[upraviť] Životopis
[upraviť] Detstvo a mladé roky
Narodil sa 30. novembra 1874 na zámku Blenheim v Spojenom kráľovstve ako vnuk 7. vojvodu z Marlboroughu. Jeho otec, Lord Randolph Churchill, bol tým, kto vyviedol britských konzervatívcov z krízy v osemdesiatych rokoch 19. storočia. Jeho matka, Lady Randolph Churchill (rodená Jennie Jerome), bola dcérou amerického milionára Leonarda Jerome. Žiadny z rodičov nepreukazoval Winstonovi zvláštnu náklonnosť alebo lásku, napriek tomu Winston Churchill ako dieťa svoju matku zbožňoval.
Mladý Winston nastúpil ako sedemročný na elitnú školu St. James. Tam však vydržal iba dva roky, pretože nemal k učeniu, aspoň vo svojich raných rokoch kladný vzťah, aj keď je pravda, že v predmetoch, ktoré ho bavili (napríklad história alebo matematika) dosahoval dobré výsledky. Prestúpil teda na školu v Brightone, kde sa mu nedarilo oveľa lepšie. Rovnako mal zlý prospech aj na ďalšej škole v Harrow. Opustil teda všetky civilné školy a v roku 1893 sa na tretí pokus stal vojenským kadetom na Kráľovskej vojenskej akadémii v Sandhurste. Tu sa mu darilo veľmi dobre. Po dvoch rokoch skončil ako ôsmy v poradí medzi zhruba sto chlapcami vo svojom ročníku.
[upraviť] V armáde
Churchill sa stal kavaleristom. Po smrti svojho otca, v januári 1895, napriek tomu, že jeho kavaléria odišla do Indie, sa stal poručíkom husárov a od novembra pôsobil ako vojnový korešpondent novín Daily Graphic na Kube (Na Kube sa naučil fajčiť cigary a vytvoril návyk spávať popoludní. Tieto návyky pestoval do smrti.). Nasledujúci rok strávil v Indii a v roku 1896 sa zúčastnil takzvanej Kitchenerovej expedície v Sudáne a bitky pri Omdurmáne, ktorá sa považuje za poslednú bitku, v ktorej bola použitá britská kavaléria.
[upraviť] Prvý raz v politike a v búrskej vojne
Pre syna prominentného politika nebolo prekvapujúce, že sa pokúsil presadiť v politike. Počas 90. rokov predniesol niekoľko verejných prejavov na schôdzach konzervatívcov a v roku 1899 sa pokúsil prvý raz vstúpiť do politiky, keď kandidoval do Dolnej snemovne. Bolo to v meste Oldham, kde kandidoval za konzervatívcov a prehral rozdielom približne tisíctristo hlasov.
V októbri 1899 vypukla v južnej Afrike Búrska vojna a Winston Churchill tu začal pôsobiť ako korešpondent novín Morning Post. Počas jedného prepadu bol zajatý a uväznený. Zo zajateckého tábora sa mu podarilo utiecť a prejsť vlakom 500 km cez celé nepriateľské územie až na územie kontrolované Britmi. Zatykač ho v tom čase opísal: „Angličan, vek 25 rokov, výška 5 stôp 8 palcov, stredne silnej postavy, mierne zhrbená chôdza, bledý výzor, ryšavo-hnedé vlasy (...) problémy s vyslovovaním hlásky s“. Keď už bol v bezpečí, poslal búrskemu premiérovi ironický telegram, v ktorom mu oznámil, že ušiel. Toto dobrodružstvo z neho urobilo na nejaký čas národného hrdinu, dokonca bol navrhnutý na vyznamenanie Viktoriným krížom, ale Horatio Kitchener tento návrh vetoval. Vďaka udalosti začal opäť pôsobiť ako vojak a Churchill nastúpil do aktívnej služby.
Potom, ako Británia dosiahla isté úspechy, uskutočnili sa v októbri 1900 nové voľby, v ktorých Churchill znova kandidoval a znova v Oldhame. Neváhal využiť svoju popularitu vojnového hrdinu a vo voľbách zvíťazil rozdielom dvestodvadsaťdva hlasov.
15. februára 1901 zasadol v Dolnej snemovni do lavice za konzervatívcov a v marci nasledujúceho roku predniesol svoj prvý prejav. Týmto začala jeho úspešná politická kariéra, počas ktorej bol členom v rokoch 1900-1922 a 1924-1964 Dolnej snemovne.
V roku 1904 po konflikte s konzervatívnou stranou a s predsedom strany Josephom Chamberlainom z nej vystúpil a prešiel k liberálom (nesúhlasil s politikou konzervatívnej strany, ktorá sa týkala ochranárskych opatrení).
[upraviť] Áno, pán minister
V roku 1906 vyhrali liberáli všeobecné voľby a o rok neskôr nastúpil Churchill do funkcie zástupcu ministra kolónií. V tom čase sa Churchill zblížil s advokátom z Walesu Davidom Lloydom Georgom, ktorý sa mal v budúcnosti stať jeho politických partnerom.
V roku 1908 sa stal ministrom obchodu, na tomto poste úzko spolupracoval s Lloyd Georgom, novým štátnym pokladníkom (Chancellor of the Exchequer) a v roku 1910 bol vymenovaný do funkcie ministra vnútra (oficiálne v angličtine „Secretary of State for the Home Department“). Jeho pôsobenie v tejto funkcii bolo hodnotené ako trochu kontroverzné. Slávna fotografia ukazuje Churchilla, ako sa osobne zúčastňuje takzvaného obliehania Sydney Street, kde proti sebe v roku 1911 stáli anarchisti a Škótske gardy. Jeho rozhodnutie nevolať hasičov dokonca keď už obliehaná budova začala horieť bolo podrobené silnej kritike. Anarchisti tak boli postavení pred voľbu buď sa vzdať alebo zomrieť.
V roku 1911 sa stal Prvým lordom Admirality - ministrom námorníctva. Podieľal sa na snahách zreformovať britské loďstvo. Zriadil štáb admirality, presadil zmenu pohonu lodí z uhlia na naftu atď. Churchill tušil možnosť konfliktu s Nemeckom už od agadirskej krízy a tak predložil vláde memorandum „Problémy kontinentálneho vedenia vojny“. Sám sa zúčastnil vojenských akcií v Antverpách.
[upraviť] Veľká vojna
Churchill patril k hlavným tvorcom koncepcie vylodenia v Gallipoli na Dardanelách, ktorá síce nakoniec nevyšla a znamenala jeho pád, ale je mnohými považovaná za jednu z najznamenitejších v prvej svetovej vojne.
Turecko, spojenec Nemecka a Rakúsko-Uhorska, bolo relatívne slabé. Jeho hlavné mesto Carihrad (Konštantínopol) ležalo pri mori, odkryté pre zásah námornej veľmoci majúcej prevahu. Ak by Carihrad padol, dalo sa počítať s kapituláciou celého Turecka. Tým by vzniklo bezpečné spojenie s Ruskom, kam by sa tak dali posielať transporty zbraní. Srbsko sa stále ešte držalo, Bulharsko nebolo spojencom Trojspolku a pád Carihradu by im dal potrebný impulz. Takýto postup si žiadal koordináciu námorníctva a pozemných síl - komplexné vedenie vojny.
Vtedajší minister vojny Kitchener (viedol už spomínanú expedíciu do Sudánu, ktorej sa Churchill tiež zúčastnil) však plánu príliš nedôveroval. 18. marca 1915 sa podarilo loďstvu ochromiť pevnosť v Dardanelách. Bolo potrebné okamžite začať s inváziou, ale prišiel rozkaz čakať na armádu. Tá síce bola 25. apríla vysadená a vytvorila predmostie, ale ďalej sa už nedostala, pretože Turci sa zatiaľ stihli skonsolidovať. Dorazili ich posily a v polovici mája bolo jasné, že Churchillov plán padol (pozri aj bitka o Gallipoli). Zostávalo iba viesť zákopovú vojnu v ďalekom Turecku alebo sa stiahnuť. Armáda a loďstvo sa nakoniec stiahli, odstúpil Churchillov vrchný admirál Fischer a v Británii sa schyľovalo k vládnej kríze.
Konzervatívci dali po takzvanom „Shell Scandal“ vláde premiéra Asquitha ultimátum - buď vstup do spoločnej koalície alebo hlasovanie o dôvere jeho vláde. Premiér súhlasil s koalíciou, čo znamenalo okrem iného Churchillov odchod. Pre konzervatívcov bol neprijateľný aj ako zradca strany, aj kvôli nevydarenej operácii v Dardanelách a keďže liberálna strana chcela ísť s nimi do koalície, 18. mája 1915 bol odvolaný.
V novembri 1915 odišiel tiež z funkcie kancelára lancasterského vojvodstva a nastúpil ako reaktivovaný dôstojník v hodnosti major do armády. Odcestoval do Francúzska, kde bol neskôr povýšený do hodnosti podplukovníka. Už v máji roku 1916 sa ale Churchill vrátil do Dolnej snemovne, po páde vlády premiéra Asquitha, keď sa do čela sa dostal David Lloyd George. Ani ten však nemohol Churchilla do vlády presadiť, pretože konzervatívci na čele s Bonarom Lawom boli proti. V roku 1917 vstúpili Spojené štáty do vojny, zúrila najťažšia ponorková vojna, prebiehali boje vo Francúzsku, ale Churchill bol medzitým v pozadí.
Až 16. júla 1917 nový premiér povolal Churchilla do vlády a ponúkol mu buď ministerstvo pre výrobu vojnového materiálu alebo novovytvorené ministerstvo letectva. Churchill si vybral ministerstvo pre výrobu vojnového materiálu a nasledujúci deň bolo zverejnené jeho menovanie.
V rokoch 1917 - 1922 Churchill znova zastával významné posty. V období po októbrovej revolúcii v Rusku, presadzoval čo najväčší zásah intervenčných vojsk (tvrdil, že boľševizmus „musí byť zadusený ešte v kolíske“) a uzatvorení separátneho mieru. V roku 1918 prebiehali v Británii nové voľby a Lloyd George znova zvíťazil. Tentoraz sa Churchill stal ministrom vojny (tento úrad zastával od polovice januára 1919) a v roku 1921 bol menovaný za ministra kolónií. V tejto funkcii bol tiež jedným zo signatárov Anglo-Írskej zmluvy v roku 1921, ktorá umožnila vznik Írskej republiky. V roku 1922 sa začala hospodárska kríza a v kríze sa ocitla vplyvom vnútorných sporov aj liberálna strana. V tejto atmosfére padla Lloyd Georgeova vláda a v nových voľbách prehrala. Churchill tak prišiel nielen o miesto ministra, ale aj o miesto poslanca v parlamente pretože prehral aj vo svojom okrsku v Dundee (zhodou okolností v rovnakom čase aj o apendix).
[upraviť] Medzivojnové obdobie
V roku 1923 znovu neúspešne kandidoval za liberálov v Leicestri. V roku 1924 bol zvolený v Eppingu ako „konštitualista“ už s podporou konzervatívnej strany a v novembri zasadol do kresla ministra financií, v ktorom zotrval päť rokov. V roku 1925 sa stal znovu členom konzervatívnej strany. V tom čase došlo v Británii k dvom významným udalostiam. V roku 1925 sa Británia vrátila k zlatému štandardu a o rok neskôr vypukol generálny štrajk.
Súvislosti sú zrejmé. Návrat k zlatému štandardu znamenal znehodnotenie libry, čo malo katastrofálne následky pre britskú exportnú politiku. V dôsledku toho došlo k prudkému poklesu miezd a nasledoval generálny štrajk.
Tento nešťastný krok (ktorý neskôr Churchill označil za najhoršie rozhodnutie svojej kariéry) dokonca okomentoval Maynard Keynes v štúdii The Economic Consequences of Mr. Churchill. V roku 1929 padla konzervatívna vláda a Churchill prešiel do tieňového kabinetu. Odtiaľ Churchill odišiel v roku 1930, pretože nesúhlasil s ústupkovou politikou voči Indii. Keď potom konzervatívci v roku 1931 vyhrali voľby, neponúkli mu vo vláde žiadne miesto a tak zostal iba radovým poslancom.
Žil na svojom vidieckom sídle v Chartwelle v Kente. V tom čase sa stal známym hlavne vďaka svojim prejavom v parlamente, v ktorých oponoval ústretovej politike vlády voči Indii a jej snahe získať nezávislosť. Nebol oslovený, ani keď bolo v Británii zriadené ministerstvo pre koordináciu obrany v roku 1936 a keď v roku 1937 odišiel premiér Baldwin, ministerským predsedom sa stal Neville Chamberlain.
Od tejto výmeny na poste premiéra bola v britskej zahraničnej politike viditeľná istá zmena. Baldwin sa vyhýbal stretnutiu s Hitlerom, naopak Chamberlain k nemu poslal už na jeseň roku 1937 svojho neskoršieho ministra zahraničia lorda Halifaxa, aby sa dozvedel viac o Hitlerových cieľoch. Churchill sa stal vodcom opozície vo vládnej strane. Úmerne s tým, ako rástla moc Nemecka, rástol aj Churchillov odpor.
[upraviť] V úlohe vojnového ministerského predsedu
1. septembra 1939 Nemecko napadlo Poľsko a 3. septembra vstúpila Británia do vojny. Nasledujúci deň sa šesťdesiatpäťročný Winston Churchill stal znova prvým lordom admirality. Počas takzvanej Podivnej vojny sa ukázal ako jeden z najaktívnejších ministrov, kedy jediná výrazná aktivita prebiehala na mori. Churchill obhajoval preventívne obsadenie Narviku, nórskeho neutrálneho prístavu, odkiaľ sa vyvážala železná ruda (surovina, ktorú Nemecko súrne potrebovalo a nemalo ju) a švédskej Kiruny, v blízkosti ktorej ležali bane na železnú rudu. Chamberlain a zvyšok kabinetu s touto akciou nesúhlasili a tak bola odložená až do doby nemeckej invázie do Nórska, ktorá bola napriek britským snahám úspešná.
10. mája 1940 po demisii kabinetu Nevilla Chamberlaina sa stal Winston Churchill ministerským predsedom (rozhodovalo sa medzi ním a lordom Halifaxom) a 13. mája predniesol v snemovni slávny prejav „o krvi, drine, potu a slzách“ a zadefinoval cieľový program svojej vlády.
Churchillovu politickú činnosť počas 2. svetovej vojny možno rozdeliť do troch etáp. Prvá trvala od mája 1940 do decembra 1941, kedy bola Británia osamotená proti Nemecku a Taliansku. Spojené štáty ešte do vojny nevstúpili, Sovietsky zväz uzavrel Pakt o neútočení a ostatné štáty už zostali mimo hru.
Churchill sa zo začiatku sústredil na štyri body. Odsunul do pozadia prominentných politikov appeasementu. Sústredil na seba všetky významné funkcie tak, aby mohol viesť vojnu a pritom rozhodovať o všetkom dôležitom. Uskutočnil industriálnu mobilizáciu Británie (okamžite zveril svojmu priateľovi barónovi Beaverbrookovi leteckú produkciu; bola to Beaverbrookova zásluha, že počas leteckej bitky bola Británia schopná vzdorovať nemeckým náletom) a nakoniec uviedol do života anglo-americkú alianciu, ktorá v tejto fáze mala podobu vysielania amerických lodí cez Atlantik a zásobovania Británie životne dôležitými materiálmi.
14. augusta 1941 sa stretol Churchill s americkým prezidentom Rooseveltom na lodi HMS Prince of Wales. Na stretnutí podpísali spoločnú deklaráciu, ktorá sa stala známou pod názvom Atlantická charta (Atlantic Charter). Ponúkli v nej zásady medzinárodnej spolupráce pri udržiavaní mieru a bezpečnosti.
Druhá etapa, ktorá zahŕňa obdobie od decembra 1941 až po november 1942 nebola veľmi úspešná. Japonci dobili rýchlo Malajziu a Barmu, nemecký poľný maršal Rommel porazil nílsku armádu, padol Tobruk, preťažované loďstvo bolo decimované v Pacifiku a India vypovedala Británii poslušnosť.
V júli bolo navrhnuté hlasovanie o dôvere vláde a v septembri bol navrhnutý dokonca Churchillov protikandidát (sir Stafford Cripps), ale Churchill svoju pozíciu nakoniec dokázal obhájiť. V roku 1941 vznikla aliancia spojencov (USA, ZSSR, Veľká Británia), v ktorej Británia predstavovala najslabší článok, ale Churchill stále dúfal, že sa podarí udržať ZSSR mimo strednú Európu tak, že by bol vedený úder zo severnej Afriky v smere Terst - Viedeň - Praha. To sa však nestretlo so Stalinovou ani s Rooseveltovou podporou. V tretej etape (december 1942 - jún 1945) bol nútený tento plán zanechať, avšak bolo to pre neho obdobie veľkých víťazstiev.
Churchill sa tiež zúčastnil konferencií, na ktorých sa rozhodovalo o budúcich hraniciach Európy a Ázie. Týkalo sa to predovšetkým konferencie v Teheráne, Jalte a Postupime, kde sa Churchill snažil “hrať partiu” so Stalinom za slabej Rooseveltovej podpory.
Zvlášť spornou sa stala hranica medzi Poľskom a Sovietskym Zväzom a Poľskom a Nemeckom. Táto dohoda o posunutí hraníc bola po vojne vnímaná ako zrada poľskej exilovej vlády v Londýne, ktorá s ňou nikdy nesúhlasila. Churchill bol presvedčený, že jediný spôsob, ako zmierniť napätie medzi národnosťami, je vytvorenie hraníc, ktoré by rešpektovali národnostnú hranicu. Zároveň malo byť odsunuté nemecké obyvateľstvo smerom na západ.
Niektoré z jeho rozhodnutí a činov sú dodnes považované za kontroverzné. Týka sa to jeho indiferentného postoja voči bengálskemu hladomoru v roku 1943, ktorý si vyžiadal životy najmenej 2,5 miliónov ľudí. Churchill tiež podporoval bombardovanie Drážďan krátko pred koncom vojny. Drážďany boli predovšetkým civilným cieľom, zhromaždilo sa tu veľké množstvo utečencov z východnej Európy a je diskutabilné, či zničenie Drážďan malo strategickú hodnotu (vVybombardovanie ale pomohlo sovietskej armáde k rýchlejšiemu postupu.)
Napriek jeho dôležitej úlohe počas druhej svetovej vojny, mal Churchill na britskej politickej scéne mnoho nepriateľov. Jeho popularitu nezvýšili ani výroky, ktoré znevažovali myšlienku verejnej zdravotnej starostlivosti či zlepšenie štandardov všeobecného vzdelania masovej populácie. Naviac obyvateľstvo si stále pamätalo na chyby konzervatívnych vlád v 30. rokoch. Toto boli dôvody, prečo tesne po skončení vojny v júni 1945 konzervatívna strana a Churchill ako jej vodca prehrali všeobecné voľby.
[upraviť] Po vojne
Zdalo sa, že sedemdesiatročný Churchill vo vysokej politike skončil, ale on už od roku 1946 pracoval na svojom návrate. Odmietol ponúkaný titul vojvodu (čím by sa dostal do Hornej snemovne) a zostal vodcom opozície v Dolnej snemovni.
5. marca 1946 mu bol v malom americkom meste Fulton udelený čestný doktorát na Westminster College. Slávnosti sa zúčastnilo asi štyridsaťtisíc ľudí, nechýbal ani americký prezident. Pri tejto príležitosti predniesol Churchill známy Fultonský prejav, v ktorom rozoberal situáciu v povojnovom svete a ako veľký odporca komunizmu poukázal na rozpínajúcu sa sovietsku zahraničnú politiku. Povedal: V Európe bola spustená železná opona, ktorá rozdelila kontinent a naším poslaním je oslobodenie národov od nej z totalitnej kontroly Moskvy. (znova uviedol do verejného povedomia pôvodne Goebbelsov pojem železná opona). O svojom prejave sa radil s prezidentom Trumanom a pomýlil sa iba v tom, že predpokladal v krátkej dobe nový vojnový konflikt.
Churchillovou nemalou zásluhou Francúzsko získalo stále miesto v Bezpečnostnej rade OSN (takto mohla ďalšia európska mocnosť vyvažovať stále miesto ZSSR).
Bol stúpencom európskej integrácie a jedna z troch hlavných budov Európskej únie v Bruseli nesie jeho meno.
Churchill v slávnostnom prejave prednesenom v Zürichu v septembri 1946 vyhlásil:
Musíme vybudovať Spojené štáty Európy. Je to jediná možnosť ako umožniť stovkám miliónov pracujúcich znova nájsť svoje drobné radosti a vieru v to, že život sa oplatí žiť… Prečo by nemohla existovať európska skupina schopná poskytnúť poblúdeným národom tohto rozbúreného a mocného kontinentu pocit širšieho vlastenectva a spoločného občianstva?
[upraviť] Znova v sedle 1951 - 1955
V roku 1950 boli ďalšie parlamentné voľby, pred ktorými Churchill spustil veľkú predvolebnú kampaň. Nakoniec ale zvíťazili tesne labouristi a Churchill sa stal poslancom.
Do veľkej politiky sa Winston Churchill vrátil ešte raz, keď v predčasných voľbách v roku 1951 vyhrala tesnou väčšinou konzervatívna strana. Po šiestich rokoch bol znova na Downing Street 10.
Počas tohto volebného obdobia obnovil priateľské vzťahy s USA a zapojil sa do vytvárania „novej Európy“. Jeho hlavným záujmom sa stala zahraničná politika.
Na začiatku 50. rokov musel riešiť iránsku krízu, ktorá vznikla znárodnením anglo-iránskej naftovej spoločnosti vládou Muhammada Mossadeka v roku 1951. O rok neskôr došlo kvôli pozemkovej reforme v Keni k povstaniu (Povstanie Mau Mau), ktoré prerástlo do občianskej vojny.
V Malajzii sa vystupňovalo povstanie, ktoré proti britskej nadvláde vypuklo už v roku 1948. Rovnako ako v Keni, aj tam Churchill preferoval vojenský zásah, ale aj tak bolo jasné, že britské koloniálne panstvo v Ázii a v Afrike sa končí.(V roku 1957 sa Malajzia stala nezávislým štátom.)
Na Churchilla doliehala staroba a zdravotné problémy. Nedoslýchal, ale nechcel nosiť načúvací prístroj, ktorý by mu uľahčoval vystupovanie na verejnosti. V marci 1953 zomrel Stalin a z Veľkej trojky zostal iba on, Mr. History, ako ho volali americkí novinári.
V júni 1953 Churchill prekonal ďalší záchvat mŕtvice a 27. júna odišiel na dovolenku. V roku 1954 už bolo jasné, že Churchill na svoj úrad fyzicky nestačí a preto 5. apríla 1955 odstúpil z funkcie premiéra. Na jeho miesto nastúpil Anthony Eden, o ktorom sa to ako o zvláštnom protégé Churchilla dlho predpokladalo.
[upraviť] Posledné dni
Churchill trávil veľkú časť svojho času v Chartvelle, vo svojom vidieckom sídle a mieste, kde sa po celý život uchyľoval k odpočinku a na juhu Francúzska. Spoločnosť mu robil jeho obdivovateľ, americký milionár maďarského pôvodu Emery Reves, ktorý mu dal k dispozícii svoju prímorskú vilu La Pausa.
V roku 1962 utrpel zlomeninu stehennej kosti, ale napriek tomu, že mal už 88 rokov, sa ešte zotavil a vrátil domov.
15. januára 1965 mal ďalší záchvat mŕtvice, po ktorom sa už nespamätal a posledné dni bol v bezvedomí. Zomrel o deväť dní neskôr, 24. januára 1965 v Londýne v jeho dome na ulici Hyde Park Gate 28 vo veku deväťdesiatjeden rokov. Jeho pozostatky boli tri dni vystavené vo Westminstr Halle, pochovaný bol v katedrále sv. Pavla.
Pohreb Winstona Churchilla bol prvým štátnym pohrebom, ktorým bol vyznamenaný nečlen kráľovskej rodiny od smrti poľného maršala lorda Robetrsa z Kandaharu v roku 1914. Pohreb, ktorý bol 30. januára sa zároveň stal prehliadkou svetových politických osobností. Hold mu prišlo vzdať stojedenásť predstaviteľov štátov. Počet zúčastnených politických špičiek prekonal až pohreb pápeža Jána Pavla II. v roku 2005.
Churchill si želal, aby bol pochovaný v Bladone, neďaleko Woodstocku, ktorý nie je príliš vzdialený od miesta jeho narodenia Blenheimu.
[upraviť] Rodina
V roku 1904 sa na jednom z plesov londýnskej zimnej sezóny Winston Churchill zoznámil s krásnou Clementine Hozierovou (* 1. apríl 1885 – † 12. december 1977), ktorá bola dcérou nekonvenčnej lady Blanche Henrietty Hozierovovej a bankára Henryho Hoziera (manželia sa neskôr kvôli opakovaným Blanchiným neverám rozviedli).
O štyri roky sa Winston stretol s Clementine náhodou na jednom večierku. Vtedy už bol poslancom a onedlho sa mal stať ministrom obchodu. V Blenheime, rodinnom vidieckom sídle Churchillovcov ju požiadal o ruku a po sedemmesačnej známosti sa zosobášili. V tom čase mala dvadsaťtri rokov, Churchill tridsaťštyri.
Svadobný obrad sa konal 2. septembra 1908 v kaplnke svätej Margaréty vo Westminstri. Winston si želal veľkú svadbu, pozvaných bolo viac ako osemsto hostí. Po nej mladomanželia odišli na svadobnú cestu do Rakúska a Talianska, ale aj na nej mladoženích neprestal pracovať (písal eseje o v východnej Afrike).
Prvé dieťa, dcéra Diana sa im narodila 11. júla 1909, o dva roky 28. mája 1911 nasledoval syn Randolph, v roku 1912 potratila Clementine tretie dieťa. 7. októbra 1914 nasledovala Sarah a nakoniec 15. septembra 1922 sa narodila najmladšia Mary.
Dcéra Diana bola dvakrát vydatá ale jej manželstvá neboli šťastné. Psychicky sa zrútila, liečila sa viackrát na klinike pre duševné poruchy a nakoniec v roku 1963 spáchala samovraždu. Sarah bola herečkou, život jej komplikoval alkohol, ktorému nevedela odolať. Randolph prežil otca o dva roky, nadmerne pil, mal cirhózu pečene, vo veku päťdesiatdva rokov zomrel ako nevyliečiteľný alkoholik.
Najmladšia Mary sa vydala za vojenského atašé v Paríži a jediná z Winstonových detí žije usporiadaným životom. V roku 1979 napísala biografiu svojej matky.
Clementine s Winstonom boli manželmi päťdesiatšesť rokov. Po manželovej smrti jej kráľovná udelila titul barónka Spencer-Churchillová a hodnosť pair. Získaním tejto hodnosti dostala oprávnenie doživotne zasadať v Snemovni lordov. Zomrela v roku 1977 ako deväťdesiatdvaročná.
[upraviť] Ocenenia
24. apríla 1953 mu udelila anglická kráľovná na slávnostnom ceremoniáli vo Windsorskom zámku Podväzkový rad. Odvtedy mal Churchill právo používať titul Sir Winston a jeho manželka Clementine sa stala lady Churchillovou.
V októbri 1953 dostal Nobelovu cenu za literatúru za šesťdielnu históriu 2. svetovej vojny. V odôvodnení sa uvádzalo: …za jeho majstrovstvo v historickej a biografickej tvorbe a pre jeho brilantné rečnícke umenie, ktorým vždy stál v službách obrany ľudských hodnôt.
[upraviť] Churchill ako spisovateľ
Winston Churchill bol už od mladosti plodným spisovateľom. V období, keď nezastával žiaden politický post, považoval sám seba za profesionálneho spisovateľa, ktorý sa zaoberal aj politikou. Písanie mu tiež poskytovalo nevyhnutné finančné prostriedky, pretože napriek svojmu aristokratickému pôvodu nebol bohatý, ale bol zvyknutý na určitý životný štandard. Jeho finančnej situácii nepomohli ani príliš časté neúspešné investície.
Niektoré jeho diela (napríklad Dejiny po anglicky hovoriacich národov) vznikli prevažne kvôli ťaživej finančnej situácii. Písal aj historické diela, na ktorých je však vidieť, že nebol profesionálnym historikom (nezaujímali ho napríklad sociálne alebo ekonomické dejiny, vlastne šlo hlavne o politické a vojenské dejiny, kde Angličania hrali hlavnú úlohu). Jeho historické práce sa delia do troch skupín:
[upraviť] Práce týkajúce sa dejín jeho rodiny
nie vždy objektívne
[upraviť] Autobiografické práce
[upraviť] Historické diela
najvýznamnejšia časť jeho historiografickej práce, za ktorú získal Nobelovu cenu
[upraviť] Churchill a jeho bonmoty
Pre Churchilla bol charakteristický jeho provokujúci, uštipačný, niekedy krutý humor.
O svojej smrti povedal: Nemám strach zo smrti. Keď prídem pred nebeskú bránu, dúfam, že ma svätý Peter privíta dobre. Pravda, veľa som pil a jedol, ale na druhej strane snáď som si vyslúžil nejakú kvalifikáciu na prijatie.
Na otázku, kto boli podľa neho veľké osobnosti, vymenoval otrávene Stalina, Roosevelta a Mussoliniho. Na vysvetlenie, prečo Mussolini, dodal�: Ten bol najväčší zo všetkých. Odvážil sa dať zastreliť svojho zaťa.
Už ich čakáme. Aj ryby už sa tešia. O možnej invázii Nemecka do Británie.
Ľudia, ktorí si chodia do Talianska prezerať zrúcaniny, nebudú musieť chodiť až do Pompejí. Reakcia na vyhlásenie vojny Británii Talianskom.
Británia sa dostala do situácie, keď musela voliť medzi hanbou a vojnou. Vybrala si hanbu a mala vojnu. O mníchovskej dohode.
Ak Hitler vtrhne do pekla, v Dolnej snemovni určite aspoň prehodím nejakú peknú zmienku o diablovi. Reakcia na výčitky, že po napadnutí ZSSR začal spolupracovať so Stalinom.
Demokracia nie je ľahká žena, ktorú zbalí chlap so samopalom. Reakcia na tvrdenia, že protikomunistický zásah v Grécku nie je demokratický.
[upraviť] Victory
Počas 1. svetovej vojny naučil Churchill námorníkov britskej kráľovskej flotily používať bojový pozdrav rímskych légií. Dva roztvorené vztýčené prsty nad zovretou dlaňou sa odvtedy používajú na celom svete na znak víťazstva.

Summary:
Sir Winston Leonard Spencer-Churchill (* 30. november 1874 zámok Blenheim, Woodstock – † 24. január 1965, Londýn, dom na Ulici Hyde Park Gate 28) bol britský politik, premiér Spojeného kráľovstva v rokoch 1940-1945 a 1951-1955. Tiež spisovateľ (Nobelova cena za literatúru 1953), historik, žurnalista, vojak a zákonodarca. Je považovaný za jedného z najvýznamnejších štátnikov 20. storočia.
Churchillove celé priezvisko znelo Spencer-Churchill, ale po vzore svojho otca Lorda Randolph Churchilla vo verejnom živote používal len priezvisko Churchill. Jeho knihy vychádzajú pod menom Winston S. Churchill alebo Winston Spencer Churchill, pretože pod menom Winston Churchill publikoval už iný autor.


[upraviť] Životopis
Tolkien sa narodil v Bloemfonteine, hlavnom meste Oranžského slobodného štátu (dnes časti Juhoafrickej republiky), Arthurovi Tolkienovi, riaditeľovi miestnej bankovej pobočky a jeho žene Mabel Tolkienovej (rodenej Suffieldovej). Tolkienova rodina pochádzala zo Saska, ale žila v Anglicku už od 18. storočia. Priezvisko Tolkien je poangličtenou verziou Tollkiehn (tj. nemecky tollkühn, „šialene smelý“). Meno profesora Rashbolda v The Notion Club Papers (príbeh z IX. zväzku The History of Middle-earth) je vtipnou narážkou na túto skutočnosť, lebo v angličtine má ten istý význam. Tolkien mal iba jedného súrodenca, brata Hilary Arthur Reuel Tolkiena, ktorý sa narodil 17. februára 1894.
Keď mal tri roky odcestoval do Anglicka spolu s matkou, ktorá si nemohla zvyknúť na africké podnebie. Najskôr bývali u príbuzných na farme Bag End vo Worcestershire, čo bolo pravdepodobne inšpiráciou pre názov Dno pytle v jeho knihách. Otec však zomrel v Južnej Afrike na krvácanie do mozgu. Strata živiteľa rodiny prinútila Tolkienovu matku krátko žiť u svojich rodičov v Birminghame, v roku 1896 sa presťahovali do dediny Sarehole, neskôr do Warwickshire (teraz časti Birminghamu). Spolu s bratom trávil hodiny skúmaním starého vodného mlynu v Sarehole a močiaru v Moseley. Zážitky z detstva boli neskôr zdrojom inšpirácie pre scenérie v jeho knihách.
Mabel učila svojich dvoch synov, a J.R.R. bol dychtivým žiakom. Získal rozsiahle vedomosti v botanike, ale najobľúbenejšími hodinami boli lekcie o jazykoch. Matka ho preto veľmi skoro naučila základom latinčiny. Keď mal štyri roky vedel čítať a hneď nato aj písať. Krátko navštevoval Školu svätého Filipa, absolvoval Školu kráľa Edwarda v Birminghame a Exeterskú Fakultu v Oxforde.
V roku 1900 jeho matka spolu so sestrou konvertovala na katolicizmus, napriek búrlivým protestom jej prevažne baptistickej rodiny. V roku 1904, keď mal Tolkien 12 rokov, zomrela na cukrovku. Martýrium, ktoré podstúpila pre svoju vieru, pociťoval po zvyšok života ako záväzok s hlbokým vplyvom na vlastnú vieru. Tolkienov zápal pre vieru možno doložiť listami C. S. Lewisovi počas jeho obrátenia na kresťanstvo, v ktorých vyjadril svoje kresťanské hodnoty.
Ako sirotu ho vychovával otec Francis Xavier Morgan z birminghamského Oratória vo štvrti Edgbaston. Tunajšej architektúre dominovala 29 m vysoká budova známa ako Perrott's Folly a blízko nej stojaca neskoršia Victoriánska veža, časť edgbastonskej vodárne, ktoré pravdepodobne ovplyvnili predstavy rôznych temných veží v jeho prácach.
Keď mal 16, zamiloval sa do Edith Brattovej (neskôr sa stala predlohou pre postavu Lúthien) a napriek mnohým prekážkam sa s ňou oženil. Po celý zvyšok života ostala jeho jedinou láskou.
Na začiatku Prvej svetovej vojny narukoval do Britskej armády k Lancashirským strelcom (Lancashiree Fusiliers), kde slúžil ako nadporučík. Mnoho spolubojovníkov ako aj blízkych priateľov padlo v bojoch ako napr. bitka pri Somme. On sám bol nakoniec prepustený po tom, ako strávil väčšinu roka 1917 v nemocnici, pretože trpel zákopovou horúčkou.
Počas uzdravovania začal pracovať na The Book of Lost Tales, sérii rozprávkových príbehov založených na milovanej mytológii a folklóre. Ako tvrdia Tolkienovi žiaci, vojna ovplyvnila jeho práce v tom, že videl fantasy ako únik pred drsnou realitou priemyselného a vojnového 20. storočia, a z tohto pohľadu je potrebné pozerať sa na jeho odmietanie alegórie vo všetkých jej formách.
Po vojne Tolkien pracoval najskôr v Oxforde na Novoanglickom slovníku (en:Oxford English Dictionary). V roku 1920 sa presťahoval do Leedsu, kde na katedre angličtiny miestnej univerzity získal titul profesora anglosaského jazyka (1924), ale v roku 1925 sa vrátil naspäť do Oxfordu. V roku 1945 sa na Mertonskej fakulte v Oxforde stal profesorom anglického jazyka a literatúry, kde zostal až do svojho odchodu do dôchodku v roku 1959.
Tolkien a Edith mali 4 deti:
Na náhrobku v Oxforde na cintoríne Wolvercote, pod ktorým je pochovaný on aj jeho žena, sú pri ich menách vytesané aj mená Beren a Lúthien na počesť jedného z najväčších príbehov lásky v Stredozemi.
Tolkienov životopis vyšiel v knižnom vydaní v dvoch spracovaniach, a to J.R.R. Tolkien – A Biography od Humphreyho Carpentera z roku 1977 a J.R.R. Tolkien: The Man who created The Lord of the Rings od Michaela Corena z roku 2001.
[upraviť] Dielo
Tolkien rád vymýšľal fantastické príbehy pre zábavu svojich detí. Každé Vianoce pre nich napísal listy typickým roztraseným písmom Santa Clausa a zostavil tak sériu krátkych príbehov – neskôr zozbieranú a publikovanú ako The Father Christmas Letters.
Tolkien nikdy neočakával, že jeho vymyslené príbehy budú zaujímať viac než iba úzku skupinu ľudí. Na naliehanie bývalého študenta publikoval knihu The Hobbit (1937) (v slovenčine Hobit), ktorú pôvodne napísal iba pre svoje deti. Aj keď bola určená deťom, kniha si získala aj dospelých čitateľov a stala sa takou populárnou, že nakladateľ, firma Allen & Unwin, požiadal Tolkiena o napísanie pokračovania. To ho inšpirovalo k vytvoreniu jeho najznámejšieho diela, ktorým sa stal výpravný trojdielny román The Lord of the Rings (1954–55) (v slovenčine Pán prsteňov). Tolkien k jeho napísaniu potreboval takmer 10 rokov, počas ktorých bol neustále povzbudzovaný v klube Inklings, najviac však svojím najbližším priateľom C. S. Lewisom, autorom kníh o Narnii.
V 60-tych rokoch sa Pán prsteňov stal veľmi populárny najmä medzi študentami a od tej doby ho nezmenšujúci sa okruh jeho obdivovateľov radí medzi najpopulárnejšie romány 20. storočia, a to ako podľa odhadovaného počtu priaznivcov tak aj podľa počtu predaných výtlačkov. Pán prsteňov bol čitateľmi na britskom TV kanáli 4 a reťazcom kníhkupectiev firmy Waterstone zvolený za najvýznamnejšiu knihu 20. storočia. V roku 1999 zákazníci internetového kníhkupectva Amazon.com v hlasovaní vybrali Pána prsteňov ako najvýznamnejšiu knihu tisícročia.
Keď začínal písať prvú kapitolu Pána prsteňov, myslel si, že bude rozprávať rozprávky pre deti podobne ako v Hobitovi, ale s postupom času príbeh stále temnel a stával sa vážnejším. Aj keď je Pán prsteňov pokračovaním Hobita, obracia sa skôr na staršie publikum, na pozadí hlavného deja rozohráva úryvky ďalších príbehov a vykresľuje tak fascinujúcu atmosféru neodhalených tajomstiev starobylej histórie sveta Stredozeme. Mytológia tohto sveta je ďalej rozvinutá v knihe The Silmarillion (v slovenčine Silmarillion) a mnohých ďalších, ktoré z pozostalosti vydal syn Christopher. Tolkien výrazne ovplyvnil žáner fantasy, ktorého obľuba po úspechu Pána prsteňov významne stúpla.
Tolkien bol profesionálnym lingvistom a jazyky a mytológie, ktoré študoval, priamo ovplyvňovali jeho tvorbu. Napríklad mená trpaslíkov v Hobitovi boli prevzaté zo severskej mytológie z básne Voluspa, časti eposu Edda. Naproti tomu niektoré zápletky (napr. zlodej, ktorý ukradne pohár z dračieho pokladu) prevzal zo staroanglickej epickej básne Beowulf. Tolkien bol uznávaným znalcom Beowulfa a publikoval na túto tému niekoľko vedeckých prác. Skôr nepublikovaný preklad Beowulfa od Tolkiena zostavil Michael Drout.
Tolkien pracoval na histórii Stredozeme až do svojej smrti. Jeho syn Christopher Tolkien s pomocou spisovateľa fantasy Guya Gavriela Kaya usporiadal niektoré materiály do ucelenej podoby a vydal ich ako The Silmarillion (1977) (v slovenčine Silmarillion). Christopher Tolkien v ďalších rokoch pokračoval vo vydávaní materiálu použitého pri vytváraní Stredozeme. Diela z pozostalosti ako The History of Middle-earth (doslova „História Stredozeme“) alebo Unfinished Tales (doslova „Nedokončené príbehy“) obsahujú nedokončené, opustené, alternatívne alebo odporujúce si verzie príbehov, pretože Tolkien pracoval na svojej mytológii desaťročia a neustále jednotlivé príbehy prepisoval, upravoval a rozvíjal. Iba Silmarillion sa pokúša udržať naozajstnú konzistenciu s Pánom prsteňov a to iba vďaka rozsiahlym úpravám Christophera Tolkien — aj keď on sám tvrdí, že tam ešte veľa nezrovnalostí ostalo. (Dokonca ani Hobit nie je celkom v súlade s Pánom prsteňov, aj keď pri druhom vydaní (1951) bola jedna kapitola podstatne zmenená).
Knižnica Marquetteho univerzity v Milwaukee (Wisconsin, USA), obsahuje veľa Tolkienových pôvodných rukopisov, poznámok a listov; iné pôvodné materiály zostávajú v Oxfordskej Bodleiho knižnici. Marquetteho univerzita vlastní rukopisy a korektúry Pána prsteňov, Hobita, rukopisy mnohých „nižších“ kníh ako Farmer Giles of Ham a materiály od Tolkienových obdivovateľov, zatiaľ čo Bodleiho knižnica má materiály k Silmarillionu a Tolkienove vedecké práce.
Dňa 17. apríla 2007 vychádza v Anglicku nikdy nevydaný román "Húrinove deti" (The Children Of Húrin, HarperCollins 2007). Román mohol vyjsť opäť vďaka práci Tolkienovho syna Christophera. Tolkien pracoval na Húrinových deťoch približne rovnako dlho ako na " The Silmarillion" a predstavuje jeden z troch veľkých príbehov o Stredozemi, na ktorých Tolkienovi záležalo najviac. Na Slovensku román vychádza deň po anglickej premiére, teda 18. apríla 2007 (Slovart 2007).
[upraviť] Jazyky
Filológia, štúdium jazykov, bola Tolkienova prvá univerzitná láska a jeho zaujatie jazykovedou ho inšpirovalo k vytvoreniu takmer 15-tich umelých jazykov (najznámejšie z nich sú dva elfie jazyky v Pánovi prsteňov: quenijština a sindarština). Neskôr prepracoval celú kozmogóniu a históriu Stredozeme ako pozadie pre vývoj týchto jazykov.
Okrem hlbokej znalosti anglosaštiny (starej angličtiny) a starej nórčiny Tolkien hovoril s rôznou mierou plynulosti viac ako tuctom európskych jazykov, začínajúc welštinou, galčinou, románskymi jazykmi ako francúzštinou, španielčinou a taliančinou rovnako aj ostatnými germánskymi jazykmi (rannými formami nemčiny a holandčiny ako napríklad starou saštinou) a baltskými a slovanskými jazykmi (litovčinou a ruštinou). Vo svojej osobnej korešpondencii sa zmienil, že zvuk fínskeho jazyka znel jeho ušiam najľubozvučnejšie a stal sa inšpiráciou pre quenijštinu, najdôležitejší z ním vytvorených jazykov.
Popularita jeho kníh mala malý, ale trvalý dopad na použitie anglického jazyka vo fantasy literatúre, evidentné je najmä používanie neštandardných foriem slov 'elf' a 'trpaslík' (štandardné tvary elfs a dwarfs boli vytlačené jeho elves a dwarves).

Summary:
John Ronald Reuel Tolkien (* 3. január 1892 – † 2. september 1973) bol anglický spisovateľ, autor knihy The Hobbit (v slovenčine „Hobit“) a jej pokračovania The Lord of the Rings (v slovenčine „Pán prsteňov“), jeho najznámejšej knihy. Bol významným jazykovedcom, znalcom anglosaštiny (starej angličtiny) a starej nórčiny. Na Univerzite v Oxforde pôsobil v�rokoch 1925–1945 ako profesor anglosaštiny, v rokoch 1945–1959 potom ako profesor anglického jazyka a�literatúry. Spolu s najbližším priateľom C. S. Lewisom sa schádzal v literárnom diskusnom klube Inklings (doslova „Atramentovci“).
Tolkienove dielo zahŕňa aj množstvo kníh z pozostalosti o histórii fiktívneho sveta Stredozeme, v ktorej sa Hobit a Pán prsteňov odohrávajú. Pre neutíchajúcu popularitu a vplyv jeho diel je Tolkien považovaný za otca modernej high fantasy. Ostatné Tolkienove publikované fantasy diela sú rozprávky a príbehy, ktoré pôvodne rozprával svojim deťom a netýkajú sa Stredozeme.


[upraviť] Geografia
Spišská stolica susedila na severe s Poľskom (resp. 1772-1918, s rakúskou provinciou Halič (dnešné juhovýchodné Poľsko a západná Ukrajina)) a župami Liptov na západe, Gemer-Malohont na juhu, Abov-Turňa na juhovýchode a Šariš na východe.
Hranice župy boli prirodzene ohraničené Tatrami na severozápade, Dunajcom od Tatier až po hranicu so Šarišom na severe, Spišským rudohorím na juhu a Levočskými vrchmi spolu s Braniskom na východe.
Rozloha Spiša bola v roku 1910 3668 km². Jadrom Spiša sú kotliny riek Poprad a Hornád, v ktorých žije prevažná väčšina obyvateľstva a Vysoké Tatry. Počas celej histórie bolo územie Spišskej župy charakteristické vysokým podielom lesov, ešte koncom 19. storočia lesy pokrývali viac ako 42% územia Spiša.
V súčasnosti územie župy zodpovedá územiu týchto okresov: Gelnica, Kežmarok, Levoča, Poprad, Spišská Nová Ves a Stará Ľubovňa. Súčasťou Spiša neboli z okresu Poprad obce Vernár (Gemer), Štrba, Tatranská Štrba, Štrbské Pleso a Liptovská Teplička (všetky Liptov) a z okresu Stará Ľubovňa celá časť na východ od Ľubovne.
[upraviť] Centrum
Centrom Spiša bol Spišský hrad podľa ktorého je región aj pomenovaný (meno župy sa odvodilo od názvu sídelneho hradu u väčšiny uhorských žúp). Hrad bol postavený v 12. storočí. Počas tatárskych vpádov v 13. storočí bol útočiskom pre obyvateľov okolitých miest a dedín. Od 16. storočia bola centrom Spiša Levoča (po maďarsky: Lőcse).
[upraviť] Rody vládnúcich županov
V dobe, keď sa funkcia župana Spišskej stolice zastávala dedične, pochádzali župani z týchto rodov:
[upraviť] Dejiny
[upraviť] Hranice a vznik
Územie Spiša bolo pôvodne osídlené Slovanmi. Spiš bol súčasťou Veľkomoravskej ríše. V 11. storočí bolo územie Spiša z juhu obsadzované Uhorským kráľovstvom a zo severu Poľským kráľovstvom. V tom čase bol Spiš pokrytý prevažne pralesmi a riedko osídlený. Koncom 11. storočia tvorila hranicu Uhorska na Spiši rieka Hornád, na ktorej za účelom obrany severnej hranice Uhorska Maďari zakladali tzv. strážne osady. Spišský komitát (comitatus Scepusiensis) bol vytvorený v druhej polovici 12. storočia. V 50-tych rokoch 13. storočia sa uhorská hranica posunula na severe k Podolíncu a na severozápade na rieku Dunajec, niektorí poľskí historici však pripojenie nadhornádskej časti Spiša k Uhorsku pripisujú mieru uzavretému medzi Uhorskom a Poľskom v Spišskej Starej Vsi roku 1193. Región okolo Hniezdneho a Starej Ľubovne (nazývaný districtus Podoliensis) bol včlenený do Uhorska až na konci 13. storočia. Severná hranica stolice bola stabilizovaná až na začiatku 14. storočia.
[upraviť] Provincia X spišských kopijníkov
Do roku 1802 existovala na Spiši zvláštna samostatná malá provincia nazývaná Provincia X spišských kopijníkov (Parvus comitatus či Sedes superior), ktorá sa rozprestierala na východ od Popradu a bola vytvorená za účelom obrany severnej hranice Uhorska. Provincia mala svoje osobitné práva: žiaden z kopijníkov neplatil dane, oslobodení boli od platenia cla na jarmokoch a hraničných colných úradoch, tí čo mali zem na 8 popluží (150 jutár, 86,31 ha) boli povinní poslať pod prápor kráľa jedného ozbrojeného bojovníka, inak posielali štyria jedného. Volili si sudcov, ktorí mali právo súdiť v menších veciach, okrem krádeže a peňazí a stoličný súd teda nemal právo súdiť ich. Kto zomrel bez potomka, toho majetok zdedil ten, za koho sa vydala jeho vdova či dcéra. Tieto práva kopijníkov boli potvrdené kráľmi Belom IV. (1243), Karolom Róbertom (1314), Vladislavom II. (1511) či dokonca aj Ferdinandom I. Habsburským (1552). Obyvatelia týchto osád boli prevažne Slováci, rovnako tak aj mená osád. Súčasťou provincie boli tieto osady: Abrahámovce, Betlanovce, Filice (dnes časť Gánoviec), Hadušovce (dnes časť Spišských Tomášoviec), Hôrka (aj s časťami Kišovce, Svätý Ondrej, Primovce), Hozelec, Jánovce (vrátane Čenčíc a Machaloviec), Komárov, Levkovce (dnes časť Vlkovej), no v skutočnosti bolo tých osád viac.
Kopijníci boli šľachtici (zemania). Provincia netvorila súvislé územie, no mala autonómnu vládu podobnú vládam jednotlivých stolíc aj keď formálne bola podriadená Spišskej stolici. Až do 15. storočia bol jej centrom Spišský Štvrtok, ktorý však nebol súčasťou Provincie, od roku 1726 boli centrom provincie Betlanovce.
[upraviť] Nemecká kolonizácia
Väčšina spišských miest sa rozrástla príchodom Nemcov. Nemci na Spiš (ale aj iné oblasti Uhorska) prišli hlavne po tatárskom vpáde v 13. storočí, ktorý zmenil Spiš ako aj iné stolice Uhorska na málo zaľudnené oblasti (Spiš stratil až 50% obyvateľov). Následne kráľ Belo IV. pozval Nemcov kolonizovať Spiš a iné oblasti Slovenska, dnešného Maďarska a Sedmohradska (dnešné Rumunsko). Nemci pochádzali prevažne z oblastí okolo Baltického mora, ktoré boli v tom čase spustošené záplavami a zo Švábska (región v dnešnom Bádensku-Württembersku). Boli to prevažne odborníci v rôznych odvetviach a baníci. Mestá zakladané Nemcami väčšinou vznikali hneď vedľa slovenských usadlostí, s ktorými sa neskôr zlúčili, keďže nemecké mestá mali dlhoročné daňové úľavy, ktoré sa spojením so slovenskými osadami rozšírili aj na ich slovenských obyvateľov. Na juhu Spiša vznikali prevažne banícke usadlosti, neskôr mestá. Vďaka nemeckej kolonizácii mal Spiš veľkú nemeckú populáciu až do konca druhej svetovej vojny. Posledná vlna Nemcov prišla na Spiš v 15. storočí.
Na začiatku 13. storočia si obyvatelia Spiša vytvorili svoju vlastnú cirkevnú organizáciu nazvanú Bratstvo 24 duchovných kráľovských farností, ktorá užívala množstvo výhod miestnych predstavených. Organizácia bola obnovená po tatárskych vpádoch roku 1248.
[upraviť] Provincia 24 spišských miest
Súčasne si nemeckí obyvatelia Hornádskej a Popradskej kotliny vytvorili zvláštnu politickú jednotku s vlastnou správou. Prijali kolektívne privilégiá od kráľa Štefana V. roku 1271, ktoré boli potvrdené a rozšírené kráľom Karolom Róbertom roku 1317, pretože spišskí Nemci mu pomohli poraziť uhorských oligarchov v bitke pri Rozhanovciach 1312. Toto územie malo garantovanú samosprávu podobnú tej, ktorú mali kráľovské slobodné mestá. V roku 1317 toto územie zahrňovalo 43 obcí, vrátane Levoče a Kežmarku, ktorí z neho vystúpili roku 1344. Od roku 1370 41 obcí používali spoločný systém Spišského práva (zvaný v nemčine Zipser Willkür). Spočiatku bolo toto územie nazývané Communitas Saxonum de Scepus resp. Provincia Spišských Sasov. Od polovice 14. storočia sa zredukovalo na 24 obcí a jeho názov sa zmenil na Communitas Saxonum de Scepus resp. Provincia XXIV spišských miest. Na čele Provincie stál Gróf volený sudcami 24 miest.
Na Spiši sa nachádzalo ešte jedno privilegované územie: do roku 1465 existoval na juhu Spiša privilegované nemecké banícke mestá: Gelnica, Švedlár, Mníšek nad Hnilcom, Helcmanovce, Prakovce, Vondrišel (dnes Nálepkovo), Jaklovce, Margecany, Smolník, Slovinky, Krompachy), ktoré boli tiež vyňaté spod jurisdikcie Spišskej stolice.
[upraviť] Spišské mestá v poľskom zálohu
Hlavný článok: Spišské mestá v poľskom zálohu
Provincia 24 spišských miest bola rozpustená v roku 1412, pretože uhorský kráľ Žigmund Luxemburský dal do poľského zálohu 13 miest tejto provincie a panstvo Ľubovnianskeho hradu a Podolínec, aby mohol financovať vojnu proti Benátkam. Výmenou za to dostal 37 000 kôp českých grošov. Podobné zálohy boli v tom čase bežné, keďže za finančné pôžičky sa nevyberali úroky. Veriteľ dostal do zálohu určité mesto či región, z ktorého následne mohol užívať všetky daňové príjmy až do zaplatenia dlžnej sumy. Nikto však nečakal, že tento dočasný záloh bude trvať až dlhých 360 rokov.
V poľskom zálohu sa ocitli tieto mestá: Poprad, Ľubica, Matejovce, Spišská Sobota, Veľká, Stráže pod Tatrami, Ruskinovce (zaniknutá obec vo Vojenskom výcvikovom priestore Javorina pri Kežmarku), Spišská Belá, Spišská Nová Ves, Spišské Podhradie, Spišské Vlachy, Tvarožná a Vrbov a panstvo Ľubovnianskeho hradu s mestom Stará Ľubovňa a Hniezdne a panstvo mesta Podolínec. Tieto mestá netvorili súvislé územie. Tieto mestá si udržali svoje privilégiá (i keď tentokrát vo vzťahu k poľskému kráľovi, ktorý tieto privilégiá potvrdil) a vytvorili Provinciu 13 spišských miest. Zvyšných 11 miest z bývalých 24 vytvorilo Provinciu 11 spišských miest, ktorá si však nedokázala udržať svoje práva a roku 1465 bola úplne včlenená do Spišskej stolice a mestá sa stali panstvom pána Spišského hradu. Väčšina z nich sa zmenila na dediny a stratila svoj nemecký charakter. Zálohované územia zostali integrálnou súčasťou uhorského kráľovstva (aj Ostrihomskej arcidiecézy), predmetom zálohu bol len ekonomický prospech z týchto miest. Poľsko bolo oprávnené menovať správcu („starostu“) týchto miest sídliaceho v Starej Ľubovni. Spravovať ich ekonomické a daňové záležitosti a udržiavať vojenské jednotky na dôležitých cestách dokonca aj mimo týchto miest. Vďaka ich medzinárodnej sprostredkovateľskej pozícii (nemecké mestá so Slovákmi v Uhorsku zálohované Poľsku) tieto mestá zažili ekonomický rozkvet. Používanie poľštiny bolo podporované poľským starostom a študentmi z týchto miest navštevujúcich Poľskú Univerzitu v Krakove.
[upraviť] Provincia 16 spišských miest
Keďže Poľsko nebolo ochotné vrátiť prosperujúce mestá, úsilie Uhorského kráľovstva vyplatiť dlh (obzvlášť v rokoch 1419, 1426 a 1439) zlyhalo a neskôr nikto nebol schopný zaplatiť túto obrovskú sumu peňazí, hoci celé kráľovstvo vravelo o potrebe tak urobiť. Keď potom začali byť mestá príliš zneužívané najmä za vlády Teodora Konštantína Lubomirskeho, kráľovnej Márie Jozefy a grófa Henricha Brühla rakúska cisárovná a česká a uhorská kráľovná Mária Terézia sa rozhodla získať tieto mestá silou. Využila vzbury šľachty v Poľsku v druhej polovici 18. storočia a obsadila mestá (so súhlasom poľského kráľa) bez zaplatenia dlhu. Tento akt bol potvrdený pri prvom delení Poľska roku 1772 a v roku 1773 keď bol záloh zrušený. V roku 1778 13 spišských miest znova získalo práva z roku 1271, ktoré boli ešte rozšírené na zvyšné 3 bývalé zálohované mestá a bola založená Provincia 16 spišských miest. Centrom Provincie sa stala Spišská Nová Ves. Avšak tieto práva boli postupne redukované a o 100 rokov už boli garantované len náboženské a kultúrne práva. Nakoniec bola Provincia v roku 1876 úplne rozpustená a včlenená do Spišskej stolice.
[upraviť] Niektoré iné udalosti
[upraviť] Národnosti
Podľa sčítania obyvateľov v Uhorsku v roku 1869 (1900, 1910) na Spiši žili tieto národy:
Na Spiši však počas celej histórie nežili takmer žiadni Maďari (len pri obsadzovaní Spiša na začiatku 11. storočia tvorili obyvateľstvo strážnych obcí, a na konci 1. svetovej vojny žilo veľa Maďarov v Krompachoch, pracujúcich v tamojšej hute). Náhly nárast počtu obyvateľov maďarskej národnosti po roku 1869 sa dá vysvetliť štatistickou manipuláciou (kritériom bolo najpoužívanejší jazyk) a silná maďarizácia najmä medzi Nemcami.
Na severe Spiša, hlavne v bývalom okrese Spišská Stará Ves, ale tiež na Orave a poľskom Spiši a Orave, žije malá menšina, nazývajúca sa Gorali. Rozprávajú jazykom blízkym tak slovenčine, ako aj poľštine a obsahujúcim aj mnoho karpatizmov. Táto jazyková menšina vznikla v dôsledku troch migračných vĺn: zo Sączského regiónu a Nižného Podhalia (13. až 17. storočie) ako aj Skalného Podhalia 18. storočie. Poľština/goralčina koncom 18. storočia bolo v kostoloch a školách postupne nahradzovaná slovenčinou. Tým, že ich poľská vláda v roku 1918 považovala za Poliakov a tak aj vznikli požiadavky Poľska na tento región. Oni sami seba považovali za Slovákov už aspoň od 18. storočia, skutkom vyssie opisanej slovakizacie
[upraviť] Okresy
Od začiatku 15. storočia bola Spišská stolica rozdelená na 3 slúžnovské okresy, v rokoch 1598-1773 sa volali:
V roku 1798 za Jozefa II. sa ich počet zvýšil na 4:
V druhej polovici 19. storočia sa Spiš delil už na 6 okresov a neskôr na týchto 8:

Summary:
Spiš (lat. Scepusium, maď. Szepes, poľ. Spisz, nem. Zips) je názov historického komitátu, stolice a župy Uhorska. Spišská župa sa rozkladala prevažne v severovýchodnej časti dnešného Slovenska.
Jej malá časť leží v dnešnom južnom Poľsku, medzi riekami Dunajec a Bialka a štátnou hranicou so Slovenskom.
Dnes je to len historický názov príslušného územia bez politickej subjektivity (ako Burgundsko či Baskicko vo Francúzsku), resp. označenie jedného z oficiálnych turistických regiónov Slovenska, no medzi ľuďmi je názov tohto regiónu stále zaužívaný. Pozri Spiš (región).