésük is megfelel az állatok biológiai igényeinek. A felújítások nyomán az állattartó helyek megfelelnek mind az Európai Állatkertek és Akváriumok Szövetsége szabványainak, mind pedig a vonatkozó hazai jogszabályban (3/2001. (II. 23.) KöM-FVM-NKÖM-BM együttes rendelet) szereplő követelményeknek.
[szerkesztés] Botanikai gyűjtemény
A Fővárosi Állat- és Növénykert – amint a neve is mutatja – nemcsak állatkertként, hanem növénykertként is működik. Növénygyűjteménye mintegy 3500 különféle fajból, alfajból és változatból áll. A botanikai kollekció igen fontos része az úgynevezett dendrológiai gyűjtemény, vagyis a park fáinak sokasága. Amellett, hogy a csaknem összefüggő lombsátor hozzájárul az Állatkert jellegzetes hangulatához, liget jellegéhez, számos említésre érdemes fafaj, illetve egyed található a kert területén. A legidősebb fa alighanem a Nagy-tó partján álló tekintélyes platán, amelyet valószínűleg még az intézmény alapítása előtt ültettek. A pontosan ismert korú fák közül a Dél-Amerika Kifutó szélén álló kanadai nyár a legidősebb: 1910-ben ültették. A kert faóriásai között számos további faj, így a fehér nyár, a magas kőris, a kocsányos tölgy, és a vénicszil is megtalálható, sőt, fennmaradt egy az 1930-as években ültetett páfrányfenyőkből is. A szabadföldi tájkertészet a kert szinte minden pontjára kiterjed. Már a tél végén, a tavasz legelső napjain kinyílnak a téltemető szirmai, és ettől kezdve egészen késő őszig mindenütt virít valamilyen érdekes növény. Említést érdemel a tigrisek kifutója mellett található amur flórakert, a jegesmedvék szomszédságában található sziklakert is.
A Japánkert kialakításának munkálatai 1963-ban kezdődtek meg, így ma már terebélyes lombozatú fák teszik gazdaggá. A Japánkertben található fajok mindegyike honos Japánban, a kert kialakítása a japán kertépítészet hagyományait követi. Legszebb képét a japán díszcseresznye tavaszi virágzásakor mutatja. A trópusi növények gyűjteményének központja a Pálmaházban található: a termetes washingtoniától a banánon át egészen a szágópálmáig számos érdekes trópusi növényt láthat itt a látogató. A szomszédos citruskert üvegházában elsősorban a mediterrán és szubtrópus területek néhány haszonnövényével ismerkedhet a közönség: köztük olyan fajokkal, amelynek a termését mindenki jól ismeri, magát az egész növényt azonban már jóval kevesebben.
[szerkesztés] Szolgáltatások
Az Állatkertben számos szolgáltatás (szórakoztató, kiegészítő, kényelmi és higiéniai szolgáltatások) vehető igénybe:
A sétautak és állatházak akadálymentesítettek, kerekesszékkel is megközelíthetők. A vakok, illetve gyengénlátók ismeretszerzését állat-kisplasztikák és Braille-írásos feliratok segítik.

Summary:
A Fővárosi Állat- és Növénykert Magyarország legrégebbi és legnagyobb gyűjteménnyel rendelkező állatkertje. Budapest XIV. kerületében, a Városligetben található, területe 1986 óta természetvédelmi terület.
1866-os megnyitásától egészen az 1950-es évekig, az első vidéki állatkertek megalapításáig az ország egyetlen ilyen intézménye volt. Ma az ország egyik leglátogatottabb kulturális közintézménye: évente 1-1,1 millió fő keresi fel. A korszerű állatkertek többségéhez hasonlóan fő tevékenységi köre a természetvédelem, az oktatás, természetközeli szabadidős programok biztosítása, valamint a tudományos kutatás. Történetéből és ezzel összefüggő sajátosságaiból adódóan további célkitűzései közé tartozik a kulturális örökség védelme és gazdagítása is.
Az intézményt története során többféleképpen nevezték hivatalosan: Pesti Állatkert (1866-1873); Budapesti Állatkert (1873-1907); Székesfővárosi Állatkert (1907-1912); Székesfővárosi Állat- és Növénykert / Budapest Székesfőváros Állat- és Növénykertje (1912-1948); Budapest Főváros Állat- és Növénykertje (1948-2001). A mindennapokban azonban mindvégig egyszerűen Állatkert volt.


[szerkesztés] Jelentősége
A spiennes-i kovakőbányák egyedülálló módon mutatják be az újkőkori Európában végbemenő változásokat, amelyek az i. e. 5. évezredben kezdődtek. A "neolitikus forradalom" során a korábban csak vadászó-gyűjtögető életmódot folytató embercsoportok előbb átmeneti, majd később állandó szállásokon települtek meg. Ekkorra tehető a földművelés kialakulása, valamint az első háziállatok megjelenése is. A technológiai fejlődés fontos eleme volt a kifinomult kőszerszámok készítése, illetve az égetett kerámiaedények használata. Európába a Közel-Keletről vándoroltak be az első újkőkori telepesek, akik a mediterrán térség partvonala mentén, illetve a közép-európai síkságokon keresztül egész Európában megjelentek. A helyben talált vadász-gyűjtögető életmódot folytató csoportokat feltehetően kiszorították, illetve beolvasztották.
A mai Belgium területén kb. i. e. 5100 körül jelentek meg az első földművesek, és Spiennes közelében különösen jó minőségű kovakövet adó telérekre bukkantak. A kő kitermelése az elkövetkező 1800 évben folytatódott. A földműveseknek különösen jó szerszámokra volt szüksége az Európát beborító erdőségek kitermeléséhez, a talaj előkészítéséhez, valamint a mezőgazdasági tevékenységek folytatásához. A spiennes-i bányák, ahol több ezer bányajárat található, több mint 1800 évig szolgáltatták ehhez a kiváló minőségű kovakövet.
A korai neolitikumban jellemző volt, hogy minden csoport a saját szükségleteinek megfelelő élelmiszert, szerszámokat termelte meg, esetleg bizonyos felesleget vagy luxuscikkeket (például kagylók) csereberéltek a többi csoporttal. A neolitikum közepe felé terjedt el, hogy egy-egy csoport bizonyos termékek előállítására specializálódott, amelyekből annyit termeltek, amennyi mindenképpen meghaladta a csoport túléléséhez szükséges mennyiséget.
A specializáció egyik korai formája volt a kova bányászata és megmunkálása, amely egész Európában, a mai Oroszországtól Dánián át Franciaországban és Nagy-Britannia területén is folyt. Az ebből a korból származó bányák legnagyobb koncentrációja viszont itt található, Spiennes környékén, itt mintegy 200 bányát tártak fel, több ezer bányajárattal, összesen több mint 100 hektárnyi területen. Összehasonlításképpen, egész Franciaország területén összesen 55 neolitikumi kovakőbánya ismert, amelyek kiterjedése 1-2 hektártól (Saint-Mihiel, Meuse) legfeljebb 25 hektárig terjed (Jablines, Seine-et-Marne). A kovakő előállítására szakosodott közösségek speciális bányászati technikákat használtak a kő kitermeléséhez, hiszen már nem volt elegendő a felszínen, vagy sekélyen a földbe rejtve található kövek összegyűjtése. Az újonnan kialakult technikának megfelelő szerszámokat is használtak, úgy mint fejszéket, csákányokat, és szarvasagancsból készült lapátokat.
Spiennes bányáinak feltárása 1867-ben kezdődött és már akkor felismerték, hogy Európa egyik legnagyobb és legrégebbi bányáját találták: a föld alatti kitermelés már i. e. 4400-4200 körül elkezdődött. Az ásatások feltárták a bányászok által használt eszközöket (balták, hosszú kőpengék), amelyek már nagyfokú specializációról tanúskodnak. A bányák függőleges aknái akár 16 méteres mélységbe is leértek. A bánya fejtői speciális technikát használtak (ld. lent) nagy kovakődarabok kitermelésére.
Spiennes másik jellegzetessége, hogy a közelben feltárták a bányászok települését, amely a környező vidék felé magasodó, természetes védettséget biztosító fennsíkon helyezkedett el, és számos vizesárok, illetve földhányás övezte. A kovakitermelésre specializálódott közösség megjelenése a Belgium területén feltárt Michelsberg-kultúra egyik jellegzetessége volt (i. e. 4400-3500).
[szerkesztés] A helyszín
Spiennes település a belga Hainaut tartomány székhelyétől, Mons-tól 6�km-re délkeletre helyezkedik el. A bányák a Trouille folyó völgyében, két mészkőfennsíkon helyezkednek el, amelyek közül az alacsonyabbik neve Petit-Spiennes vagy Spiennes "Pa d’la d’lau (francia: „Par delà l’eau” - 'a vízen túl') és a balparton helyezkedik el, legnagyobb magassága 77 m. A fennsík déli, keleti és nyugati részei meglehetősen meredeken érnek véget, és kb. 35 m-re emelkednek a környező mocsaras-vizenyős síkság, Nouvelles és Harmignies falvak, a Wampe és a Trouille folyók fölé.
A folyó jobb partján található a másik bányatelep, amelynek neve Camp-à-Cayaux ("Champs-aux-Cailloux", 'kavicsos mező'), nagyjából hasonló földrajzi adottságokkal rendelkezik, a 92 m magas fennsík nyugaton és délen meredeken ér véget, de szelídebben ereszkedik észak felé.
Az egykori spiennes-i bányaművelés elsősorban a termőtalaj alatt található kőzetnek, az ún. Spiennes-mészkőnek volt köszönhető, amely jó minőségű kovakövet tartalmaz. A kova 15 különálló telérben található, amelyeket mészkő választ el egymástól. Az egyes telérekben szabálytalan alakú, kb. 10-30�cm hosszú kovakődarabok találhatók, bár egyes helyeken a kisebb darabok helyett 1-2 méter hosszú és 30�cm-1 m vastag kovadarabok találhatóak. A bányák működése során a felhasznált technikák fejlettsége határozta meg, hogy mely fajta kovakövet bányászták.
A telérek elhelyezkedése jelentősen segítette a kova felfedezését, amely egyes helyeken (például a fennsík oldalán) a felszínre emelkedik, bár a fennsík tetején helyenként akár 5-7 méter vastag löszréteg is fedi a mészkövet. Helyenként a mészkövet és a löszt negyedkori homokrétegek választják el egymástól, amelyben paleolitikumi szerszámok maradványait találták. A helyszín földrajzi adottságai természetesen nagymértékben befolyásolták a felhasznált vagy kialakult bányászati technikákat, bár a neolitikumi bányászok nem haboztak akár 16 méter mély aknákat is ásni, hogy a kovakövet elérjék.
[szerkesztés] A bányák
Napjainkban Spiennes és a bányák környéke legelőként hasznosul, noha a legelőkön mindig is rengeteg kovakődarabot lehetett találni - erre emlékeztet Camp-à-Cayaux, azaz a 'Kavicsföld' elnevezés is. Egészen a 19. század végéig a környék alig volt alkalmas mezőgazdasági művelésre a jelentős mennyiségű kőtörmelék miatt. A föld alatt viszont függőleges aknák által a felszínnel összekötött tárnák labirintusát találjuk. A bányászat maradandó nyomot hagyott a tájon, ahol a felszín váratlan bemélyedései nagy valószínűséggel a betemetett aknákra utalnak.
[szerkesztés] Camp-à-Cayaux
A három feltárt bánya közül ez a legnagyobb, teljes területe megközelítőleg 65 hektár. A neolitikumban intenzíven folyt a bányászat a Trouille folyó két oldalán, a meredek parton, valamint a fennsíkon is, a folyó és a jelenlegi Chaussée de Beaumont között. Spiennes falujából megközelítve a helyszínt, az aknák és a tárnák ma is jól láthatók a felszínen - Camp-à-Cayaux területén összesen kb. 15�000 - 25�000 aknát ástak az idők során. A terep adottságainak megfelelően különféle kitermelési technikákat alkalmaztak: helyenként a felszínre került mészkőből vájták ki a kovát, máshol akár 16 méter mély aknán keresztül közelítették meg a földalatti tárnákat. A földalatti járatok labirintusának egy része a régészeti állomás, a "Station de Recherces" alatt tekinthető meg, amely átlag 15-16 méter mélyen húzódik. A feltárás végeztével kb. 250 méter hosszúságú folyosórendszert lehet látogatni.
[szerkesztés] Petit-Spiennes
Ez a bánya mintegy 14 hektár területet foglal el, a bányászok egy 200 méter széles, a Trouille folyásával párhuzamos területen dolgoztak a legtöbbet. A bányaterület a folyó völgyétől a fennsík tetejéig terjed és rendkívül sűrűn ásott aknák jellemzik: szinte minden 5 méteren egy akna található, vagyis a teljes bányaterületen kb. 5000. A felszín adottságainak megfelelően változtak a kitermelési módszerek, a fennsík szélén (ahol a mészkő kb. 1-2 méter mélységben található) 2-3 méter széles, 3-4 méter mély gödröket ástak, hogy a kovakövet elérjék. A fennsík tetején, ahol a löszréteg vastagsága eléri a 3-10 métert, a függőleges aknák mélysége akár 6-10 méter is lehet, és a földalatti tárnák hálózatához biztosítanak hozzáférést. A bányaterület északi részén 8-10 méter mélységben található aknák feltárása jelenleg is folyik, kb. összesen 70 méter hosszúságú folyosó látogatható.
[szerkesztés] La Versant de la Wampe
A Petit-Spiennes-től délkeletre található bányaterületet az 1970-es években fedezték fel a Wampe folyó folyása mellett, amikor egy korabeli település maradványait tárták fel. Számos aknát és földalatti tárnát fedeztek fel kb. 70 m tengerszint feletti magasságban, illetve a fennsík legmagasabb pontja körül. A teljes területet még nem mérték fel, de a kitermelés intenzitása alapján a becslések szerint elérheti a 100 hektárt is.
[szerkesztés] Összehasonlítása más európai bányákkal
Mintegy 150 bánya ismert Európában, amelyeket nagyjából az újkőkor közepe felé kezdtek művelni és egyes helyeken a bányászat egészen a bronzkorig tartott, több mint három évezreden át. A bányák adottságainak megfelelően számos technikát alkalmaztak: a felszíni gyűjtögetéstől árkok és gödrök ásásán át a földalatti kitermelésig. Európában három bányát tartanak számon, amely a leginkább megőrizte a korabeli bányászati technikákat és ezért jól jellemzi a neolitikum technikai fejlődését. Az egyik Spiennes, a másik kettő Grime’s Graves Nagy-Britanniában és Krzemionki Lengyelországban. Két másik kovakőbánya, amely Spiennes-nel azonos korszakban működött, de kevésbé ismert, mint az előbbiek: Jablines Franciaországban és Rijckholt-Saint-Gertrude Hollandiában.
Spiennes-hez hasonlóan ezeket a bányákat is a bányaművelési technikák változatossága jellemzi, többek között földalatti járatok használata a kovakő megközelítésére és kitermelésére. Azonban a bányák jelentősen eltérnek egymástól a kitermelés ideje, nagysága és szervezettsége tekintetében. A nagy-britanniai Grime's Graves teljes területe 37 hektár, vagyis kevesebb mint fele Spiennes-nek. A kitermelés ideje jelentősen eltér Spiennes-től és inkább az angol késő-neolitikum - kora bronzkori bányászati technikákra jellemző (i. e. 3000-1500). Ennek megfelelően inkább kiegészíti a spiennes-i bányákből beszerzett információkat és bemutatja a bányászati technikák továbbfejlesztését. A két bányaterület jelentősen eltér egymástól a földalatti kitermeléshez kifejlesztett technikák tekintetében is: Spiennes-nél az akna rendkívül keskeny, egy emberre méretezett, míg Grime' Graves bányáinál nem ritkák a 12-15 méter átmérőjű aknák, amelyek a látogatóknak is nyitva állnak.
A lengyelországi Krzemionki bányái már jobban összehasonlíthatók Spiennes-nel: nagyjából azonos időben működött (i. e. 3100-2800 között) és a kitermelési technikák is hasonlóan változatosak. Területe jóval kisebb, mint Spiennes (kb. 25 hektár) és a legmélyebb földalatti akna sem megy 7,5 méter mélység alá. Ehhez jön még, hogy a bányák teljes területének mintegy ötöde elveszett egy nagysebességű vasútvonal építése során.
A Rijckholt-Saint-Gertrude bánya, amely Hollandia déli részén, Limburg tartományban található, szintén kb. 25 hektáros kiterjedésű és bizonyos tekintetben megegyezik Spiennes-nel: a bányászok itt is keskeny aknákat ástak a földalatti tárnák megközelítésére, amelyek hasonló mélységben húzódnak. A bánya megközelítésére egy betonfolyosót építettek, amely részben lerombolta a meglévő mészkőalagutakat és nem alkalmas a korabeli bányászati technikák, elsősorban a keskeny akna bemutatására.
Összefoglalva, az európai kovakőbányák közül Spiennes a legnagyobb, a legrégebbi és ahol a legváltozatosabb bányászati technikákat alkalmazták, valamint a legjobban őrizte meg a neolitikum bányászati technikáit, amelyek a legegyszerűbbektől a legbonyolultabbik terjednek. További jelentősége Spiennes-nek, hogy jelentős mennyiségű agyagedény, emberi és állai maradványokat, valamint a felhasznált szerszámok és a kitermelt kovakő maradványait tárták fel, amely jelentős mértékben segített megérteni és értelmezni a bánya működését.
[szerkesztés] Bányaművelés a neolitikumban
A kitermelés első szakaszában feltehetően csak a felszínen található köveket gyűjtötték össze (ld. ), majd kisebb-nagyobb gödröket ástak. Amint a felszíni kitermelés lehetőségei kimerültek, a bányászok kb. 8-11 méter mély aknákat ástak és ebből nyitották meg a 2-5 méter hosszú tárnákat.( ) A "Camp-Cayaux" nevű bányában 16 méter mély aknákat is feltártak.
A bányák környékén két méter hosszú kövakődarabokat is feltártak, amelyeket a franciául „foudroyage” -nak vagy angolul „top slicing”-nak nevezett technológiával termelték ki.( ) Ennek lényege, hogy a függőleges aknából vízszintes járatot ástak a nagyobb kövek alá, miközben azokat fadarabokkal aládúcolva tartották meg a helyükön. A járat teljes hosszának (2-5 méter) és a kellő szélesség elérése után a fatámasztékokat kirántották, így a kövek a járat mennyezetéről lehullva hozzáférhetővé váltak.
Az aknákat és a tárnákat kovakő csákányokkal és szarvasagancsba illesztett kovakő tüskékkel ásták ki és szintén szarvasagancsból készült lapátokkal távolították el a meddőt. A bányászok nemcsak kitermelték a nyersanyagot, hanem a helyszínen nagyjából meg is munkálták az egyes darabokat - ebből a tevékenységből származó törmelék alapján lehetséges a megmunkálási technikák rekonstruálása is. A termelést a nagyjából balta nagyságú darabok dominálták, amelyek meglehetősen egységes technikával készültek.
[szerkesztés] Földalatti bányaművelési technikák Spiennes-nél
A spiennesi bányászok meglehetősen egyöntetű technológiát fejlesztettek ki a földalatti kovakőlelőhelyek elérésére. A nagyjából kör alakú aknákat függőlegesen mélyítették a földbe, amíg a kívánt kovatelepet el nem érték. Az aknáből a különböző irányba szétágazó tárnák vezetnek minden irányba, hogy a bányászoknak lehetősége legyen számos telért elérni - ezek a tárnák szinte mindenhol összeköttetésben vannak egymással.
A függőleges aknák keskenysége a spiennes-i bányák egyik jellegzetessége: szélességük általában 80 és 130�cm között váltakozik és csak egy feltárt aknánál éri el a 200�cm-t. Az aknák néhány kivételtől eltekintve függőlegesek. Az aknák mélységét a terep adottságai és a kova elhelyezkedése befolyásolta: Petit-Spiennes-nél a lösz akár a 7,5 méteres mélységet is elérhette, és ezen kellett keresztülásni. A Camp-à-Cayeux részen a helyzetet némileg módosítja, hogy a lösz nem annyira vastag, de a mészkőben mélyebben helyezkednek el a kovatelérek. Ennek megfelelően az aknák mélysége 3 - 16 méter között változik.
A tárnák szélessége és hossza a mészkő adottságainak megfelelően változatos, de általában rövidek. Feltehetően a bányászok előnyben részesítették a napfényt a munkálatok során, illetve biztonságosnak tartották a rövidebb tárnák használatát és inkább több aknát ástak. A tárnák magassága mindig a kovakőtelér vastagságától függött és optimális elérést biztosított.
Az aknák Petit-Spiennes-nél általában alig egy méter szélesek és 8-10 méter mélységben egy kb. 3 méter magas szobában végződtek, ide érkeztek a bányászok leereszkedés után. Ebből a szobából nyíltak a tárnák, ahol maga a kova kitermelése folyt. A tárnák magassága 1,4 és 1,8 méter között váltakozott és legnagyobb hosszuk 2,7 méter. A kova itt 10-30�cm hosszú darabokban, kb. 7%-os koncentrációban található (vagyis a kitermelt anyag tömegének 93%-a meddő). Ezek az aknák kb. i. e. 4400-4000 között voltak kialakítva.
[szerkesztés] Látogatás
A bányák márciustól novemberig minden hónap első vasárnapján 10 és 16 óra között előzetes bejelentkezés nélkül látogathatók. Ezen kívül, illetve min. 12 fős csoportok részére csak időpont-egyeztetéssel. A belépti díj 2,50€. Az idegenvezetős túra mintegy fél órát vesz igénybe.
A bányákban télen-nyáron egyenletes, 8-10 fok körüli hőmérséklet uralkodik, a bányába egy 8 méter hosszú létrán lehet leereszkedni, ezért megfelelő túraöltözet ajánlott. 12 évesnél fiatalabb gyermekek még szülői felügyelet mellett sem látogathatják a bányát. Térkép és útleírás a bányák hivatalos oldalán található.
[szerkesztés] További ásatások
A bányák területén ma is ásatások folynak két helyszínen. Az egyiken két aknát tárnak fel, amely egy már ismert bányához kapcsolódik, és a bánya tárnáiból már ismertek. A másik helyszínen egy olyan aknát tárnak fel, amely nem kapcsolódik eddig ismert bányához (vagyis feltehetően egy újabb bánya húzódik alatta).

Summary:
Koordináták: é. sz. 50°�25′�51″, k. h. 03°�58′�44″50.4308333333, 3.9788888889
A belgiumi Mons városától 6�km-re délkeletre lévő Spiennes közelében található Európa legnagyobb újkőkorszaki kovakőbányája, amely mintegy 100 hektár területre terjed ki, és leginkább a neolitikum közepe-vége felé (Kr. e. 4400-3000) volt használatban. A terület, amely Belgium Vallónia régiójában, Hainaut tartományban található, és teljes kiterjedése 172 hektár, 2000-ben felkerült az UNESCO világörökségi listájára.
A kova kitermelése a felszínen, gödrökben, illetve — meglehetősen egyedülálló módon — 8-16 méter mélyen fekvő tárnákban folyt, amelyeket keskeny, függőleges aknák kötöttek össze a felszínnel. A bányát a neolitikumban élő emberek számos generációja használta, melyek egymásnak adták tovább a bányaművelési és kőmegmunkálási technikákat, és a bányák fejtésének 1800 éve alatt több száz aknát, több ezer tárnát alakítottak ki, és kovakődarabkák millióit hagyták hátra a nagyobb darabok megmunkálása után.