[redigera] Händelseförloppet
I korthet: På kvällen den 28 februari 1986 promenerar Olof och Lisbet Palme hemåt efter ett biografbesök utan eskort av livvakter. Klockan 23.21, vid korsningen Sveavägen och Tunnelgatan, beskjuts först Olof Palme och därefter Lisbet Palme med var sitt skott från en revolver på kort avstånd av en gärningsman som därefter snabbt avviker från platsen. Olof Palme avlider omedelbart, men transporteras till Sabbatsbergs sjukhus där han dödförklaras klockan 00.06. Lisbet Palme klarar sig med lindriga fysiska skador.
[redigera] Före biografbesöket
Biografbesöket hade bestämts med mycket kort varsel och först diskuterats av Palmes hustru Lisbet Palme på hennes arbetsplats under eftermiddagen 28 februari. Ett besök på just Grand diskuterade hon sedan med sonens fästmö i telefon vid 17-tiden. Olof Palme, som tidigare under eftermiddagen skickat hem sina livvakter, fick höra om bioplanerna först vid hemkomsten runt 18.30. Han talade så med sin son Mårten, som då redan köpt biljetter till Grand, i telefon om ett biobesök på antingen Grand eller Spegeln men inget blev bestämt. Att även makarna Palme skulle besöka Grand bestämdes dem själva emellan runt klockan 20.00. Den senare polisutredningen har undersökt om Lisbet Palmes arbetsplats, makarna Palmes hem och/eller telefon varit avlyssnade utan att kunna finna några sådana spår. Enligt polisen finns det heller inget som tyder på att paret förföljdes från hemmet till biografen.
[redigera] Biobesöket och mordet
Fredagen den 28 februari 1986 anlände Olof Palme till sitt hem på Västerlånggatan 31 i Gamla stan ungefär 18.30 efter en helt vanlig arbetsdag. Han ringde några telefonsamtal och åt middag med sin fru. Strax efter 20.30 lämnade paret hemmet och gick till fots till tunnelbanestationen Gamla stan. Med tunnelbanan åkte de till tunnelbanestationen Rådmansgatan och promenerade därifrån till biografen Grand på Sveavägen. Där mötte de sonen Mårten med fästmö. Klockan var då strax före 21.00. Palme köpte själv biljetter i kassan till Suzanne Ostens film Bröderna Mozart (1986) som började 21.15.
Efter filmens slut dröjde alla fyra kvar något utanför biografen fram till 23.15 när de skildes åt och paret Palme började gå Sveavägen söderut. Vid Adolf Fredriks kyrkogata korsade de Sveavägen och fortsatte på dennas östra sida. När de passerade Tunnelgatan och Dekorima-butiken (som numera heter Kreatima) kom en man upp bakom Palme och sköt honom från nära håll i ryggen ungefär 23.21.30. Skottet var omedelbart dödande. Ett andra skott åsamkade Lisbet Palme en skråma längs ryggen. Därefter avvek gärningsmannen in på Tunnelgatan och uppför trapporna mot Malmskillnadsgatan. Han fortsatte över gatan och nedför David Bagares gata. Därefter upphör spåren.
Vad som hände efter skotten och minuterna därefter kan i vissa fall avgöras på sekunden när: samtalen med larmcentralen spelas in automatiskt och på bandet finns tidsangivelser från Fröken Ur. Utifrån detta går det att uppskatta när andra händelser inträffade.
[redigera] Timmarna efter mordet
1986 sändes ej nyheter i Sveriges Radio nattetid. En stund innan 01.00 den 1 mars började Sveriges Radio P3 sända musik utan mellansnack. 01.10 läste inrikesreportern Jan Ström upp följande:
Under lördag förmiddag återkommer riksdagens talman Ingemund Bengtsson från Spanien, kung Carl XVI Gustaf återvänder till Stockholm från Storlien och länspolischef Hans Holmér återvänder från Borlänge. Talmannen entledigar samtliga statsråd men ber dem sitta kvar som expeditionsministär. Vid ett möte 09.00 väljer den socialdemokratiska partistyrelsen Ingvar Carlsson till tillförordnad partiledare.
Under lördag och söndag ställer Sveriges Television in alla underhållningsprogram, exempelvis Gomorron Sverige, Jubel i busken och Razzel. Det diskuterades även om att Vasaloppet, traditionsenligt planerat att genomföras den 2 mars skulle ställas in, men tävlingsledningen beslutade att genomföra skidloppet som planerat.
[redigera] Spår
De enda spår som gärningsmannen lämnade efter sig är två kulor av typen Winchester-Western .357 Magnum. Båda kulorna överensstämmer med de blyfragment som hittats i paret Palmes kläder. Det överlägset vanligaste vapnet för denna ammunition är Smith & Wesson .357 och därför har stora ansträngningar gjorts för att hitta vapnet.
[redigera] Vapen som figurerat i utredningen
Under utredningens gång har polisen provskjutit 500 magnumrevolvrar. Utredningen har fäst särskild vikt vid att spåra de 10 magnumrevolvrar som var stöldanmälda vid tiden för mordet. Av dessa har polisen kunnat spåra samtliga utom Sucksdorffrevolvern. Den så kallade Mockfjärdsrevolvern är i alltför dåligt tekniskt skick för att polisen ska kunna avgöra om det är mordvapnet.
[redigera] Gärningsmannen
Genom att väga samman vittnesuppgifterna går det att få fram följande: mordet begicks av en man som var 175–190 cm, bar en mörk jacka eller rock, hade ett rörelsemönster som vissa vittnen beskrivit som klumpigt, haltande, rullande, andra som smidigt, och som var mellan 30 och 50 år. Något regelrätt signalementsförhör med Lisbeth Palme har inte dokumenterats och hennes uppgifter om gärningsmannen har kommit successivt.
Den gärningsmannabeskrivning som presenterades 1994 drar slutsatsen att mordet genomfördes av en ensamagerande gärningsman som träffade Palme vid biografen Grand. Gärningsmannen är en personlighetsstörd man som drivs av sitt Palmehat. Han har sannolikt haft relationssvårigheter hela livet, särskilt med auktoriteter av olika slag. Han är inåtvänd, ensam och personlighetsstörd men inte psykotisk. Hans tillstånd är nära kopplat till att han har "misslyckats" i livet. Motgångarna gör honom deprimerad och depressionen fördjupas till paranoia. När/om personer av detta slag börjar begå våldsbrott är de i regel 35–45 år gamla.
Det har ifrågasatts om denna gärningsmannabeskrivning alls är relevant, eftersom en sådan vanligtvis görs för gärningsmän som upprepar sina brott, till exempel seriemördare, där det går att se mönster mellan de olika gärningarna. SOU 1999:88 menar dock att det viktiga är hur mycket information som finns tillgänglig, inte antalet brottsliga gärningar.
[redigera] Fantombilderna
Med hjälp av en signalementmaskin lånad från Bundeskriminalamt i Wiesbaden i Västtyskland framställde polisen med hjälp av ett vittne en så kallad fantombild av gärningsmannen. Bilden publicerades den 6 mars 1986 och resulterade i en mycket stor mängd tips, cirka 7 000–8 000, till polisen. Vittnet ifråga har mellan 23.30 och 23.40 "nästan stött ihop med" en man i Smala gränd utanför restaurang Alexandra. När mannen fick syn på vittnet hade han sett förskräckt ut, vänt sig om och skyndat vidare. Vid Snickarbacken har han tagit av åt höger mot Birger Jarlsgatan.
Fram till 1987 får polisen in sex tips om en viss man som är bosatt i närheten av mordplatsen. Mannen var psykiskt sjuk och har på olika sätt varit fixerad av Olof Palme. Han har beskrivit sig själv som "Palmes kronprins" eller "Palmes högra hand". Vittnet från Smala gränd har vid förhör pekat ut den psykiskt sjuke mannen som den som var mest lik den man hon mötte på mordkvällen. Den psykiskt sjuke mannen har för polisen uppgett att han på mordkvällen befann sig på ett visst nöjesställe från cirka 21.00 till 02.00. Något alibi har han inte kunnat presentera. Det har dock aldrig funnits några särskilt starka skäl att tro att denne man är gärningsmannen.
En andra fantombild publicerades den 24 mars 1986. Bilden bygger på uppgifter från ett vittne som sett en man följa efter Olof Palme på Sergels torg den 27 februari 1986. Polisutredningens nuvarande ståndpunkt är att vittnet medvetet lämnat falska uppgifter – att den förföljande mannen aldrig har funnits.
[redigera] Utredningen
Personer som sysslat med utredningen eller domstolsförhandlingarna:
Fram till 2006 hade utredningen kostat 350 miljoner kronor.
[redigera] Domstolsbehandlingen
Christer Pettersson förhördes upplysningsvis första gången den 28 maj 1986 om sina förehavanden på mordkvällen. Från oktober 1988 har polisen börjat intressera sig särskilt för Pettersson och från den 16 november 1988 började hans telefon att avlyssnas. Den 14 december 1988 hämtades han till förhör igen och Lisbet Palme pekade vid en videokonfrontation ut Pettersson som gärningsman. Pettersson greps och häktades. Åtal väcktes vid Stockholms tingsrätt den 29 maj 1989.
[redigera] I tingsrätten
[redigera] Åklagarens framställan
Åklagaren formulerade gärningsbeskrivningen sålunda:
Kärnan i brottsmisstankarna mot Pettersson kan sammanfattas så här:
[redigera] Petterssons ståndpunkt
Pettersson har redan från början hävdat att han efter ett besök på en spelklubb på Oxtorgsgränd nära Sveavägen lämnat denna vid cirka 22.30 och tagit pendeltåget till bostaden i Rotebro med avgångstid antingen 22.45 eller 23.15, att han somnade på tåget och vaknade först i Märsta och att han sedan tog vändande tåg tillbaka till Rotebro. Han kom till sin bostad strax före midnatt, något som enligt Pettersson skulle kunna intygas av en kamrat som befann sig i hans lägenhet. Detta vittne har i förhör uppgett att Pettersson sannolikt kom hem mellan 00.15 och 01.00, men att han å andra sidan tidigare under kvällen lämnat lägenheten vid en så pass sen tidpunkt att han inte kan ha haft möjlighet att se makarna Palme bege sig in på Grand. Skillnaderna här beror möjligtvis på att förhören gjordes flera år senare.
[redigera] Vittnen
Bland de vittnesuppgifter åtalet stödde sig på fanns:
Åklagaren hade svårt att visa att Pettersson hade motiv att döda Palme. Några vittnen hade hört Pettersson i vaga termer uttala missnöje mot myndigheterna. I tingsrätten uttalade Pettersson sin beundran för Palme som "Sveriges ende statsman". Polisens utredning försökte klargöra Petterssons kunskaper och erfarenhet av att använda eldvapen och om han har haft tillgång till eldvapen, exempelvis genom den spelklubb i närheten av mordplatsen han brukade besöka. Vid tingsrättsförhandlingarna framkom inget som visade att Pettersson hade något vapen disponibelt när Palme mördades. Hovrätten ansåg att ingenting visade att Pettersson hade tillgång till skjutvapen på kvällen den 28 februari 1986.
[redigera] Domen
Rättegången pågick 5 juni 1989 – 10 juli 1989. I dom den 27 juli 1989 dömde tingsrätten Pettersson till livstids fängelse för mord på Olof Palme och framkallande av fara för annan avseende skottet mot Lisbet Palme. Tingsrättens ledamöter var oeniga, de två juristdomarna ansåg att åtalet skulle ogillas och Pettersson frikännas.
[redigera] I hovrätten
Domen överklagades till Svea hovrätt som höll rättegång 12 september 1989 – 9 oktober 1989. Några dagar efter rättegångens slut försattes Pettersson på fri fot. I dom av den 2 november 1989 friar hovrätten enhälligt Pettersson från ansvar. Hovrätten pekade på att inga andra vittnen än Lisbet Palme kunnat peka ut Pettersson vid brottsplatsen, avsaknaden av teknisk bevisning (krutstänk, mordvapen) och att utredningen inte kunnat visa att Pettersson haft motiv att döda Olof Palme. Lisbet Palmes minnesbild av den flyende gärningsmannen ifrågasattes eftersom hon säkerligen måste ha varit upprörd och koncentrerat uppmärksamheten på sin make.
Riksåklagaren valde då att inte föra målet vidare till Högsta domstolen. Pettersson tillerkändes 300 000 kronor i skadestånd för den tid han varit frihetsberövad.
[redigera] Resningsansökan
I 1996 utlämnade advokat Pelle Svensson delar av den så kallade "Bombmannen" Lars Tingströms testamente, vilket författades av Tingström på sin dödsbädd 1993. I testamentet berättar Tingström att Pettersson utförde mordet tillsammans med honom, detta därför att han dömts oskyldig i "stora bombmålet", som omfattade två större bombdåd i Stockholm och Nacka. Pettersson och Tingström var då bästa vänner, och Tingström skall ha yttrat att han skulle ta en grym hämnd "och blod skulle flyta på Stockholms gator". När Tingström därefter dömdes till livstids fängelse, "övergick" ansvaret till Pettersson, som slutligen också skall ha mördat Palme, som ansågs att ha "varit översta ansvariga för den rättsröta" han utsatts för.
Den 5 december 1997 ingav riksåklagaren en resningsansökan till Högsta domstolen.
[redigera] Nya vittnen
Några exempel på de nya vittnesmålen som lämnades in vid resningsansökan:
[redigera] Avslag
Den 28 maj 1998 avslog Högsta domstolen resningsansökan. Det ansågs inte sannolikt att den nya uppgifterna skulle ha lett till en fällande dom i hovrätten (sannolikhetsrekvisitet).
[redigera] Den misstänkte död
Den 29 september 2004 avled Christer Pettersson i sviterna av en skallfraktur som tros ha orsakats av ett epileptiskt anfall.
[redigera] Övriga spaningsuppslag
[redigera] 33-åringen
Redan dagen efter mordet kom det in ett tips från en kvinna som berättade att hon föregående kväll varit på kafé Mon Chéri på Kungsgatan och där kommit i samspråk med en man som uttalat sitt hat mot Olof Palme. Mannen hade lämnat över ett visitkort med namnet Vic G och telefonnummer. Andra tipsare hörde av sig med upplysningar om palmehatiska uttalanden och att mannen ägde ett sådant vapen som polisen trodde hade använts vid mordet.
Den 8 mars 1986 hämtades Victor Gunnarsson till förhör men släpptes samma kväll. Den 12 mars hämtades han till förhör igen och delgavs misstanke om delaktighet i mord på Olof Palme. Han anhölls samma kväll. Vid husrannsakningar i hans bostad hittades palmefientliga skrifter samt en parkas som Gunnarsson bar på mordkvällen. En kriminalteknisk undersökning av parkasen hittade spår som eventuellt kunde komma från ett skjutvapen men inte av den typ polisutredningen sökte efter.
I förhör uppgav Gunnarsson att han besökt Mon Chéri och där pratat med tre kvinnor. Efter att de gått har han pratat med två ynglingar. Därefter gick han till biografen Rigoletto för att se en film och gick därefter till McDonald's på Kungsgatan. Ynglingarna har förhörts av polisen och de säger att Gunnarsson lämnade kaféet mellan 23.00 och 23.30. Andra vittnen har sett honom på McDonald's.
Inget av vittnena vid brottsplatsen kunde med säkerhet peka ut Gunnarsson och Lisbet Palmes uppgifter om gärningsmannens klädsel stämmer inte med den klädsel Gunnarsson bar.
Gunnarsson häktades den 17 mars 1986 och försattes på fri fot den 11 april 1986. Han var dock föremål för telefonavlyssning maj 1987 - juni 1987, augusti 1987 - november 1987 och januari 1988. Efter tingsrättens dom mot Pettersson lades förundersökningen mot Gunnarsson ned.
Den bild som polisutredningen ger är av en person som är uppvuxen i Jämjö i Blekinge, utåtriktad, som har rest mycket och försörjt sig på tillfälliga arbeten, hatar Palme, gillar vapen, intresserad av politik och samhällsfrågor och är anhängare av extrema rörelser, däribland EAP. För vittnen har han uppgivit att han stridit för USA i Vietnamkriget (ett orimligt påstående med tanke på hans ålder), att han är utbildad av FBI och CIA och att han var CIA-agent men en kontroll kunde endast visa att han gjorde vapenfri tjänst under värnpliktstiden. Personer i hans omgivning beskrev honom som "ofarlig", "lättledd", "fantiserande", "lögnaktig" och "lever i sin egen värld".
Polisen Börje Wingren, som ledde förhören med Gunnarsson, gav 1993 ut boken Han sköt Olof Palme, skriven i samarbete med journalisten Anders Leopold. Wingren anser att Gunnarsson är gärningsmannen medan Leopold menar att Gunnarsson med hög sannolikhet var med i en konspiration initierad av bland andra CIA. Gunnarsson skulle ha varit på plats när Palme sköts men inte den som höll i vapnet. En möjligt planerad syndabock, enligt Leopold.
I januari 1994 påträffades Gunnarsson mördad i North Carolina i USA. En före detta polisman har dömts för mordet med svartsjuka som motiv, men han vidhåller att han är oskyldig.
[redigera] Polisspåret
I vardagligt språkbruk menas med "polisspåret" att det skulle ha funnits en sammansvärjning med ett flertal poliser i Stockholm. I polisutredningen finns inte ett enskilt spaningsuppslag som kan kallas "polisspår", men däremot ett stort antal tips som gäller vissa poliser som har betett sig misstänkt vid tiden före, under eller efter mordet.
För mordkvällen gäller det främst vittnesobservationer av män med walkie-talkies på platser som i tid och rum tangerat makarna Palmes promenad till och från biografen Grand, medveten förhalning på Stockholmspolisens sambandscentral, fördröjning av larm med mera, vilket i kombination med vissa utpekade polispatrullers aktiviteter – eller brist därpå – skall ha lett till att gärningsmannen kom undan.
Det enda polisutredningen har kunnat komma fram till är att det fanns poliser i Stockholm som hade högerextrema åsikter och vapenintresse, men inget som tyder på inblandning i Palmemordet. SOU 1999:88 menar dock att polisspåret borde ha utretts djupare för att bland annat förebygga den misstro mot polisen som privata kritiker av utredningen har kunnat utnyttja.
Flera av poliserna som undersöktes i samband med polisspåret var medlemmar av eller hade kopplingar till den s.k. basebolligan.
Filmen I lagens namn hade premiär 1986, vilket skapade ett gynnsamt klimat för misstankar mot polismän.
[redigera] PKK-spåret och Ebbe Carlsson-affären
Redan den första veckan efter mordet blev polisutredningen intresserad av den kurdiska organisationen PKK som eventuellt inblandad i mordet. Under 1984 och 1985 hade avhoppade PKK:are mördats i Uppsala och Stockholm. Runtom Europa hade PKK varit inblandat i grova våldsbrott. Regeringen hade förklarat PKK som terrororganisation och medlemmar av PKK hade dömts till kommunarrest. PKK kunde därför tänkas ha både motiv och förmåga att slå tillbaka mot svenska intressen.
Den 14 mars 1986 genomfördes en razzia, Operation Alfa, mot den svensk-kurdiska föreningen. Under hösten och vintern 1986 förberedde polisen en större razzia där 22 personer skulle hämtas till förhör. Tanken bakom en stor razzia var att ett tillslag skulle röra om så mycket att personer började berätta vad de visste om PKK:s inblandning i mordet på Palme. Slutresultatet blev att tre personer satt häktade i en vecka. Polisutredningen fördes inte framåt.
Svagheten med PKK-spåret har alltid varit att även om PKK har haft motiv och förmåga att mörda Olof Palme har det aldrig gått att få fram någon "PKK:are på Sveavägen".
I förlängningen ledde PKK-spåret till den så kallade Ebbe Carlsson-affären där justitieminister Anna-Greta Leijon avgick efter att det avslöjades att hon skrivit ett rekommendationsbrev till förläggaren Ebbe Carlsson för att bedriva privatspaning, där höga polischefer (till exempel Hans Holmér och P-G Näss) dömdes för att ha bedrivit avlyssning olagligt och där Ebbe Carlsson och några polismän dömdes för att ha smugglat in avlyssningsutrustning i landet.
[redigera] Sydafrika-spåret
Sydafrika-spåret går ut på att det var den sydafrikanska underrättelsetjänsten Bureau of State Security (BOSS) som mördade Palme. Palme var internationellt känd för sin kamp mot apartheid. Själva spåret låter sig knappast sammanfattas kort, SOU 1999:88 ägnar 35 sidor åt att sammanfatta spaningsläget. I korthet handlar det om anklagelser och motanklagelser från personer som har haft samröre med Sydafrikas underrättelsetjänst. Uppgifterna är motstridiga, har karaktären av andrahandsinformation och uppgiftslämnarnas trovärdighet kan ifrågasättas. Spaningsledningen (Helin) har emellertid bekräftat att den sydafrikanska agenten Craig Williamson befann sig i Stockholm när mordet inträffade.
[redigera] Övriga teorier
Ett stort antal böcker har skrivits om mordet. I bibliotekskataloger kan man vanligen söka på "Palmemordet" som ämnesord.
En teori säger att KGB låg bakom mordet på grund av att Palme "vägrade lyda order". I samband med det ska det ha hållits ett möte i Schweiz där det ska ha rests krav på att han skulle röjas ur vägen. Efter detta möte gick något snett. Den högsta sovjetledningen informerades inte om att den dåvarande svenska statsministern skulle likvideras. Men i den mycket byråkratiska KGB-organisationen knappade någon in på datorn att Olof Palme, vid första bästa tillfälle skulle likvideras. Exakt vem av de olika KGB-tjänstemännen det skulle ha varit visste man aldrig, men de skulle ha vissa misstankar mot en viss person, därav togs han in på förhör av palmegruppens spanare minst två gånger, men släpptes av Hans Holmér efter ett dygn den andra gången. Den dåvarande Palmeåklagaren Jörgen Almblad kunde inte heller utesluta någon mördare eller något motiv. Kriminalkommisarien Hans Ölvebro ville inte heller kommentera dessa uppgifter.
[redigera] Fler kända teorier
[redigera] Hylins intervjuer och teori
[redigera] Mordet ett misstag
I februari 2006 presenterade filmaren Mikael Hylin i SVT-dokumentären Jag såg mordet på Palme teorin om att Christer Pettersson verkligen begick mordet men i tron att Palme var Sigge Cedergren, en knark-distributör. Teorin bygger på intervjuer med personer i den undre världen, och kommer i själva verket från tidigt i spaningsarbetet, men i och med att vissa poliser ville dölja sina kontakter med bland annat Cedergren lyckades de få avgörande bevismaterial förstört och teorin diskrediterad.
[redigera] De bekantas berättelser
Dokumentären beskriver hur några av Christer Pettersons gamla bekanta har talat om mer och mer om vad de vet, allteftersom de själva närmar sig döden. En person som stod Pettersson nära berättade att Pettersson (som på den tiden ibland arbetade som torped) hade fått i uppdrag att skrämma Cedergren. Andra bekanta menade att Sigge Cedergren velat ha Pettersson död och därför beställt ett mord denne. Pettersson hade vid kännedom om detta reagerat argsint och i syfte att misshandla eller döda Cedergren då börjat söka efter denne.
Pettersson var kvällen 28 februari enligt dennes bekantas utsagor alltså ute efter Cedergren och hade också en laddad pistol med sig. Då Cedergren bodde i närheten av biografen Grand, på Tegnérgatan 16, väntade en drogpåverkad Pettersson därför på denne utanför bion. När biobesökarna kommit ut och passerat Dekorima, hade han bakifrån fått syn på Palme och hans fru, och i tron att det var Cedergren med flickvän (bl a skulle Cedergren ofta ha burit en pälsmössa och rock snarlik Palmes diton) hade han följt efter paret, närmat sig och sedan skjutit Palme i tron att han gjorde sig av med den man som beställt ett mord på honom. Denna metod, att närma sig offret bakifrån, skull enligt de bekanta Pettersson flera gånger tidigare ha använt sig av.
Den här versionen stöddes av flera personer som kände eller intervjuade Petterson och hans närmaste bekanta under många år efter mordet. Petterson ska för de närmaste vännerna ha erkänt att han skjutit Palme av misstag. Hans bekanta har dessutom givit tillräckligt med fakta för att det ska stå klart att Pettersson vid tidpunkten för mordet var inblandad i en konflikt i Stockholms undre värld. Cedergren hotade Pettersons liv, Petterson var ute efter Cedergren just den kvällen, och hade ett laddat vapen med sig. Enligt programmet ledde denna konflikt alltså till att Pettersson av misstag istället dödade Olof Palme.
[redigera] Polisens brist på insats
Filmen vill samtidigt påvisa att polisens agerande på mordkvällen varit direkt kopplat till ett planerat mord på Cedergren. Mordet skulle ha beordrats av en Mr X som sagts vara Cedergrens knarkleverantör och något av "Sveriges knarkkung". Enligt de intervjuade hade bland annat poliser på plats bryskt avvisat Östlund när denne skulle besöka Cedergrens lägenhet, men lite senare, en kort stund innan mordet, hade poliserna försvunnit från området.
Filmen indikerar vidare att polisen varit medveten om att mordet på Cedergren skulle äga rum och att den därför lämnat området fritt för en mördare. Då det finns motsägelsefulla utskrifter av Cedergrens avlyssnade telefon indikerar Hylin att polisen möjligen medvetet lämnat platsen, men att den i efterhand försökt sopa igen spåren. Det skulle absolut inte få komma till allmän kännedom att polisen skapat en möjlighet för mordet genom att lämna fältet fritt för Pettersson att söka mörda Cedergren. Filmen menar också att detta skulle kunna vara anledningen till polisens relativt långsamma reaktion efter att skotten fallit. Polisen skulle alltså ha velat ge den på förhand kände mördaren fritt utrymme att efter utfört dåd försvinna från platsen.
[redigera] Debatt emot teorin
Den 28 februari samma år publicerade Dagens Nyheter en debattartikel av Lars Borgnäs och Tomas Bresky som ifrågasätter riktigheten i uppgifterna i filmen. De påstår att Mikael Hylin har ignorerat de källor som talar emot hans teori och att filmen inte kan tas på allvar. Den person som påstår sig ha varit vittne till hur Pettersson sköt Palme befann sig 23.15 - 23.21 i Grands foajé och ringde Cedergren och kan därmed inte bevittnat mordet. Vittnet var känt av polisen före rättegångarna och det framkom inte heller varför denne hållit tyst trots belöningen på 50 miljoner kronor. Borgnäs och Bresky har tidigare gjort flera undersökningar av materialet.
[redigera] Framtiden
Det förefaller orimligt att tänka sig att en ny person skulle åtalas för mordet på Olof Palme med tanke på att Lisbet Palme har utpekat Christer Pettersson som gärningsmannen. En lärdom från hovrättens friande dom är att det inte räcker med vittnesbevisning i just detta fall utan det krävs även teknisk bevisning. Det skulle exempelvis kunna vara ett mordvapen som kan knytas till en viss person och att denne person kan knytas till brottsplatsen. Att göra detta två decennier efter brottet är naturligtvis förenat med stora svårigheter.
Enligt tidigare gällande lagar skulle brottet ha preskriberats 25 år efter det att det begicks - alltså år 2011. Men p g a en lagändring i januari 2010 kommer varken Palmemordet eller andra outredda brott av allvarlig karaktär att falla för någon preskriptionstid. I dagsläget, 2010, arbetar två utredare på heltid med fallet vars uppgifter framför allt är att följa upp tips från privatspanare.
För tips som kan leda till att en gärningsman fälls för mordet på Olof Palme är utlyst en belöning på upp till 50 miljoner kronor.
[redigera] Palmemordet i populärkulturen
Kjell Sundvall regisserade Sista kontraktet (1998), som handlar om mordet på Palme och påstår att det fanns en konspiration bakom detta.
Leif G.W. Persson har i sin bok Mellan sommarens längtan och vinterns köld skrivit om ett mord som i stort påminner om mordet på Palme och i boken Faller fritt som i en dröm (2007) skriver han om utredningen.

Summary:
Palmemordet är benämningen på den händelse då Sveriges statsminister Olof Palme sköts till döds i korsningen Sveavägen–Tunnelgatan i centrala Stockholm på fredagskvällen den 28 februari 1986 klockan 23.21.
Efter mordet följdes ett flertal spår i Palmeutredningen, däribland PKK-spåret, 33-åringen och Sydafrika-spåret, men dessa ledde inte till någon framgång. I december 1988 blev Christer Pettersson anhållen för mordet. Han dömdes senare av Stockholms tingsrätt men frikändes av en enig hovrätt i november 1989. Misstankarna mot Christer Pettersson kvarstod dock och en resning begärdes av riksåklagaren i december 1997, men denna avslogs av Högsta domstolen den 28 maj 1998. Pettersson avled 2004.
Brottsutredningen kring Palmemordet är Sveriges största och dyraste någonsin och bedrivs fortfarande aktivt, enligt professor Leif G.W. Persson är den också världens största. Enligt äldre bestämmelser skulle mordet under 2011 preskriberas, men i januari 2010 beslutade riksdagen att avskaffa preskriptionstiden på allvarliga, grövre brott, så detta kommer inte att ske. En belöning på upp till 50 miljoner kronor för tips som leder till att en gärningsman fälls för mordet finns fortfarande utsatt.


[redigera] Ursprung och inspiration
Shah Jahan var härskare över mogulriket under dess blomstringstid. När hans andra maka Mumtaz Mahal dog 1631 i samband med att hon födde sitt fjortonde barn, dottern Gauhara Begum , sörjde Shah så intensivt att han beslutade att uppföra ett stort mausoleum till hennes minne som blev kallat Taj Mahal . Uppförandet av mausoleet inleddes kort efter Mumtazs död. Huvudmausoleet stod färdigt 1638, och de omgivande byggnaderna och trädgården färdigställdes fem år senare.
Den franske resenären François Bernier, som besökte Agra 1663, skrev följande: Jag ska avsluta detta brev med en beskrivning av de två fantastiska mausoleer, vilka gör att Agra rankas över Delhi. Ett uppfördes av Jehan-guyre [sic] till hans far Ekbars ära; och Chah-Jehan uppförde det andra till minnet av sin makas Tage Mehale, en sådan extraordinär och hyllad skönhet, i vilken hennes make var så förälskad att det sägs att han var henne trogen hela livet och att han vid hennes död blev så förtvivlad att han var nära att gå i graven för henne.
[redigera] Influenser
Taj Mahal omfattar och omformar många stiltraditioner, särskilt inom persisk och tidig mogularkitektur. Inspiration kom från flera timurid- och mogulbyggnader. Bland dessa finns Gur-Emir (Timurs grav i Samarkand – stamfadern till moguldynastin ), Humajuns grav, Itmad-Ud-Daulahs grav (kallas ibland Baby Taj) och Shah Jahans egen Jama Masjid i Delhi. Under hans beskydd förfinades den moguliska byggnadskonsten. Tidigare mogulbyggnader var huvudsakligen byggda i röd sandsten, men Shah Jahan bidrog till användande av vit marmor med halvädelstenar.
[redigera] Trädgården
Byggnadskomplexet ligger i och kring en 300 × 300 meter stor charbagh (en formell mogulträdgård uppdelad i fyra delar). Trädgården har upphöjda gångar som delar in varje fjärdedel i 16 nedsänkta parterrer eller blomrabatter. En upphöjd vattentank i marmor mitt i trädgården, mitt emellan graven och porten, en linjär reflekterande bassäng i nord-sydlig riktning reflekterar Taj Mahal. I resten av trädgården finns trädalléer och fontäner.
Charbaghträdgårdar infördes i Indien av den förste mogulhärskaren Babur, inspirerad av persiska trädgårdar. Syftet med en charbagh är att den ska påminna om paradisets trädgårdar (från persiskans paridaeza — en muromgärdad trädgård). I mysticistiska islamiska texter från mogulperioden beskrivs paradiset som en idealträdgård, fylld av överflöd. Vatten spelar en stor roll i dessa beskrivningar. I paradiset finns, enligt dessa texter, fyra floder som mynnar från en central källa eller berg och delar in trädgården i nord, väst, syd och öst.
De flesta av mogulcharbagherna är rektangulära, med en grav eller en paviljong i mitten av trädgården. Taj Mahals trädgård är ovanlig i och med att graven ligger i den bortre änden av trädgården. Upptäckten av Mahtab Bagh eller "Månskensträdgården" på andra sidan av floden Yamuna möjliggör en annan tolkning — den att Yamunafloden själv omfattades av trädgårdsutformningen och sågs som en av paradisets floder.
Trädgårdens utformning och dess arkitektoniska element som dess fontäner, tegelstens- och marmorgångvägar och geometriska rabatter påminner om Shalimars trädgård, och kan därför ha skapats av samma person, Ali Mardan.
Tidiga beskrivningar av trädgården berättar om dess växtrikedom, ett överflöd av bland annat rosor, påskliljor och fruktträd. Trädgården förföll dock tillsammans med mogulriket. Då britterna tog över skötseln av Taj Mahal, ändrade de trädgården till att likna Londons gräsmattor.
[redigera] Övriga byggnader
Taj Mahal-komplexet omgärdas på tre sidor av en krenelerad mur i röd sandsten. Den sida som vetter mot floden saknar mur. Utanför muren finns ytterligare mausoleer över Shah Jahans andra fruar och en större grav över Mumtazs favorittjänare. De är huvudsakligen byggda av röd sandsten och är typiska för mindre mogulgravar från denna tidsperiod.
På insidan av trädgården har muren arkader, vilka är typiska i hindutempel och senare skulle inkorporeras i mogulmoskéer. Muren bryts av kupolförsedda lusthus (chattris) och små byggnader som kan ha varit utsiktsplatser eller vakttorn, såsom det så kallade Music House, som numera används som museum.
Huvudingången (darwaza) är en monumental byggnad i rödfärgad sandsten. Stilen påminner om tidigare mogulhärskares arkitekturstil. Dess valvportar speglar mausoleets valvportar och dess pishtaqvalv har samma kalligrafi som pryder graven. Den har bas-reliefer med inlagda pietra dura-blomdekorationer. De välvda taken och väggarna har en genomtänkt geometrisk utformning, liknande de som finns i andra sandstensbyggnader i anläggningen.
I bortre ändan finns två stora sandstensbyggnader öppna mot graven. Baksidan på dem går parallellt med de västra och östra murarna.
De båda byggnaderna är som varandras spegelbilder. Den västra byggnaden är en moské, och den andra är jawab (eller gästhuset) vars huvudsyfte var att skapa arkitektonisk balans (och kan ha använts som gästhus under mogultiden). Skillnaden är att jawab saknar en mihrab, en bönenisch i moskén som vetter mot Mekka, och att golven i jawab har en geometrisk utformning, medan moskéns golv har konturer av 539 bönemattor i svart marmor.
Moskén liknar andra som Shah Jahan lät bygga, särskilt Masjid-i-Jahan Numa eller Jama Masjid i Delhi — en lång hall omgiven av tre kupoler. Mogulmoskér från denna tid delar hallen i tre delar; en större helgedom, med något mindre helgedomar på vardera sidan. Vid Taj Mahal öppnar sig varje helgedom mot ett enormt kupolförsett valv.
Byggnaderna stod klara 1643.
[redigera] Graven
[redigera] Grund
Den vita marmorgraven är Taj Mahals blickfång. Liksom de flesta mogulgravar har många av huvudelementen persiskt ursprung och består av en symmetrisk byggnad med en iwan, en valvformad port krönt av en stor kupol. Graven står på ett kvadratiskt fundament. Den nedre delen av är en stor byggnad med många kammare. I den främsta av kamrarna finns kenotafer över Mumtaz Mahal och Shah Jahan med de faktiska gravarna en våning ned.
Basen är huvudsakligen en kub med rundade hörn, omkring 55 meter på varje sida. På långsidorna finns en massiv pishtaq, eller ett portvalv, som ramar in iwanen, med liknande valvformad balkong ovan. Dessa huvudvalvbågar sträcker sig ovanför byggnadens tak genom en integrerad fasad. På vardera sida om huvudvalvbågen finns ytterligare pishtaqer staplade. Staplade pishtaqer återkommer även i de rundade hörnområdena.
Utformningen är helt symmetrisk på alla sidor av byggnaden. Fyra minareter, en vid varje hörn av sockeln, som vetter mot de rundade hörnen, ramar in graven.
[redigera] Kupol
Marmorkupolen som kröner graven är dess mest spektakulära drag. Den är ungefär lika hög som byggnadens nedre del, omkring 35 meter. Dess höjd förstärks av att den står på en sju meter hög ”trumma”.
På grund av dess form kallas kupolen ofta lökkupol (även kallad amrud eller guavakupol). Toppen av kupolen pryds av en lotusdesign, vilket förstärker dess höjd. Kupolen toppas av en förgylld fial, vilket blandar traditionella persiska och hinduiska dekorationsinslag.
Kupolformen betonas av fyra mindre kupolformade chattrier i dess hörn som efterliknar huvudkupolen. De är öppna genom taket på graven och skänker ljus till interiören. Chattrierna kröns också av förgyllda fialer.
Höga dekorativa spiror (guldastas) sträcker sig från kanterna på basens väggar och betonar domens höjd. Lotusmotiven upprepas både på chattrierna och på guldastas.
[redigera] Fial
Huvuddomen kröns av en förgylld spira eller fial. Fialen var gjord av guld fram till början av 1800-talet, men är numera av brons. Fialen utgör ett tydligt exempel på integrationen mellan traditionella persiska och hinduiska dekorationsinslag. Fialen toppas av en måne, vars spetsar pekar mot himlen, ett typiskt islamiskt motiv, men månens spetsar och fialens spets utgör även en treudd som påminner om en traditionell hinduisk Shivasymbol.
[redigera] Minareter
I hörnen av fundamentet står fyra mer än 40 meter höga minareter som återigen uppvisar Taj Mahals strävan efter symmetri. Tornen skapades som fungerande minareter, ett traditionellt inslag för moskéer, en plats där en muezzin kallar de islamiskt troende till bön. Varje minaret delas in i tre lika stora delar av två balkonger som rundar tornet. Längst upp finns ytterligare en balkong som kröns av en chattri som speglar de som finns på graven.
Chattrierna på minareten har också en lotusdesign krönt av en förgylld fial. Varje minaret konstruerades på så sätt att om de skulle rasa, skulle de göra det i riktning bort från graven.
Bilder
[redigera] Utsmyckning
[redigera] Exteriör utsmyckning
Nästan varje yta på hela anläggningen har utsmyckats. Dekorationerna på Taj Mahals exteriör anses höra till mogularkitekturens yppersta.
Motiven upprepas och dekoren förfinas proportionerligt. En stor pishtaq har större yta än en mindre.
Utsmyckningen kan delas in i tre kategorier:
Betoningen på det abstrakta och geometriska kommer sig av att islamiska regler förbjöd avbildning av antropomorfa (människoliknande) former.
Utsmyckningen skapades på tre sätt:
[redigera] Kalligrafi
Verser från Koranen har använts som dekorativa inslag på hela byggnadskomplexet. Kalligrafin är snirklig och så gott som oläslig thuluth-skrift skapad av mogulhovets persiske kalligraf, Amanat Khan som signerade flera av panelerna. Då man går genom Taj Mahals huvudport, ser man en kalligrafi där det står "Du själ, som har kommit till ro! Vänd tillbaka till din Herre, tillfredsställd [med Hans gåvor och] omsluten av Hans välbehag!" (Citat ur Koranen, sura 89, "Gryningsljuset", vers 27-28)
Kalligrafin är gjord av inläggningar av jaspis i de vita marmorpanelerna. En del är extremt detaljerat och utsökt, särskilt de på marmorkenotaferna i graven. Högt sittande paneler har något större text för att kunna ses från en nedre vinkel.
Nutida forskare menar att det även var Amanat Khan som valde ut passagerna från Koranen. Texterna syftar på domedagsteman: dom för de icketroende och löften om paradiset för de troende. Bland passagerna finns: sura 91 (Ash-Shams), sura 112 (Al-Ikhlas), sura 89 (Al-Fajr), sura 93 (Ad-Dhuha), sura 95 (At-Tin), sura 94 (Al-Inshirah), sura 36 (Ya Sin), sura 81 (At-Takwir), sura 82 (Al-Infitar), sura 84 (Al-Inshiqaq), sura 98 (Al-Bayyina), sura 67 (Al-Mulk), sura 48 (Al-Fath), sura 77 (Al-Mursalat) och surah 39 (Az-Zumar).
Det finns även flera dikter av de klassiska persiska poeterna som pryder mausoleets väggar.
[redigera] Abstrakt geometrisk utsmyckning
Abstrakta former används främst på sockeln, minareterna, porten och på jawaben, och i mindre skala, på ytan på graven. Kupolerna och valven i sandstensbyggnaderna har masverk med inkarvad målning för att skapa utarbetade geometriska former. (Man skrapar en skåra i stenen och lägger sedan en tjock färg eller stuck över ytan. Färgen skrapas sedan från ytan och lämnar färg kvar i skåran.)
På de flesta ytor utgör inläggningar i fiskbensmönster mellanrum mellan angränsande inslag. Vita inläggningar används i sandstensbyggnader, mörka eller svarta inläggningar i den vita marmorn i graven och minareterna. Murbruksytor i marmorbyggnaderna har betsats eller målats mörka för att skapa mycket komplexa geometriska mönster.
Golv och passager använder genomgående kontrasterande plattor i tessellationsmönster.
[redigera] Interiördekorationer
Den inre kammaren i Taj Mahal går bortom traditionell dekoration, man kan utan att överdriva säga att denna kammare är smyckeskonst. Inläggningsmaterialet är inte marmor eller jade, utan ädel- eller halvädelstenar.
[redigera] Den inre kammaren
Den inre kammaren i Taj Mahal består av kenotafer över Mumtaz och Shah Jahan. Det är ett mästerverk av artistiskt hantverk, utan förebild eller motstycke.
Den inre kammaren är en oktagon, man skulle egentligen kunna gå in från alla kanter, men endast den södra (som vetter mot trädgården) används.
De inre väggarna är omkring 25 meter höga, och kröns av en “falsk” inre kupol utsmyckad med ett solmotiv.
Åtta pishtaqvalv avgränsar utrymmet på grundnivån. Lika utmärkande som i exteriören kröns varje lägre pishtaq av ytterligare en pishtaq omkring halvvägs upp på väggen. De fyra centrala valven formar balkonger eller utsiktsplatser; varje balkongs yttre fönster har en invecklad skärm eller jali uthuggen i marmor.
Förutom det ljus som silas in från balkongskärmarna, kommer även ljuset in från öppningar i taket vid chattrierna i hörnen i den yttre kupolen.
Alla kammarväggarnas dekorer speglar i miniatyr de inslag som förekommer över hela Taj Mahal-komplexet.
[redigera] Jali
Den åttakantiga marmorskärm eller jali som avgränsar kenotaferna är gjord av åtta marmorpaneler. Varje panel har snidats med detaljerat hålarbete. Övriga ytor har inläggningar med extremt skira detaljer, slingrande vinrankor, frukter och blommor.
[redigera] Kenotafer och gravar
Mumtaz Mahals kenotaf ligger precis i mitten av den inre kammaren. På en 1,5 meter bred och 2,5 meter lång rektangulär marmorsockel står en mindre marmorkista. Både sockeln och kistan har inläggningar av ädel- och halvädelstenar. Kalligrafiinskriptioner på kistan identifierar Mumtaz. På locket av kistan finns en upphöjd rektangulär rombform som ska föreställa en skrivtavla.
Muslimsk tradition förbjuder dekoration av gravar, så kvarlevorna efter Mumtaz och Shah Jahan ligger i en relativt enkel krypta under den inre kammaren i Taj Mahal. De ligger i nordsydlig riktning, med ansiktena till höger (västerut i riktning (qibla) mot Mekka).
Shah Jahans kenotaf står väster om Mumtazs. Det är det enda synbara asymmetriska inslaget i hela Taj Mahal-komplexet. Hans kenotaf har större än hustruns, men med samma inslag. En större kista på en något större sockel, även den dekorerad med skulptur och och kalligrafi som identifierar Shah Jahan. På kistlocket finns en skulptur av en pennask. (Pennasken och skrivtavlan var traditionella begravningssymboler för män respektive kvinnor i mogulriket.)
Sex av Guds nittionio namn finns skrivna i kalligrafi på Mumtaz Mahals grav i kryptan. Shah Jahans grav har en kalligrafiinskription, som inte är från Koranen, utan handlar om denne mogulhärskares viloplats. En del av inskriptionen lyder “Han reste från denna värld till evighetens bankettsal den tjugosjätte natten i Rajab, året 1076 efter hijra."
[redigera] Uppförandet
Taj Mahal uppfördes inom ett markområde som låg söder om den muromgärdade staden Agra. Shah Jahan skänkte Maharajah Jai Singh ett stort palats i centrala Agra i utbyte mot marken. Ett cirka 12 000 kvadratmeter stort område grävdes ut som fylldes med jord för att minska läckaget samt jämnades till omkring 50 meter ovanför flodbanken. I gravområdet grävdes håligheter ut som fylldes med sten för att utgöra ett fundament för graven.
De skapade en enorm byggnadsställning av stenblock istället för av bambu. Den var så stor att förmännen beräknade att den skulle ta flera år att montera ned. Enligt legenden ska Shah Jahan då ha bestämt att de som tog stenblock från ställningen skulle få behålla dem och därmed ska den ha blivit nedmonterad av bönder över en natt.
En femton kilometer lång ramp av jord byggdes för att transportera marmor och material till byggnadsplatsen. Arbetslag med tjugo eller trettio oxar drog stenblocken på särskilda vagnar. Ett speciellt system användes för att lyfta upp stenblocken till önskad position. Vatten hämtades från floden genom en mekanism som drevs av djur, med rep och hinkar som tömdes i en stor tank från vilken det gick rör ut till byggnadsområdet.
Sockeln och graven tog ungefär 12 år att färdigställa. Övriga delar – minareterna, moskén, jawaben och porten, tog ytterligare tio år att uppföra. Eftersom byggnadskomplexet färdigställdes stegvis, så finns det olika uppgifter om när det stod färdigt. Mausoleet var i stort sett klart 1638, men arbetet fortsatte därefter med resten av området. Man har gjort en uppskattning att det kostade 32 miljoner rupees, i den tidens penningvärde, att bygga Taj Mahal.
Till Taj Mahal användes material från olika platser i Indien och Asien. Över 1000 elefanter transporterade byggnadsmaterial under uppförandet. Den vita marmorn kom från Rajasthan, jaspis kom från Punjab, jade och kristall från Kina. Turkos kom från Tibet och Lapis lazuli från Afghanistan, medan safir kom från Sri Lanka och karneol från Arabien. Totalt lades tjugoåtta olika sorters ädel- och halvädelstenar in i den vita marmorn.
En arbetsstyrka på tjugotusen man kom från hela norra Indien. Skulptörer kom från Bukhara, kalligrafer från Syrien och Persien, inläggare från södra Indien, stenhuggare från Baluchistan, en tornspecialist samt en mästare på att snida ut marmorblommor ingick i den grupp av trettiosju män som bildade den konstnärligt skapande arbetsenheten.
[redigera] Historia
Kort efter att Taj Mahal färdigställts avsattes Shah Jahan och sattes i husarrest i det näraliggande Röda fortet i Agra av sonen Aurangzeb. Enligt legenden tillbringade Shah Jahan resten av sina dagar blickande mot Taj Mahal. Vid Shah Jahans död lät Aurangzeb begrava honom i Taj Mahal bredvid hustrun. I slutet av 1800-talet hade delar av Taj Mahal kraftigt förfallit.
Under Sepoyupproret 1857, utsattes Taj Mahal för skadegörelse då brittiska soldater och regeringsrepresentanter mejslade ut ädla stenar och lapis lazuli från väggarna. I slutet av 1800-talet lät den brittiske vicekungen Lord Curzon påbörja ett stort renoveringsprojekt som slutfördes 1908. Han beställde även den stora lampan i den inre kammaren, baserad på en som fanns i en moské i Kairo. Det var under denna tid trädgården fick de gräsmattor i brittisk stil som finns där idag.
1942 reste regeringen en skyddsställning, då man oroade sig för en attack från tyska Luftwaffe och senare av det japanska flygvapnet. Under de indisk-pakistanska krigen 1965 och 1971, restes ställningar för att vilseleda bombplanen. De nutida hoten kommer från miljöförstöring vid flodbankerna vid Yamuna, såsom surt regn på grund av Mathuras oljeraffinaderi. 1983 utsågs Taj Mahal som ett världsarv.
[redigera] Turism
Taj Mahal lockar 2-3 miljoner besökare varje år, varav mer än 200 000 från utlandet, vilket gör det till Indiens mest populära turistattraktion. De flesta turister kommer under de svalare månaderna oktober, november och februari. Förorenande trafik är inte tillåten nära byggnaderna, och turister måste antingen gå från parkeringarna eller ta en elektrisk buss. Khawasspuras håller på att renoveras för att bli ett nytt turistcenter. Den lilla staden söder om Taj Mahal, som kallas Taj Ganji eller Mumtazabad byggdes ursprungligen med karavanserajer, basarer och marknader för besökare och arbetare. Taj Mahal förekommer ofta på listor över rekommenderade resmål och listor över den moderna tidens sju underverk, som den nya omröstningen New Seven Wonders of the World med 100 miljoner röster.
[redigera] Myter
En långlivad myt påstår att Shah Jahan planerade att bygga ett mausoleum i svart marmor på andra sidan av Jumnafloden. Denna idé härstammar från Jean-Baptiste Taverniers berättelser, en europeisk resenär som besökte Agra 1665. Det påstods att Shah Jahan hade avsatts av sin son Aurangzeb innan det hade kunnat byggas. Ruiner med svart marmor i Mahtab Bagh tvärs över floden, tycktes stödja legenden. Utgrävningar som gjordes under 1990-talet visade dock att det var missfärgad vit marmor som hade svartnat.
Det finns inga bevis för påståenden som beskriver, ofta med skrämmande detaljer, dödsfall eller stympningar som Shah Jahan ska ha åsamkat olika arkitekter och hantverkare inblandade i byggprojektet. Vissa berättelser hävdar att de som var inblandade i uppförandet skrev under kontrakt att aldrig delta i skapandet av något av liknande design. Liknande påståenden har framförts om många olika kända byggnader. Det finns heller inga bevis för påståendena att Lord William Bentinck, generalguvernör i Indien på 1830-talet, skulle ha planerat att riva Taj Mahal och sälja marmorn. Bentincks biografskrivare John Rosselli menar att den historien härstammar från Bentincks försäljning av marmor från Röda fortet i Agra.
År 2000 avslog Indiens högsta domstol P. N. Oaks petition kring påståendet att en hinduisk kung skulle ha låtit bygga Taj Mahal och gav honom en reprimand för agerandet. . Oak, välkänd för sin politiska historierevisionism, påstod att Taj Mahal, liksom andra byggnader, som har tillskrivits muslimska sultaner, är äldre än den muslimska perioden i Indien, och därför har hinduiskt ursprung. En mer poetisk historia berättar att en gång om året, under regnperioden, faller en enda droppe vatten på kenotafen inspirerat av Rabindranath Tagores beskrivning av graven som "en tår...på tidens kind". Enligt en annan myt ska vatten strömma fram om man slår på skuggan av fialen, och än idag hittas trasiga armband på platsen.

Summary:
Taj Mahal (hindi: त ज महल, urdu:تاج محل) är ett mausoleum i Agra i Indien som mogulhärskaren Shah Jahan lät uppföra över sin älsklingshustru Mumtaz Mahal. Byggnationen påbörjades 1632 och slutfördes omkring 1643. Många arkitekter var involverade i arbetet med Taj Mahal, men Ustad Ahmad Lahauri framstår som den som troligen haft det största inflytandet . Även Ustad Isa har angetts som en möjlig kandidat till detta, men denna uppgift har visat sig svår att verifiera.
Taj Mahal anses generellt vara det mest praktfulla exemplet på mogularkitektur, en stil som kombinerar element från persisk, turkisk, indisk och islamisk arkitektur. Det vita kupolförsedda mausoleet är den mest kända delen av monumentet av alla de olika byggnader som Taj Mahal består av.
1983 togs Taj Mahal upp på UNESCO:s världsarvslista med motiveringen "ett universellt beundrat mästerverk bland världsarv." Den 7 juli 2007 utsågs Taj Mahal till ett av världens sju nya underverk.


[redigera] Familj
Egbert föddes omkring 769 eller 771 som son till Ealhmund av Kent och en okänd kvinna. Han ska ha haft en halvsyster, Alburga, som senare skulle komma att erkännas som helgon. Hon gifte sig med en ealdorman av Wiltshire, men efter hans död blev hon nunna. Även om det saknas både datum eller någon dokumentation, tros han ha gift sig med Redburga, som kan ha varit syster, svägerska eller niece till den frankiske kejsaren. Den teorin stärks av Egberts starka band med det frankiska hovet och att han tillbringade väldigt mycket tid där, men det finns ännu inga bevis för en sådan drottnings existens.
Han hade ett okänt antal barn. Æthelwulf, som efterträdde Egbert, och hade styrt över Kent, Essex, Surrey och Sussex som "underkung", var hans son. I vissa versioner av Anglosaxiska krönikan kallas Æthelstan Egberts son, men han var snarare hans sonson. Flera skribenter efter den normandiska invasionen omnämner Sankta Edith (Eadgyth) av Polesworth som dotter till Egbert, men det är tveksamt om det stämmer.
[redigera] Politiskt sammanhang och tidigt liv
Offa av Mercia, som regerade mellan 757 och 796, var den dominerande kraften i det anglosaxiska England under den andra hälften av 700-talet. Relationen mellan Offa och Cynewulf, som var kung av Wessex mellan 757 och 786, är inte väldokumenterad, men det verkar troligt att Cynewulf hade viss självständighet från mercisk överhöghet. Relationen mellan de olika kungarna kan ses i dokument där landområden förlänades till anhängare eller till kyrkomän, och som bevittnades av de kungar som hade makten att förläna land. I vissa texter förekommer en kung som subregulus eller underkung, vilket gör det tydligt att han hade en överordnad. Cynewulf förekommer som "Kung över västsaxarna" på ett av Offas dokument år 772, och han besegrades i strid av Offa år 779 vid Bensington, men det finns inget annat som tyder på att Cynewulf inte var sin egen herre, och det är inte känt att han ska ha erkänt Offa som sin överordnade. Offa hade inflytande i den sydöstra delen av landet: i ett dokument från 764 förekommer han tillsammans med Heahberht av Kent, vilket tyder på att Offas inflytande hjälpte till att placera Heahberht på tronen. Omfattningen av Offas kontroll över Kent mellan 765 och 776 är omdebatterad bland historiker, men från 776 fram till omkring 784 verkar det som om de kentiska kungarna hade betydande självständighet från Mercia.
En annan Egbert, Egbert av Kent, härskade i det riket under 770-talet. Han nämns sista gången år 779, i ett dokument där han förlänar land i Rochester. År 784 framträder en ny kung av Kent, Ealhmund, i Anglosaxiska krönikan. Enligt en not i marginalen var "denna kung Ealhmund Egberts far [d.v.s Egbert of Wessex], Egbert var Æthelwulfs far". Detta stöds av det genealogiska förordet som omnämner Ealhmund som Egberts far utan detaljer. Förordet är troligen från det sena 800-talet, noten i marginalen är en kentisk version från omkring år 1100.
Ealhmund tycks inte ha stannat länge vid makten, det finns inga dokument som visar hans verksamhet efter år 784. Däremot finns det mycket dokument som rör Offas dominanta ställning i Kent i slutet på 780-talet, vilket tyder på att han hade som mål att annektera riket och han har beskrivits som "motståndaren, inte överherren, till de kentiska kungarna.". Det är möjligt att den unge Egbert flydde till Wessex omkring år 785. Det är antydande att krönikan i en senare notering nämner att Beorhtric, Cynewulfs efterträdare, hjälpte Offa att sända Egbert i exil.
Cynewulf mördades år 786. Egbert kan ha utmanat Beorhtric av Wessex om tronen, men Offa ingrep på Beorhtrics sida. Anglosaxiska krönikan nämner att Egbert tillbringade tre år i Frankerriket, innan han blev kung, skickad i exil av både Beorhtric och Offa. I texten står "iii" för tre, men detta kan ha varit ett skrivfel, att det egentligen skulle vara "xiii", alltså tretton år. Beorhtrics regeringstid varade i sexton år, inte tretton, och andra texter i krönikan anger "iii", men många moderna framställningar antar att Egbert faktiskt tillbringade tretton år i Frankerriket. Detta kräver ett antagande att det förekommer felaktigheter i alla texter i Anglosaxiska krönikan. Många historiker gör detta antagande, medan andra anser att det inte är troligt, med tanke på källornas följdriktighet. I vilket fall som helst så var Egbert troligtvis i exil år 789, då hans motståndare Beorhtric gifte sig med dottern till Offa av Mercia.
Under den tid Egbert var i exil styrdes Frankerriket av Karl den store, som upprätthöll frankiskt inflytande i Northumbria och stödde Offas fiender i söder. En annan person som var i exil i Gallien var prästen Odberht, som nästan säkert var samma person som Eadberht, som senare blev kung av Kent. Enligt en senare historieskrivare, William av Malmesbury, lärde sig Egbert konsten att regera under sin tid i Gallien.
[redigera] Tidig regeringstid
Beorhtrics beroendeställning till Mercia fortsatte under Cenwulf, som blev kung av Mercia några få månader efter Offas död. Beorhtric avled år 802, och Egbert intog Wessex' tron, troligen med stöd från Karl den store och kanske även av påven. Mercierna var fortfarande emot Egbert, och under hans kröningsdag attackerade hwiccerna (som ursprungligen hade utgjort ett eget rike, men som vid denna tid var en del av Mercia), under ledning av sin ealdorman, Æthelmund. Weohstan, en ealdorman från Wessex, mötte honom med män från Wiltshire. Enligt en 1400-talskälla hade Weohstan gift sig med Alburga, Egberts syster, och var därmed Egberts svåger, Hwiccerna besegrades, även om både Weohstan och Æthelmund dödades. Inget mer finns nedskrivet om Egberts relation med Mercia under mer än tjugo år efter detta slag. Det verkar som om Egbert inte hade någon makt utanför sina egna gränser, men å andra sidan finns inga bevis på att han någonsin ska ha underkastat sig Cenwulfs överhöghet. Cenwulf hade överhöghet över resten av södra England, men i hans dokument finns inte titeln "överherre i södra England" möjligen på grund av kungariket Wessex' självständighet.
År 815 anger Anglosaxiska krönikan att Egbert härjade hela det kvarvarande brittiska riket Dumnonias territorier. Författaren till Anglosaxiska krönikan kallar folket där för västwalesare och deras territorium motsvarade ungefär nuvarande Cornwall. Tio år senare indikerar ett dokument daterat 19 augusti 825 att Egbert krigade i Dumnonia igen. Detta kan ha samband med ett slag omnämnt i krönikan i Galford år 823, mellan Devon och Cornwall.
[redigera] Slaget vid Ellendun
Det var också år 825 som ett av de viktigaste slagen i anglosaxisk historia ägde rum, då Egbert besegrade Beornwulf av Mercia vid Ellendun—nu Wroughton, nära Swindon. Detta slag markerar slutet på det merciska herraväldet i södra England. Anglosaxiska krönikan nämner hur Egbert följde upp sin seger: "Sedan skickade han sin son Æthelwulf, från armén, Ealhstan, sin biskop och Wulfheard, sin ealdorman, till Kent med en stor trupp." Æthelwulf drev ut Baldred, kungen av Kent, norr om Themsen och enligt Anglosaxiska krönikan underkastade sig männen i Kent, Essex, Surrey och Sussex Æthelwulf "eftersom de tidigare med orätt tvingades iväg från hans släktingar". Detta kan syfta på Offas handlingar i Kent under den tid Egberts far var kung. Om det stämmer kan krönikörens påstående också tyda på att Ealhmund hade kontakter på andra platser i sydöstra England.
Enligt krönikans version verkar det som att Baldred drevs ut kort efter slaget, men så var det troligtvis inte. Ett dokument från Kent anger datumet mars 826 som det tredje året av Beornwulfs regeringstid. Detta gör det troligt att Beornwulf fortfarande hade makten i Kent vid den tidpunkten, som Baldreds överherre, och därmed var Baldred fortfarande vid makten. I Essex drev Egbert bort kung Sigered, men när det skedde är okänt. Det kan ha dröjt till 829, eftersom en senare historieskrivare förknippar utdrivningen med ett fälttåg som Egbert genomförde det året mot mercierna.
Anglosaxiska krönikan nämner inte vem det var som attackerade vid Ellendun, men enligt en nutida teori var Beornwulf den som anföll. Enligt denna syn kan Beornwulf ha dragit fördel av Wessexfälttåget i Dumnonia sommaren 825. Beornwulfs skäl till detta kan ha varit hotet om oroligheter eller instabilitet i sydöst: de dynastiska banden med Kent gjorde Wessex till ett hot mot den merciska överhögheten.
Konsekvenserna av Ellendun gick bortom den omedelbara förlusten av mercisk makt i sydöst. Enligt Krönikan bad folket i East Anglia samma år, 825, om Egberts stöd gentemot mercierna, i själva verket kan det ha varit det följande året. År 826 invaderade Beornwulf East Anglia, troligtvis för att återvinna sin överhöghet. Han dödades och det gjorde även hans efterträdare Ludeca, som invaderade East Anglia år 827, av samma skäl. Det kan vara så att mercierna hoppades att få stöd från Kent: det fanns skäl till att Wulfred, ärkebiskopen av Canterbury, kan ha varit missnöjd med det västsaxiska styret, eftersom Egbert hade avskaffat Wulfreds valuta och börjat slå egna mynt i Rochester och Canterbury, och det är känt att Egbert beslagtog egendom som hörde till Canterbury. Resultatet i East Anglia blev en katastrof för mercierna och befäste den västsaxiska makten i sydöst.
[redigera] Segern över Mercia
År 829 invaderade Egbert Mercia och drev Wiglaf, kungen av Mercia, i exil. Denna seger gav Egbert kontrollen över myntverket i London och han slog mynt som kungen av Mercia. Det var efter denna seger som västsaxarna kom att beskriva honom som bretwalda, som betydde "brett härskande" eller "härskare över Britannien" i en berömd passage i Anglosaxiska krönikan. I den relevanta delen i C-manuskripet i krönikan står:�:
I översättning till svenska från modern engelska:
De föregående åtta bretwaldas nämns även av krönikören, som nämner samma namn som Bede listar, som börjar med Ælle av Sussex och slutar med Oswiu av Northumbria. Denna lista anses ofta vara ofullständig, eftersom några betydelsefulla merciska kungar såsom Penda och Offa undantagits. Den exakta betydelsen av titeln har varit mycket omdebatterad, och den har beskrivits som "en term från hyllningsdikter" men det finns även bevis för att den innebar en bestämd militär ledarposition.
Senare år 829 underkastade, enligt Anglosaxiska krönikan, northumbrierna i Dore (numera en förort till Sheffield) sig Egbert. Den northumbriske kungen var troligtvis Eanred. Enligt en senare historieskrivare, Roger av Wendover, invaderade Egbert Northumbria och plundrade innan Eanred underkastade sig: "När Egbert hade erövrat alla de södra rikena ledde han en stor armé in i Northumbria och förstörde provinsen med kraftig plundring och fick kungen att ge tribut." Roger av Wendover är känd för att inkorporerat northumbriska redogörelser i sin version, krönikan nämner inte alls dessa händelser. Eanreds underkastelser har dock ifrågasatts: en historiker har föreslagit att det är mer troligt att mötet i Dore innebar ett ömsesidigt erkännande av suveränitet.
År 830 ledde Egbert ett framgångsrikt fälttåg mot walesarna, nästan säkert med syftet att utöka det västsaxiska inflytandet in i de walesiska områdena som tidigare hade hört till Mercia. Detta innebär höjdpunkten för Egberts inflytande.
[redigera] Minskat inflytande efter år 829
År 830 återtog Mercia sin självständighet under Wiglaf—krönikan nämner bara att Wiglaf "återtog kungariket Mercia", men troligtvis var detta resultatet av ett merciskt uppror mot Wessex-makten.
Egberts herravälde över södra England fick ett slut i och med Wiglafs återtagande av makten. Wiglafs återkomst följs av tecken på hans självständighet från Wessex. Det finns dokument som visar att Wiglaf hade makten i Middlesex och Berkshire, och i ett dokument från år 836 använder Wiglaf frasen "mina biskopar, duces och magistrates" för att beskriva en grupp som inkluderade elva biskopar från biskopssätet i Canterbury, samt biskopar från biskopsäten i västsaxiska områden. Det är anmärkningsvärt att Wiglaf kunde sammankalla en så betydelsefull grupp. Västsaxarna höll aldrig, även om de skulle kunnat, sådana möten. Wiglaf kan även återtagit Essex inom Mercias inflytandesfär under åren efter att han återerövrat tronen. I East Anglia slog kung Æthelstan mynt, möjligen så tidigt som år 827, men mer troligt kring år 830, efter att Egberts makt minskat i och med Wiglafs återtagande av makten i Mercia. Denna självständighetsdemonstration är inte förvånande, då det troligtvis var Æthelstan som låg bakom att både Beornwulf och Ludeca besegrades och dödades.
Både Wessex's plötsliga makttillträde i slutet av 820-talet, och misslyckandet att behålla denna maktposition, har undersökts av historiker för att finna bakomliggande orsaker. En möjlig förklaring till händelserna under dessa år var att Wessex' framgångar till viss del var beroende av karolingiskt stöd. Frankerna stödde Eardwulf när han återtog den northumbriska tronen år 808, så det är möjligt att de även stödde Egberts trontillträde år 802. Påsken 839, inte långt före Egberts död, kom han i kontakt med Ludvig den fromme, kung av frankerna, för att arrangera en säker färd till Rom. En fortsatt relation med frankerna tycks ha varit en del av politiken i södra England under den första delen av 800-talet.
Karolingiskt stöd kan ha varit en av faktorerna som hjälpte Egbert till militära framgångar i slutet av 820-talet. De rhenska och frankiska handelsvägarna bröt samman på 820- eller 830-talet och ett uppror mot Ludvig den fromme utbröt i februari 830, det första av en serie av interna konflikter som varade under 830-talet och längre. Detta kan ha hindrat Ludvig att stödja Egbert. Enligt detta synsätt kan tillbakadragandet av frankiskt inflytande lett till att East Anglia, Mercia och Wessex fått försöka finna maktbalans som inte var beroende av utomstående stöd.
Trots maktförlusten förändrade Egberts militära framgångar det politiska landskapet i det anglosaxiska England. Wessex bibehöll kontroll över de sydöstra rikena, möjligen med undantag för Essex, och Mercia återfick inte kontroll över East Anglia. Egberts segrar innebar slutet för självständiga riken som Kent och Sussex. Erövrade områden administrerades som ett underkungadöme under en tid, däribland Surrey och möjligen Essex. Även om Æthelwulf var en underkung under Egbert, hade han ett eget kungligt hushåll, med vilket han reste runt i sitt rike. Dokument utfärdade i Kent beskrev Egbert och Æthelwulf som "västsaxarnas kungar och även för folket i Kent" Då Æthelwulf avled år 858 visar hans testamente, i vilket Wessex lämnas till en son och det sydöstra riket till en annan, att det var inte förrän efter 858 rikena var fullt enade. Mercia förblev dock ett hot, Egberts son Æthelwulf, gav, som kung av Kent, egendomar till Christ Church, Canterbury, förmodligen för att bemöta det inflytande som mercierna möjligtvis fortfarande kan ha haft där.
I sydväst besegrades Egbert år 836 vid Carhampton av danskar, men år 838 vann han ett slag mot dem och deras allierade västwalesarna i Hingston Down, Cornwall. Den dumnoniaska kungliga ätten fortlevde, men det sista brittiska rikets självständighet kan anses ha upphört vid denna tid. Det finns inte så många källor till den anglosaxiska expansionen in i Cornwall, men otnamn kan avslöja något. Floden Ottery, som rinner från öst in i floden Tamar nära Launceston, tycks ha varit en gräns: söder om Ottery är namnen på platserna övervägande corniska, medan de i norr är mer influerade av de engelska nykomlingarna.
[redigera] Tronföljd
På ett möte i Kingston-upon-Thames år 838 förlänade Egbert och Æthelwulf land till biskopssätena i Winchester och Canterbury i utbyte mot ett löfte om stöd för Æthelwulf som tronföljare. Ärkebiskopen av Canterbury, Ceolnoth, accepterade även Egbert och Æthelwulf som herrar och beskyddare av klostren under Ceolnoths kontroll. Dessa överenskommelser, tillsammans med en senare stadga där Æthelwulf bekräftar kyrkans privilegier, tyder på att kyrkan hade erkänt Wessex som en ny politisk kraft att ha att göra med. Kyrkans män välsignade kungen vid kröningsceremonier och hjälpte till att skriva de testamenten som utsåg kungens efterträdare; deras stöd hade stor betydelse för att etablera västsaxisk kontroll och en smidig tronföljd för Egberts ätt. Både redogörelsen från mötet i Kingston och en annan stadga från samma år har samma ordalydelse, att ett villkor för förläningen är att "vi själva och våra arvtagare ska hädanefter alltid ha en stark och orubblig vänskap med ärkebiskop Ceolnoth och hans församling".
Även om inget är känt om andra tronpretendenter så är det troligt att det fanns andra ättlingar till Cerdic (som antas vara anfader till alla kungar av Wessex) som kan ha kämpat om makten över riket. Egbert dog år 839, och hans testamente, enligt den redogörelse av det som finns i hans sonson Alfred den stores testamente, efterlämnade bara land till sina manliga ättlingar för att egendomarna inte skulle förloras genom gifte. Egberts rikedom, förvärvad genom erövring, var utan tvivel en anledning till att han lyckades få stöd från kyrkan i de sydöstra delarna. Sparsamheten i hans testamente tyder på att han förstod betydelsen av personlig rikedom för en kung. Rätten till kungadömet Wessex hade ofta orsakat strider mellan olika grenar av den kungliga ätten och det är en anmärkningsvärd bedrift av Egbert att han lyckades säkra en situation där sonen Æthelwulf kunde efterträda honom utan problem. Att Æthelwulf dessutom hade fått erfarenhet att regera i underkungariket som Egbert skapat genom sina erövringar i sydöst måste ha varit betydelsefullt för sonen då han ärvde tronen för hela kungariket.
Egbert begravdes i Winchester, liksom hans son Æthelwulf, hans sonson Alfred den store och hans sonsonson Edward den äldre. Under 800-talet började Winchester visa tecken på urbanisering och det är troligt att valet av staden som begravningsplats var ett tecken på att den västsaxiska kungaätten skattade Winchester högt.

Summary:
Egbert (även stavat Ecgberht), död 839, var kung av Wessex från 802 till 839. Hans far var Ealhmund av Kent. På 780-talet tvingades Egbert i exil av Offa av Mercia och Beorhtric av Wessex, men då Beorhtric avled år 802 kunde Egbert återvända och inta tronen.
Ytterst lite är känt om de första tjugo åren av Egberts regeringstid, men han tros ha kunnat hålla Wessex självständigt mot kungariket Mercia, som vid den tidpunkten dominerade de andra södra engelska rikena. År 825 besegrade Egbert Beornwulf av Mercia i slaget vid Ellendun, och fortsatte med att ta kontroll över de merciska besittningarna i sydöstra England. År 829 besegrade Egbert Wiglaf av Mercia och drev ut honom ur riket och kunde därmed tillfälligt styra Mercia. Senare samma år underkastade den northumbriske kungen i Dore, nära Sheffield sig honom. Anglosaxiska krönikan beskrev Egbert som bretwalda, eller "Britanniens härskare".
Egbert lyckades inte behålla denna position och inom ett år hade Wiglaf återfått Mercias tron. Wessex hade dock fortsatt kontroll över Kent, Sussex och Surrey; dessa områden gavs till Egberts son Æthelwulf att styra över som en slags "underkung" under Egbert. De sydöstra rikena inlemmades i Wessexriket efter Æthelwulfs död år 858.


[redigera] Taxonomi
Hussvalan beskrevs först av Linné i hans Systema Naturae år 1758 som Hirundo urbica, men fördes till dess nuvarande släkte Delichon av Thomas Horsfield och Frederic Moore 1854. Delichon är ett anagram av det gammalgrekiska ordet χελιδών (chelīdōn), som betyder 'svala', och artnamnet urbicum som betyder 'stads-' på latin. Fram till 2004 hade den artnamnet urbica på grund av ett missförstånd rörande den latinska grammatiken.
Släktet Delichon är en nybildad avgrening från ladusvalans släkte Hirundo, och dess tre medlemmar är likartade till utseendet. Förut kategoriserades orienthussvala (D. dasypus), som häckar i bergen i centrala och östra Asien och övervintrar i Sydostasien, som en underart till hussvala men idag är det brukligt att behandla dem som två goda arter. Dessa båda arter liknar också i hög grad himalayahussvala (D. nipalense), som är stannfågel i bergen i södra Asien.
Hussvalan delas upp i två underarter, den västliga nominatformen D. u. urbicum, och den östliga D. u. lagopodum, som beskrevs 1811 av den tyske zoologen Peter Simon Pallas. Andra regionala populationer, som exempelvis meridionalis som häckar i området kring Medelhavet, har beskrivits, men de angivna skillnaderna från nominatformen är klinala och de kategoriseras därför sällan som underarter.
[redigera] Utseende, fältkännetecken och läte
Den adulta hussvalan av nominatformen är 13�cm lång, med ett vingspann på 26 till 29�cm. Den väger 16 till 25 gram och har en genomsnittlig vikt på 18,3�gram. Huvud, rygg, vingar och stjärt är blåsvarta. Undersidan är vit, inklusive undersidan av vingarna och den har en tydlig och stor vit övergumpsfläck. Även de korta benen och tårna har vit dunig befjädring. Den har bruna ögon och liten svart näbb, och dess tår och exponerade delar av benen är rosa. Könen är lika, men juvenilen är sotigt svart, och vissa av dess vingtäckare och fjäderpennor har vita spetsar och kanter och hakan är smutsvit.
Hussvalan flyger med i genomsnitt 5,3�vingslag i sekunden, vilket är snabbare än ladusvalans 4,4�vingslag i sekunden.
[redigera] Skillnader i morfologi och dräkt mellan underarter
Hussvalan delas allmänt in i två underarter (se nedan). D. u. lagopodum skiljer sig från nominatformen (D. u. urbicum) genom att dess vita gump sträcker sig mycket längre mot stjärten, och stjärtklykans djup ligger mellan det hos D. u. urbicum och det hos orienthussvala (Delichon dasypus).
[redigera] Förväxlingrisk med andra arter
Hussvalans vita gump och undersida, som är mycket synliga i flykten, förhindrar förväxling med andra spridda palearktiska svalor såsom ladusvalan (Hirundo rustica), backsvalan (Riparia riparia) och rostgumpsvala (Cecropis daurica). Dock har den juvenila rostgumpsvalan beigevit övergumpsfläck.
Den närbesläktade orienthussvalan skiljer sig från hussvalan genom att den har grå strupe och gråbruna, istället för vita vingundersidor. De tre arterna inom släktet Delichon är lika till utseendet men endast D. urbicum har rent vit gump och undersida. I Afrika kan förväxling ske med Pseudhirundo griseopyga, men den arten har grå gump, smutsvit undersida och lång, djupt förgrenad stjärt.
[redigera] Läte
Hussvalan är högljudd, särskilt vid häckningskolonierna. Kontaktlätet, som också framförs i vinterkvarteren, är ett hårt tsrr eller vid varningsrop ett skarpt sir. Hanens sång, som framförs under hela året, är ett lätt, babblande kvittrande eller trallande, inte lika omväxlande som hos ladusvalan.
[redigera] Utbredning och biotop
Hussvalan finns över stora delar av Europa och Asien och den häckar ända ner till norra Afrika. Nästan alla världens hussvalor övervintrar i tropiska Afrika. Resten övervintar i norra Indien och sydvästra Saudiarabien.
[redigera] Underarter och deras utbredning
Hussvalan brukar delas in i två underarter (se Taxonomi ovan):
[redigera] Biotop
Hussvalan föredrar öppet landskap med låg växtlighet, såsom betesmark, ängar och jordbruksmark, och helst nära vatten, även om den också återfinns i berg upp till åtminstone 2�200�meters höjd. Den är stadslevande i mycket större utsträckning än ladusvalan, och häckar även i stadscentrum om luften är tillräckligt ren. Den återfinns nära träd i större utsträckning än andra eurasiska svalor, eftersom de ger tillgång på insekter och även sovplatser. Denna art använder normalt inte de sovplatser i vassruggar som flyttande ladusvalor föredrar.
Den använder liknande öppna områden i vinterkvarteren, men hussvalan är mindre synlig än övervintrande ladusvalor, då den tenderar att flyga högre och vara mer kringflyttande. I de tropiska delarna av dess vinterutbredning, som Östafrika och Thailand, verkar den huvudsakligen observeras i höglänta områden.
[redigera] Flyttning
Hussvalan är en flyttfågel som flyttar på bred front över Medelhavet och Sahara och inte som större fåglar som huvudsakligen korsar dessa geografiska barriärer genom att välja de kortaste överfarterna. Under flytten livnär de sig i luften av insekter, och de färdas i allmänhet i dagsljus, fastän vissa fåglar kan flytta på natten. Flyttningen medför risker. År 1974 hittades flera hundra tusen fåglar av denna art döda eller döende i de schweiziska Alperna och omgivande områden, fångade av tungt snöfall och låg temperatur.
Hussvalan återvänder till häckningsområdet några dagar efter de första ladusvalorna. Liksom den arten, särskilt vid dåligt väder, kommer den sällan direkt till häckningsplatserna, utan letar efter mat över stora vattensamlingar. Det har observerats att flyttande hussvalor har stannat för att häcka i Namibia och Sydafrika istället för att återvända norrut. Såsom kan förväntas för en långdistansflyttare har hussvalan förekommit som tillfällig gäst österut till Alaska och västerut till Newfoundland, Bermuda och Azorerna.
[redigera] Beteende
[redigera] Häckning
Hussvalorna bygger gärna sina bon utanpå hus och under takfoten och skyr inte mänsklig närvaro utan kan vara mycket oskygga. Bona byggs av lera och blandas med deras saliv till hårda kupiga eller äggformade bon. Ibland fäster de också sina bon vid klippväggar.
Hussvalan häckade ursprungligen i klippor och grottor, och några klipphäckande kolonier finns fortfarande, med reden byggda under en överhängande klippa. Den använder numera till stor del byggnader uppförda av människor, såsom broar och hus. Till skillnad från ladusvalan använder den utsidan av bebodda byggnader, istället för insidan av lador eller stall. Redena byggs vid förbindelsen av en vertikal yta och ett utskjutande tak, såsom på takfötter, så att de kan stärkas av att vara fästa vid båda plan.
Häckande fåglar återvänder till Europa mellan april och maj, och bobygget börjar mellan slutet av mars i Nordafrika och mitten av juni i Lappland. Boet är en snygg sluten konvex kopp som fästs under en lämplig kant, med en smal öppning vid toppen. Den byggs av båda könen med lerkulor som de samlar i näbbarna, och fodras med gräs, hår eller andra mjuka material. Leran, som tillförs i flera lager, samlas från dammar, åar eller pölar. Gråsparvar försöker ofta ta över boet under bygget, och hussvalorna bygger nytt på ett annat ställe om gråsparvarna lyckas. Ingången vid toppen av redet är så liten att sparvarna inte kan ta över boet när det väl är färdigt.
Hussvalan är kolonihäckare, och många bon byggs i kontakt med varandra. Kolonier med tusentals bon har belagts, men färre än 10 är mer typiskt. Vanligen läggs fyra eller fem vita ägg, som i genomsnitt är 1,9�x�1,33�centimeter stora och väger 1,7�gram. Honan utför det mesta av ruvningen, som normalt varar i 14-16 dagar. De nykläckta ungarna är bostannare, och efter ytterligare 22–32 dagar, beroende på vädret, lämnar ungarna boet. De flygga ungarna stannar hos föräldrarna och utfodras av dem i ungefär en vecka efter att de lämnat boet. Ibland hjälper förstaårsfåglar från den första kullen till med att utfodra den andra kullen.
Vanligen förekommer två kullar per år. Samma bo återanvänds för den andra kullen, och repareras och används igen ytterligare år. Kläckningsframgången är 90%, och ungfåglarnas överlevnad 60–80%. Genomsnittlig dödlighet för vuxna fåglar är 40–70%. Det är ovanligt med en tredje kull, men sena ungar lämnas ofta att svälta. Fastän individer som uppnått 10 och 14 års ålder har observerats överlever de flesta mindre än fem år. I veckor efter att de lämnat boet samlas ungfåglarna i flockar som ökar ständigt i storlek som kan ses samlas i träd eller på hustak, eller på telefontrådar med andra svalor. Vid slutet av oktober har de flesta hussvalor lämnat sina häckningsområden i västra och centrala Europa, men sena fåglar i november och december är inte ovanliga, och flyttningen längre söderut slutar ändå senare.
Hussvalor bildar livslånga par, men kopulationer utanför parbildningen är vanliga, vilket gör arten genetiskt polygam fastän den är socialt monogam. En studie i Skottland visade att 15% av boungarna inte var släkt med sina antagna fäder, och 32% av kullarna innehöll minst en unge som avlats utanför paret. Hanar som inte ingår i paret, vanligen från bon där äggläggningen redan hade skett, sågs ofta gå in i andra bon. Hanen i paret såg först till att hans hona tillbringade lite tid ensam vid boet, och medföljde henne på flygningar, men bevakningen blev slappare efter att äggläggningen hade börjat, så att den yngsta ungen var den som mest sannolikt hade en annan far.
Hussvalan har regelbundet observerats hybridisera med ladusvalan, vilket är en av de vanligaste korsningarna mellan arter bland tättingarna. Vanligheten av denna hybrid har lett till förslag om att Delichon inte är tillräckligt genetiskt åtskild från Hirundo för att anses som ett eget släkte.
[redigera] Föda
Hussvalan liknar i sina vanor andra flygande insektsätare, däribland andra svalor och de obesläktade seglarna, och fångar insekter i flykten. I häckningsområdena utgör tvåvingar och bladlöss en stor del av födan, och i Europa tar hussvalan en större andel av bladlöss och små flugor än ladusvalan. Som med den arten är steklar, särskilt flygmyror, viktiga inslag i födan i vinterkvarteret.
Hussvalan jagar på en genomsnittlig höjd av 21�meter under häckningssäsongen, men lägre vid våt väderlek. Jaktmarkerna är vanligtvis inom 450�meter från boet. Öppna marker eller vatten föredras, det senare särskilt vid dålig väderlek, men hussvalorna följer också efter plogen eller stora djur för att fånga insekter som blivit störda. I vinterkvarteren sker jakten på högre höjd, över 50�meter.
[redigera] Predatorer och parasiter
Även om hussvalan jagas av lärkfalken (Falco subbuteo), gör dess flygskicklighet att den kan undvika de flesta predatorer. Den är mest sårbar när den samlar lera från marken. Detta har därför blivit en gemensam aktivitet, där en grupp fåglar plötsligt flyger ned till en lerfläck. Den parasitiseras av loppor och kvalster, däribland Ceratophyllus hirundinis, och invärtes av endoparasiter såsom Haemoproteus prognei (fågelmalaria), som sprids av blodsugande insekter, däribland myggor. En polsk undersökning visade att bon vanligen innehöll över 29 exemplar av ektoparasiter, av vilka de vanligaste var C. hirundinis och Oeciacus hirundinis.
[redigera] Status och hot
Hussvalan har ett stort utbredningsområde med en uppskattad global omfattning på 10�miljoner�kvardratkilometer. Den europeiska populationen uppskatts till 20–48 miljoner individer. De globala populationstrenderna har inte blivit kvantifierade, men det finns tecken på fluktuationer i populationen. Av dessa anledningar bedöms arten som "livskraftig" på IUCN:s rödlista för år 2007, och har ingen särskild status enligt CITES, den konvention som reglerar internationell handel med exemplar av vilda djur och växter. I Europa och Storbritannien tyder dock populationssifforna på en nedgående trend, och framträdande naturskyddsgrupper i Storbritannien har uppdaterat skyddsbehovsnivån till medelnivå där.
Denna art har under historien gynnats mycket av skogsröjning som skapat de öppna områden som den föredrar, och av mänsklig bosättning som har givit den en stor mängd trygga boplatser. Populationerna kan dock fluktuera lokalt av ett antal olika anledningar. Nybyggnader har skapat fler boplatser, och lagstiftning för renare luft har möjliggjort häckning i centrum av större städer som London. Däremot kan dåligt väder, förgiftning med bekämpningsmedel i jordbruket, brist på lera till bobygge och konkurrens med gråsparvar minska antalen. Utbredda nedgångar i mängden hussvalor har rapporterats från centrala och norra Europa sedan 1970. Som attraktiv fågel som lever av flygande insekter har hussvalan vanligen tolererats av människor när den delar dess byggnader för sin häckning, även om ansamlingar av spillning under häckande fåglar kan vara en besvär som leder till viss förstörelse av bon.
De adulta fåglarnas överlevnadsfrekvens under höstflyttningen beror huvudsakligen på temperatur, med nederbörd som en annan viktig faktor, men för ungfåglar är låga temperaturer under häckningssäsongen mer allvarliga. Det förväntas att eftersom extremt väder förutses bli vanligare i och med klimatförändringar kommer överlevnadsnivåerna att bero mer på väderförhållanden än för närvarande.
[redigera] I litteratur och kultur
Denna art är inte lika rikt refererad i litteraturen som dess släkting ladusvalan, även om det är möjligt att vissa av de äldre omnämnandena av den fågeln lika väl kan syfta på hussvalan. William Shakespeare beskrev uppenbart hussvalan när Banquo uppmärksammar Duncan på redena och fåglarna vid Macbeths borg i Inverness (Macbeth, akt I, scen VI).
Det finns gamla legender, utan faktamässig grund, om att hussvalor stängde in gråsparvar genom att försluta öppningen till boet med inkräktaren inuti, eller att de samlades i stora massor för att döda en sparv.
Merletten, som ofta tros syfta på hussvalan eller en annan svala, var en heraldisk fågel med korta fjädertofsar istället för ben. Den var märke för den fjärde sonen i en adelsfamilj, och förekommer i många vapensköldar, däribland Plantagenets. Frånvaron av fötter representerade dess oförmåga att landa, vilket förklarade dess förbindelse med en yngre son, som också saknade land. Den representerade även snabbhet.

Summary:
Hussvala (Delichon urbicum, tidigare Delichon urbica) är en fågel som tillhör familjen svalor. Den är en flyttfågel som häckar i Europa, Nordafrika och i de tempererade delarna av Asien och övervintrar i subsahariska Afrika och tropiska Asien. Hussvalan livnär sig av insekter som den fångar i flykten, och vintertid flyttar den till klimat där flygande insekter finns i rikliga mängder. Den är blå på huvud och ovansida, vit på gump och undersida och hittas både i öppna landskap och nära mänskliga bosättningar. Hussvalan liknar de andra två arterna i släktet Delichon, som båda är endemiska för östra och södra Asien. Det finns två erkända underarter.
Både dess vetenskapliga och triviala namn anknyter till fågelns vana att använda mänskliga byggnationer för sina bon. Den bygger ett slutet koppformat rede av lerkulor under takfötter eller liknande platser på byggnader, vanligen i kolonier.
Hussvalan jagas av lärkfalken (Falco subbuteo), och liksom andra fåglar drabbas den av invärtes parasiter och flugor och kvalster, men dess stora utbredning och population innebär att den inte är hotad ur ett globalt perspektiv. Dess närhet till människan är allmänt accepterad och den förekommer ibland som referens i kulturen, bland annat inom litteraturen.