[modifica] El terme gitano i la qüestió del seu origen geogràfic
El terme català "gitano" és una corrupció d'egiptano, aplicat a aquest poble per creure erròniament que procedia d'Egipte. En el segle XVIII, l'estudi de la llengua romaní, pròpia dels gitanos, confirmà que es tractava d'una llengua índica, molt similar al panjabi o a l'hindi occidental. Això va demostrar que l'origen del poble gitano es troba en el nord-oest del subcontinent indi, en la zona en la que actualment es troba la frontera entre els estats moderns d'Índia i Paquistan. Aquest descobriment lingüístic s'ha vist, a més, recolzat per estudis genètics.
[modifica] Orígens llegendaris
La procedència dels gitanos ha estat objecte de tota mena de fantasies. Han esta considerats descendents de Caïm, o relacionats amb el llinatge de Cam. Algunes tradicions els han identificat amb mags caldeus de Síria, o amb una tribu d'Israel extraviada en l'Egipte faraònic. Una antiga llegenda balcànica els fa els ferrers (o els lladres) dels claus de Crist, motiu pel qual haurien estat condemnats a vagar pel món, si bé no hi ha cap prova que situï els gitanos en l'Orient Mitjà en aquella època.
[modifica] Primer moviment migratori del segle X
Els estudis genètics i lingüístic semblen confirmar que els rom són originaris del subcontinent Indi, possiblement de la regió del Punjab. La causa de la seva diàspora continua essent un misteri. Unes teories suggereixen que foren originàriament individus pertanyents a una casta inferior reclutats i enviats a lluitar a l'oest contra la penetració musulmana. O potser els mateixos musulmans conqueriren els rom, els esclavitzaren i els portaren a l'oest, on formaren una comunitat separada. Aquesta darrera hipòtesi es basa en un relat de Mahmud de Ghazni, que informa de 50.000 presoners durant una invasió turco-persa del Sindh i del Punjab. El motiu pel qual els rom escolliren viatjar a l'oest en lloc de tornar a la seva terra és un altre enigma, encara que l'explicació pot haver estat el servei militar sota el poder musulmà.
El que és acceptat per la majoria d'investigadors és que els romanís podrien haver abandonat l' Índia al voltant de l'any 1000, i haver travessat el que actualment és Afganistan, Iran, Armènia i Turquia. Diversos pobles similars als gitanos viuen actualment a l'Índia, aparentment originaris de l'estat desèrtic de Rajasthan, i a la vegada, poblacions gitanes així reconegudes pels mateixos gitanos viuen encara a l'Iran amb el nom de luris.
Si bé les proves documentals comencen a ser fiables només a partir del segle XIV, alguns autors contemporanis consideren que les primeres dades sobre els gitanos serien del segle IX, algunes referències semblen indicar-ho: un text que relata com Santa Anastàsia d'Egina repartí menjar a Tràcia a uns «estrangers anomenats atsigani» (del grec Ατσίνγανος') durant la fam del segle IX, en plena època bizantina. Fins i tot abans, a principis del mateix segle, a l'any 803, Teòfanes el Confessor escriu que l'emperador Nicèfor I va utilitzar l'ajuda d'uns atsigani, que amb la seva màgia l'haurien ajudat a contenir una revolta popular. «Atsinganoi» va ser un terme usat també per a referir-se a endevins ambulants i ventrílocs i fetillers que visitaren l'emperador Constantí el 1054. Un text hagiogràfic (Vida de Sant Jordi anacoreta) explica com els «atsigani» foren cridats per Constantí per ajudar-lo a netejar els boscos de feres. Més endavant serien descrits com fetillers i malfactors i acusats de tractar d'enverinar el gos llebrer favorit de l'emperador. L'extensió d'aquest terme generaria els substantius moderns de tzigane, Zigeuner, zingari i zíngaros.
Una narració històrico-llegendària del segle X titulada Crònica Persa, de Hazma de Ispaham, esmenta alguns músics sol·licitats al rei de l'Índia, als que anomenà zott. El Llibre dels Reis (o Shahnameh, datat del 1010), del poeta Firdusi explica una història semblant: uns quants milers de Zott, Rom o Dom («homes») haurien marxat de l'actual Sindh (potser del riu Indus) amb l'objecte d'entretenir al rei de Pèrsia amb els seus espectacles.
Des d'aquell moment, després d'una llarga estada en aquesta regió, i descrits ja com un poble que refusava viure de l'agricultura, s'haurien escampat en dos grups migratoris: un cap el sud-oest i Egipte, l'altre cap el nord-oest i Europa.
En tot cas no hi ha un consens sobre la qüestió, però l'opinió més estesa es veu avalada per les següents evidències de l'origen asiàtic dels gitanos:
[modifica] Evidències lingüístiques de l'origen asiàtic dels gitanos
Des de la seva arribada a terres europees, un dels trets de la comunitat gitana que més cridà l'atenció dels altres pobles era la seva estranya llengua, molt diferent de les que es parlaven a Europa. La primera reproducció escrita del romaní es remunta a una enciclopèdia sota el títol de Fyrst Book of the Introduction of Knowledge. (Primer llibre d'introducció al saber) l'autor de la qual va ser Andrew Boorde. Aquesta obra, completada el 1542 i publicada el 1547, recollia exemples de frases en allò que l'autor anomenava Egipt speche (parla egípcia), donant com a vàlida la creença popular sobre el fet que els gitanos procedien d'Egipe.
Durant el dos segles següents apareixen més esments escrits de la llengua romaní. A Espanya, el marquès de Sentmenat publica al voltant de 1750 un petit vocabulari del romaní parlat a la Península Ibèrica.
Un dels primers o el primer document en què es proposa identificar la llengua romaní com una llengua índia es un treball de Szekely de Doba en la Gazzeta de Viena el 1763. En aquest article es comenta que el predicador Vali, en la Universitat de Leiden, estudià l'idioma d'uns estudiants de Malabar del districte de Zigania, nom que li recordà els dels "zíngars" i que posteriorment exposà el vocabulari a gitanos de Almasch (Komora, Eslovàquia), comprovant que aquests entenien les paraules
A nivell acadèmic, el descobriment de l'origen indi del romaní correspon al alemany Johann Rüdiger, catedràtic de la Universitat de Halle, qui el 1782 publicà un article d'investigació lingüística, en el que analitzava el parlar d'una dona gitana, Barbara Makelin, i la comparava amb la llengua recollida en una gramàtica alemanya de l'hindustaní (el nom amb el que es coneixia antigament als actuals hindi i urdu). En el seu article, Rüdiger reconeixia la influència en les seves investigacions del diccionari de romaní de Hartwig Bacmeister, de 1755, a qui ja el 1777 havia comunicat les seves idees, així com el seu deute cap el seu professor Christian Büttner, que anys abans havia plantejat la possibilitat d'un origen indi o tal vegada afgà dels gitanos. Tanmateix, fou Rüdiger qui establí, mitjançant la seva comparació entre la descripció gramatical del indostaní i la parla de Barbara Makelin, que las similituds entre ambdues varietats lingüístiques evidenciaven un origen comú.
Estudis posteriors de la llengua romaní han mostrat un estret parentiu amb l' idioma panjabi i l'hindi occidental, tant pel que fa al seu vocabulari fonamental com en les seves estructures gramaticals i en els canvis fonètics. Les investigacions d'Alexandre Paspati (Études sur les Tchinghianés, publicat en Constantinoble el 1870), de John Sampson (The dialect of the gypsies of Wales, 1926) i dels suecs Gjerdman y Ljungberg (La llengua del gitano suec treballador del coure Dimitri Taikon, publicat el 1963) evidencien que existeix una unitat dins del romaní que s'esten per tota Europa. Els estudis citats recollien mostres del romaní grec, gal·lès i suec, respectivament. Queda demostrat així que el vocabulari bàsic coincideix de manera rellevant (nota: no es transcriu la grafía original):
Determinades característiques gramaticals índiques es mantenen en el romaní contemporani (i algunes fins i tot en caló català actual):
[modifica] Evidències lingüístiques de la migració gitana
D'acord amb els estudis de Terrence Kaufman (1973) l'origen de la llengua romaní, basat en els dialectes europeus, pot ubicar-se en l'Índia central i posteriorment poden documentar-se préstecs lingüístics que ha anat adquirint en els territoris per on migrava que anirien des del segle II aC al s. XIV�d.�C.: així té préstecs del persa del seu pas per Pèrsia, però no de l'àrab cosa que demostra que el seu pas per Pèrsia va ser anterior a la seva islamització cap el 900�d.�C. De cap al s. XI-XII té préstecs de llengües del Caucas (osset, georgià i armeni). Després es detecta la migració cap a Turquia on rep préstecs del grec, però no del turc, cosa que indica que el seu pas va ser anterior a la invasió turca. Cap el 1300�d.�C. es produiria l'entrada en els Balcans on adquirí préstecs de les llengües eslaves. Posteriorment els dialectes europeus del romaní es divideixen, encara que Kaufmann indica una distinció entre els que tenen influència lèxica del romanès i els que no, que serien els gitanos de Bulgària i els d'Espanya.
[modifica] Evidències genètiques de l'origen asiàtic dels gitanos
Els estudis genètics corroboren l'evidència lingüística que situa l'origen del poble gitano en el subcontinent Indi.
Estudis genètics fets en gitanos búlgars, bàltics i valacs suggereixen que prop del 50% dels cromosomes Y de l'ADN mitocondrial pertanyen a l'haplogrup home H i a l'haplogrup donar M, àmpliament estesos a l'Àsia del Sud i Àsia Central. Els homes es corresponen majoritàriament amb els haplogrups H (50%), I (22%) i J2 (14%), Rlb (7%)�; les dones al H (35%), M (26%), U3 (10%), X (7%), i altres (20%). Tals haplogrups son rars en els no gitanos, i la resta es troben estesos per tota Europa. Els haplogrups femenins U2 i U7 pràcticament no existeixen en les dones gitanes, però estan presents en Àsia del Sud (prop del 11%-35%).
Es pot calcular que aproximadament la meitat del patrimoni genètic gitano és semblant al dels grups europeus circumdants. Però els homes gitanos del grup sinti d'Europa Central són H (20%), J2 (20%) amb una freqüència elevada de R2 (50%), freqüència que es troba també a l' Índia, concretament a Bengala Occidental i entre els cingalesos de Sri Lanka. El marcador M217, present en un 1,6% dels homes gitanos, es troba també a Bengala Occidental (Kivisild et alter, 2003). Els haplogrups L que es troben en el 10% dels indis i paquistanesos no es donen entre els gitanos (l'equip de Greshman no sembla haver investigat l'haplogrup L), així com tampoc en els originaris de Bengala Occidental. A partir de la base de dades YHRD (Y Chromosome Haplotype Reference Database), es pot comprovar que algunes poblacions gitanes europees tenen un gran percentatge de haplogrups masculins R1A1. Les dades de YHRD donen poques correspondències en general amb la població del subcontinent, però una alta correlació en l'haplogrup H amb la comunitat d'origen sudasiàtic de Londres, en la que hi ha un percentatge molt alt d'individus procedents de Bengala Occidental i de Sri Lanka.
Les recerques genètiques de Luba Kalaydjieva mostren que el grup original aparegué fa unes 32-40 generacions, i que aquest grup era petit, de només uns 1.000 individus.
[modifica] Estada a l'Àsia Menor en el segle XIV
El 1322 un monjo franciscà anomenat Simó Simeonis descriu un poble amb característiques similars als "atsigani" vivint a Creta, i el 1350 Ludolphus de Sudheim esmenta un poble semblant, amb un únic llenguatge, al que anomena "mandapolos", una paraula que segons es pensa deriva del grec "mantes" (profeta o endevinador). Cap el 1360, un feu gitano independent (anomenat el Feudum Acinganorum) s'establí a Corfú i es convertí en una «comunitat estable, i una important i consolidada part de l'economia». Atès que la regió ocupada per aquestes comunitats rom era anomenada «el petit Egipte», els pelegrins que el travessaven per anar a Terra Santa estengueren per tota Europa l'apel·latiu d'«egipcians», d'on provindrien els noms d'egitanos, gitanos, gitans, egypsies i gypsies. A més dels assentaments grecs està documentada una llarga estada en els Balcans, en terres de serbis, búlgars i romanesos, en el segle XIV.
[modifica] El segle XV, la primera gran diàspora
A causa de les incessants guerres entre bizantins i pobles tàrtars i turcs, els gitanos iniciaren una nova migració, la primera que està documentada. Les evidències lingüístiques permeten la reconstrucció d'aquesta nova peregrinació. Partint del fet que els gitanos haurien abandonat l'Índia, i d'allí haurien passat a l'Iran i el nord de la Mar Càspia, se suposa que més endavant haurien pres dues rutes. La primera des d'Armènia fins Bizanci (el que explicaria la presència de vocabulari grec medieval en la llengua dels gitanos), l'altra a través de Síria i Orient Pròxim i el Mediterrani (de la qual hi quedarien vestigis de vocabulari àrab). Rere la seva estada en les Balcans la llengua gitana absorbí vocabulari germànic, però l'absència d'aquesta resta lingüística en els gitanos espanyols fa pensar que la migració es dividí en dues abans d'aquest assentament centroeuropeu. Una s'hauria dirigit cap l'oest, a l'interior d'Europa, i l'altra cap el sud, cap a Síria. La primera branca s'hauria estès per tot el continent europeu, mentre que la segona hauria travessat Àfrica del Nord per a tornar a aparèixer a Europa després de travessar l'estret de Gibraltar en el segle XV, retrobant-se ambdues corrents migratòries en algun punt del sud d' Europa. D'aquesta manera, l'arribada dels gitanos a la Península Ibèrica es també un assumpte controvertit que es veurà més endavant.
El cert és que la migració va ser massiva i molt ràpida, i va ser objecte d'una acollida desigual. Al segle XV comença a haver gitanos arreu d'Europa i així ho confirmen els documents. El 1416 s'informa de la presència de gitanos a Romania, a Bohèmia (República Txeca) i a Lindau (Alemanya). El 1417 el rei de Bohèmia Segimon I els concedí un salconduit, i entre 1418 i 1419 els gitanos ja circulaven per l' actual Confederació Helvètica. Entraren a França el 1419, i el 12 d'agost un grup arribà a les portes de Sisteron i després circulà per la Provença. El gener de 1420 estaven a Brussel·les, i l'octubre a Flandes i el nord de França. El 1421 arribaren a Bruges i després baixaren a Arràs. El 18 de juliol d'aquest mateix any un grup arribà a Bolonya per a sol·licitar al Papa un salconduit com a pelegrins cristians. A Espanya s'informa de la seva presència per primera vegada el 1415, i el 8 de maig de 1425 sel's troba a Saragossa. El 1427 ja es trobaven a Roma.
També el 1427 es produí una de les arribades de gitanos millor documentada, conservada en l'obra «Temoignage d'un bourgeois de Paris». El 12 d'agost d'aquest any arribaren a París, on causaren sensació pel seu aspecte miserable i estrany, i la gent acudí en massa per a veure com endevinaven el futur. Vivien de la màgia i dels petits robatoris, fins que el bisbe els expulsà el setembre d'aquell mateix any i marxaren en direcció a Pontoise. Segons Helena Sánchez Ortega aquesta crònica resumeix el quadre de tipificació negativa dels gitanos que s'hauria de mantenir fins els nostres dies.
El seu periple europeu no es va detenir, i el 1430 circulaven per tota França sota una acollida desigual: Arlès, Brinhòla, Metz, Troyes, Grenoble, Nevers, Romans, Colmar, Orleans i Le Luc. El 1435 van ser vistos a Santiago de Compostela, i el 1462 se’ls va rebre amb honors a Jaén. Suïssa els expulsà el 1471. El 1493 estaven a Madrid. En aquesta ciutat en el Concejo «…acordaron de dar limosna a los de Egibto porque a ruego de la Villa pasaron delante, diez reales, para evitar los daños que pudieran hazer trezientas personas que venían…».
[modifica] La qüestió de l'entrada en la Península Ibèrica
Com i quan arribaren els gitanos a la Península Ibérica es una qüestió a la qual encara no s'ha arribat a un consens. Una primera teoria els fa procedir del nord d'Àfrica, des d'on haurien travessat l'estret de Gibraltar per a retrobar-se a França amb la ruta migratòria del nord.. Es distingirien així els gitanos entrats pel nord de Perpinyà, els del sud o tingitans (es a dir, procedents de Tingis, avui Tànger), i els de l'est (o grecians) que penetraren per la ribera mediterrània en la dècada de 1480 probablement a causa de la caiguda de Constantinoble. La penetració millor documentada es la del nord. El primer document conservat és de 1415. En ell Alfons (després el Magnànim) concedeix salconduit a Tomás Sabba, pelegrí a Santiago de Compostela. Aquest mateix rei concedeix una altra carta de pas el 1425 a un altre cap gitano amb la seva gent, ordenant que sigui ben tractat:
En aquests anys se succeiren els salconduits, atorgats a suposats nobles gitanos pelegrins. El seguiment d'aquests salconduits per tota la geografía peninsular revela als investigadors (com Teresa San Román, o Helena Sánchez) algunes evidències:
[modifica] El segle XVI i el començament de la persecució
El segle XV pot ser considerat com l'edat d'or dels gitanos a Europa. Vagaven de vila en vila, i encara que és cert que foren sovint expulsats cal esperar al segle XVI perquè hi hagués una onada de persecució només comparable a l'antijudaisme secular dels europeus. En el segle XV els estereotips negatius encara no estaven arrelats, i entre l'hostilitat i la fascinació la cultura rom es dispersà pel continent, mesclant-se amb les cultures i els idiomes locals. Lentament es va anar convertint en un desafiament per als poders establerts, per a la població sedentària i per a la religió dominant.
Quan va tenir lloc el descobriment d'Amèrica, el 1492, els gitanos ja estaven estesos per tota Europa, on, malgrat una bona acollida inicial començaren a ser perseguits, marginats, expulsats, severament castigats, esclavitzats (com a Romania, on l'esclavitud gitana no va ser abolida fins 1864) o simplement exterminats. El desacord entre els no gitanos i els gitanos duraria des del segle XVI fins l'actualitat. Així a Espanya la pragmàtica de Medina del Campo de l'any 1499 els obligà a abandonar la vida nòmada. El 1500, el mateix any que entraren a Polònia i Rússia, la Dieta d'Augsburg els expulsà d'Alemanya. El 1505 Jaume IV d'Escòcia els concedí un salconduit i saltaren a Dinamarca. Arribaren a Suècia el 1512, i el 1514 a Anglaterra, d'on se’ls expulsaria, sota pena de mort el, el 1563. Abans d'això, a Espanya se’ls va donar a "escollir" el 1539 entre la sedentarització o sis anys de galeres (pena consisten en remar forçats a les galeres reials), i el 1540 els bisbes de Bèlgica ordenaren la seva expulsió sota pena de mort.
A partir de finals del segle XVI s'aniran emetent a tota Europa pragmàtiques, lleis i decrets contra la manera de vida dels gitanos. La dinàmica d'aquestes disposicions serà contradictòria (s'obliga a sedentaritzar-se al mateix temps que s'impedeix l'entrada en moltes ciutats, s'obliga a assimilar-se i a la vegada se’ls concentra en determinats barris, s'obliga a treballar en oficis reconeguts alhora que se’ls impedeix l'entrada en els gremis…). La tenacitat dels rom, les seves estratègies d'ocultament, de multiocupacionalitat (com diu Teresa San Román), de seminomadisme o itinerància circumscrita, d'adaptació a les circumstàncies canviants de la legislació, la capacitat per travessar fronteres o per aliar-se a vegades amb la població autòctona realitzant treballs imprescindibles, fan que els gitanos de tota Europa es resisteixin a l'assimilació i conservin els seus propis trets definitoris culturals més o menys intactes fins el present.
Davant l'absència de testimonis escrits propis i el caràcter negatiu dels testimonis aliens, resulten valuoses les referències d'un personatge peculiar que es va apropar al món dels rom amb interès i curiositat romàntica en la primera meitat del segle XIX: George Borrow. En els seus viages per part d'Europa com predicador protestant va tenir oportunitat de contactar amb grups gitanos la llengua dels quals va aprendre, traduint i fins i tot publicant l'Evangeli en caló (entre la seva producció literària es troba La Biblia en España, llibre de viatges estudiat per Manuel Azaña).
[modifica] El salt a Amèrica, el segle XIX i la segona gran diàspora
El salt dels roms a Amèrica va anar parell a la mateixa diàspora dels europeus. L'incansable poble gitano emprengué aleshores una nova migració. Està plenament establert que el 1498, Cristòfor Colom, en el seu tercer viatge, embarcà a quatre gitanos que arribaren al nou món. Se sap també que Anglaterra i Escòcia enviaren partides de gitanos a les eves colònies d'Amèrica de Virgínia, en el segle XVII i Louisiana. La pràctica de la deportació a Amèrica va ser seguida en el mateix segle per Portugal. Segons aquest autor, els rom espanyols només podien viatjar a Amèrica amb permís exprés del rei. Felip II decretà el 1570 una prohibició d'entrada als gitanos a Amèrica, i ordenà la tornada dels que ja hi estaven. Es coneix el cas d'un ferrer rom (Jorge Leal) que conseguí autorització per a viatjar a Cuba el 1602. Cal esperar la pragmàtica de 1783 per a que els gitanos tinguessin permís de residència en qualsevol part d'Espanya.
Entre finals del XVII i mitjans de segle XIX es produí un altre moviment cap a l'oest d'una nombrosa població rom, fugint de l'esclavitud o bé aprofitant la seva abolició a Moldàvia i Valàquia el 1860 o com conseqüència del recrudiment de la persecució a Europa occidental (especialment a França i Alemanya). Els gitanos emigraren a Amèrica Llatina en un nombre que, com sempre, segueix essent un misteri. Segons Koen Peeters la independència de Sèrbia el 1878 accelerà aquesta sortida, i les causes que expliquen el nou èxode massiu poden ser diverses: "En primer lloc, a la pressió d'assimilació; en segon lloc, a les noves possibilitats en les seves activitats laborals; i, en tercer lloc, a motius comuns altres emigrants de Sèrbia, como poden ser, d'una banda, la idea que en el Nou Món tenien moltes possibilitats d'aconseguir grans fortunes, les lleis que afavoriren la immigració o també l'aparició de noves possibilitats en el que respecta a mitjans de transport". També al voltant de 1860 es registra la sortida de roms britànics ("romnichels") i a principis del segle n'hi hi va haver una altra de valacs.
L'onada migratòria es va aturar amb l'arribada de la Primera Guerra Mundial, i no es reiniciaria fins 1989, any que va començar la tercera gran diàspora encara vigent.
[modifica] Segle XX, persecució i extermini
La detenció del flux migratori a principis del segle XX no significà una millora de les condicions de vida dels rom. Les disposicions legals continuaren essent inútils (com ho havien estat abans) a l'hora de assimilar-los. A França, per exemple, una "llei sobre l'exercici de les professions ambulants i sobre la circulació de nòmades" obligava en 1912 a proveir-se d'un "carnet antropomètric d'identitat" que havia d'estar segellat en cadascun dels desplaçaments.
A mida que s'acosta la Segona Guerra Mundial la persecució (al redòs de les noves teories pseudocientífiques) es va fer més dura. El govern prussià, per exemple, decidí acabar amb la "molèstia gitana" mitjançant un acord internacional dissenyat per acabar amb la seva forma de vida. A Baviera s'elaborà el 1905 un "Llibre gitano", amb un cens inicial de 3.000 individus que aviat augmentaria amb la col·laboració d'altres estats alemanys. L'estat de Baviera autoritzà el càstig a treballs forçosos a tot rom que no pogués demostrar tenir un treball estable, i la República de Weimar estengué aquesta mesura a tota Alemanya. Els censos de gitanos es multiplicaren en tota Europa (França, Regne Unit) i a Suïssa, el 1926 començà l'ignomiós costum de segrestar nens rom per a ser educats entre no gitanos, pràctica que només s'abandonaria el 1973.
L'auge del nazisme i els excessos de la Segona Guerra Mundial incidiren amb especial crueltat en els roms. Prenent com a base els anteiors censos,, el Centre de Recerca per a la Higiene Racial i Biologia Poblacional del Reich començà a analitzar la qüestió gitana. Després d'uns moments de dubte, en els que es va estar a punt de classificar als roms dins la raça ària, Himmler ordenà el seu internament i finalment la seva execució en massa. En llengua romaní s'anomena a aquest procés d'extermini "porraimos", o "porrajmos": "la destrucció". Com sempre, no se sap el nombre exacte de vítimes. Les estimacions van des de 50.000-80.000 (Denis Peschanski, La France des camps, l'internement 1938-46, Gallimard, 2002, p. 379) fins "500.000-1.500.000… Només a Auschwitz-Birkenau moriren més de vint mil gitanos. I en un sol dia, el 3 d'agost de 1944, els darrers 2.897 habitants de les barraques gitanes d'Auschwitz, incloent-hi dones i nens, moriren". El genocidi gitano és un fenomen relativament desconegut, en el que col·laboraren amb més o menys interès (igual que en el genocidi jueu) les poblacions autòctones.
En l'Europa central i de l'est sota règims comunistes, els rom sofriren polítiques d'assimilació i restriccions a la seva llibertat cultural. A Bulgària, es va prohibir l'ús de la llengua romaní i la representació de música romaní en actes públics. Desenes de milers de roms d'Eslovàquia, Hongria i Romania foren reassentats en regions frontereres de Moràvia, i es va prohibir el seu estil de vida nòmada. A Txecoslovàquia, on se'ls qualificà d'"estrat social degradat", dones rom varen ser sotmeses a esterilitzacions com part de la política de l'Estat per a reduir el seu creixement demogràfic. Aquesta política es va posar en pràctica mitjançant incentius financers, amenaces de retirada de subsidis socials, desinformació i esterilització involuntària.
A principis de la dècada de 1990, Alemanya deportà a desenes de milers d'immigrants a Europa Central i de l'Est. El 60% d'uns 100.000 ciutadans romanesos deportats, d'acord amb un tractat de 1992, eren gitanos.
En el tercer quart del segle XX començà també un important moviment associatiu rom, en especial, a partir del Primer Congrés Gitano de Londres, de 1971.
[modifica] Segle XXI, la tercera gran diàspora
Amb la caiguda del mur de Berlín el 1989, el desmantellament dels estats autoritaris d'Europa Central i de l'Est i la posterior crisi econòmica i, especialment, a causa de la guerra de Iugoslàvia, comença la tercera gran diàspora gitana. Aquest moviment migratori (que novament passa desapercebut per a l'opinió pública) es fa, com és habitual, d'est a oest. Les estimacions són d'uns 200.000-280.000 gitanos desplaçats de l'est a l'oest europeu des de 1960 a 1997. En deteriorar-se la situació política de l'antiga Iugoslàvia uns 40.000 roms arribaren a Itàlia i altres 30.000 a Àustria. La crisi econòmica ha generat també una intensa ruta migratòria des de Romania als països de l'Europa pròspera en una quantitat encara per calcular. Les lleis de ciutadania discriminatòries en la República Txeca, per exemple, són un exponent de velles i noves formes de discriminació.
Segon els informes del Banc Mundial a Europa hi ha una població d'entre 7 i 9 milions de gitanos, dels que al voltant de 2 milions viuen a Romania, encara que percentualment la presència més alta del poble rom és la de la República de Macedònia, on representen l'11% de la població. La major part de la població gitana de Centre Europa en la zona balcànica viu amb menys de 3 euros diaris per persona i un 89% dels gitanos búlgars no ha pogut cursar els estudis primaris.
[modifica] Història dels gitanos dels Països Catalans
Una estimació, feta el 1999, amb dades facilitades per l'Associació Secretariat General Gitano dóna les següents xifres de població gitana: Catalunya 52.937 gitanos, País Valencià 52.455 i Balears 5.423. Els gitanos catalans a França s'estenen per gran part del país.
El 1434 apareix la primera menció documentada dels gitanos a Catalunya concretament els situa a Montblanc (Conca de Barberà)
La tolerància inicial cap els assentaments gitanos es va acabar coincidint amb la fi del segle XV, des de aleshores fins al Decret de Nova Planta la política oficial anava encaminada cap a l'expulsió. A la Corona d'Aragó els gitanos que hi arribaren a partir del segle XV es trobaren amb una política oficial de persecució lingüística i cultural. Com afirma Bernard Leblon des dels Reis Catòlics (Primera pragmàtica antigitana dels Reis Catòlics el 4 de març de 1499 i segona pragmàtica per Carles I el 1539 condemnant-los a gal·leres))la política era l'assimilació forçosa dels gitanos. L'idioma caló en patí les conseqüencies tot i que durant els segles XVII i XVIII els mateixos textos repressius en mostren la seva vitalitat. Amb l'entrada en vigor de l'esmentat Decret de Nova Planta se n'intentà per tots el mitjans la sedentarització. El 1749 quan es procedeix a la temptativa de detenció sistemàtica de tots els gitanos de l’Estat espanyol en aquesta enxarxada hi van morir un 40% dels detinguts.
D'Isabel II fins a l'entrada en vigor de la Constitució Espanyola de 1978, els gitanos espanyols havien d'acreditar documentalment les seves propietats o transaccions sota pena en cas de no fer-ho de ser acusats de delicte contra la propietat.
L'any 1965 es va crear el Secretariat Gitano de Barcelona, primera entitat de l'Estat dedicada específicament al treball amb el poble gitano. La seva metodologia de treball (implicació dels propis gitanos, independència davant les administracions i foment del voluntariat) ben aviat va ser adoptada van aparèixer entitats similars a diverses ciutats espanyoles. Avui dia, fruit de gairebé 50 anys de treball, impulsa el Centre García-Díe de Cultura Gitana, amb seu a Barcelona.
Durant quasi tot el segle XIX i fins la segona meitat del segle XX arriben a Perpinyà i el Llenguadoc molts gitanos procedents del Principat de Catalunya. Actualment aquests gitanos catalans es troben des de les afores de París i fins la frontera amb Bèlgica i per algunes ciutats de França (Narbona, Carcassona, Lió, Bordeus etc) es troben comunitats catalanoparlants o parcialment catalanoparlants. També hi ha grups de gitanos castellanoparlants a França i el Principat de Catalunya.

Summary:
La història dels gitanos, que també són coneguts com poble rom (nom que es donen ells mateixos), roma, romaní, o romanó, és encara actualment objecte de controvèrsia. Hi ha diverses raons que ho expliquen. En primer lloc, la cultura gitana es fonamentalment no escrita com ocorre en moltes cultures del món de manera que no han conservat per escrit la seva procedència i els seus avatars. La seva història ha estat estudiada sempre pels no romanís, freqüentment a través d'un punt de vista fortament etnocentrista. Els primers moviments migratoris daten del segle X, de manera que molta informació s'ha perdut, si és que alguna vegada va existir. Cal assenyalar també que els primers grups gitanos arribats a Europa occidental fantasejaven sobre els seus orígens i s'atribuïen una procedència misteriosa i llegendària, en part com estratègia de protecció en front una població davant la qual eren minoria, en part com a posada en escena dels seus espectacles i activitats.
Un altre problema que s'ha de tenir en compte és que la pertanyença (o no) a la comunitat rom és una qüestió disputada. No hi ha una delimitació clara dins la pròpia comunitat (ni a fora) sobre qui és gitano i qui no ho és.
Les principals fonts d'informació són els testimonis escrits, les anàlisis lingüístiques i la genètica de poblacions.


[modifica] Morfologia
Varien les descripcions de la mida de B. latro, però la majoria de referències donen un pes de fins a quatre quilograms, una llargada corporal de fins a quaranta centímetres, i una envergadura de les potes d'uns vint centímetres. Els mascles solen ser més grans que les femelles. Es creu que aquest animal està a prop del límit teòric per un artròpode terrestre. Les diferents fonts li donen una longevitat d'entre trenta i seixanta anys.
El cos del cranc dels cocoters, com el de tots els decàpodes, està dividit en una secció anterior (cefalotòrax), que té deu potes, i un abdomen. El parell de potes davanter té unes grans pinces que utilitza per obrir cocos, i que poden alçar objectes de fins a 29 kg de pes. Els dos parells següents, com en altres bernats ermitans, són potes caminadores grans i potents que permeten als crancs dels cocoters enfilar-se per arbres, sovint cocoters, de fins a sis metres d'alçada. El quart parell de potes és més petit, amb unes pinces a la punta que permeten als crancs joves arrapar-se a l'interior d'una closca de mol·lusc o de coco per protegir-se; els adults les utilitzen per caminar i per grimpar. L'últim parell de potes és molt petit i només serveixen per netejar els òrgans respiratoris. Pel que fa al color, els crancs de diferents illes presenten certes diferències, amb tons que van des d'un violat clar, passant per un lila fosc, fins al marró.
Tot i que B. latro és un tipus derivat de bernat ermità, només els exemplars juvenils utilitzen closques de cargol per protegir els seus abdòmens tous, i els adolescents, a vegades, utilitzen closques de coco trencades per protegir-se, com ho fan molts crancs autèntics. L'abdomen endurit protegeix el cranc dels cocoters i en redueixen la pèrdua d'aigua a la terra ferma, però l'han de mudar cada cert temps. La muda dura uns trenta dies, durant els quals el cos de l'animal és tou i vulnerable, i roman amagat per protegir-se.
[modifica] Respiració
Excepte en el seu estat larval, els crancs dels cocoters no poden nedar, i fins i tot els exemplars petits s'ofeguen dins l'aigua. Utilitzen un òrgan especial denominat pulmó branquiostegal per respirar. Aquest òrgan pot ser considerat un estadi de desenvolupament entre les brànquies i els pulmons, i és una de les adaptacions més significatives del cranc dels cocoters al seu hàbitat. Les cambres d'aquest òrgan respiratori es troben a la part posterior del cefalotòrax. Contenen un teixit similar al de les brànquies, però adaptat per absorbir oxigen de l'aire en lloc de l'aigua. Utilitzen el seu parell posterior de potes, el més petit, per netejar aquests òrgans i per humitejar-los amb aigua marina. Els òrgans requereixen aigua per funcionar, i el cranc els en dóna fregant les potes mullades amb els teixits esponjosos. Els crancs dels cocoters també poden beure aigua dolça o salada, utilitzant la mateixa tècnica per dur-se aigua a la boca.
A més d'aquest òrgan respiratori, el cranc dels cocoters té un conjunt de brànquies rudimentari. Tanmateix, mentre que aquestes brànquies foren probablement utilitzades per respirar dins l'aigua en algun punt de la història evolutiva de l'espècie, en l'actualitat ja no subministren prou oxigen, i un cranc submergit dins l'aigua s'ofegarà en pocs minuts; el temps exacte varia, i depèn probablement del nivell d'estrès i d'activitat física de l'animal, amb el conseqüent consum d'oxigen.
[modifica] Olfacte
Un altre òrgan distintiu del cranc dels cocoters és el seu "nas". El procés olfactori funciona molt diferentment segons si les molècules inspirades són molècules hidrofíliques dins l'aigua o molècules hidrofòbiques a l'aire. Com que la majoria de crancs viuen a l'aigua, tenen òrgans especialitzats anomenats estetascs a les antenes que serveixen per determinar tant la concentració com la direcció d'un olor. En canvi, com que els crancs dels cocoters viuen a la terra, els estetascs de les seves antenes difereixen significativament dels d'altres crancs, i s'assemblen més als òrgans olfactoris dels insectes, anomenats sensil·les.
Tot i que els insectes i els crancs dels cocoters han seguit camins evolutius diferents, la mateixa necessitat de detectar olors a l'aire portà al desenvolupament d'òrgans marcadament similars, fent-ne un exemple d'evolució convergent. Com els insectes, els crancs dels cocoters també mouen ràpidament les antenes per millorar la recepció. Tenen un excel·lent sentit de l'olfacte i poden detectar olors a grans distàncies; l'olor de carn podrida, plàtans o cocos, que són fonts d'aliment potencials, atreuen especialment la seva atenció.
[modifica] Reproducció
Els crancs dels cocoters s'aparellen freqüentment en terra ferma durant el període de maig a setembre, especialment al juliol i agost. El mascle i la femella es barallen, i el mascle bolca la femella de panxa enlaire per aparellar-s'hi. El procés d'aparellament complet es força ràpid, i dura aproximadament un quart d'hora. Poc després, la femella pon els ous i els enganxa a la part inferior del seu abdomen, portant els ous fertilitzats sota el seu cos durant uns mesos. Al període d'eclosió, normalment octubre o novembre, la femella deixa els ous dins l'oceà durant la marea alta. Les larves són del tipus zoea, com és habitual pels crustacis decàpodes. Es creu que tots els crancs dels cocoters ho fan a la mateixa nit, amb nombroses femelles alhora a la platja.
Les larves floten a l'oceà durant quatre setmanes, durant les quals gran part d'elles són menjades per predadors. Després, viuen al fons marí i a la costa com bernats ermitans, utilitzant closques que han deixat altres animals per protegir-se durant quatre setmanes més. En aquesta fase, en algunes ocasions, visiten la terra ferma. Com tots els bernats ermitans, canvien les closques a mesura que creixen. Després d'aquestes quatre setmanes, deixen l'oceà per sempre i perden la capacitat de respirar dins l'aigua. Els exemplars joves que no poden trobar una closca de la mida adient sovint també utilitzen cocos trencats. Quan ja són massa grans fins i tot per les closques de coco, desenvolupen un abdomen endurit. Entre quatre i vuit anys després de l'eclosió, els crancs dels cocoters assoleixen la maduresa sexual i es poden reproduir. Aquest és un període de desenvolupament inusualment llarg per un crustaci.
[modifica] Dieta
La dieta dels crancs dels cocoters consisteix principalment en fruita, incloent-hi cocos i figues. Tanmateix, mengen gairebé qualsevol cosa orgànica, incloent-hi fulles, fruita en descomposició, ous de tortuga, animals morts, i les closques d'altres animals, aquestes últimes perquè porten calci. També poden menjar animals vivents que són massa lents per fugir, com ara tortugues marines acabades de néixer. En un experiment, s'observà un cranc dels cocoters caçant i menjant-se una rata de la Polinèsia (Rattus exulans). Els crancs dels cocoters intenten sovint robar-se menjar els uns als altres, i s'emporten l'aliment als caus per estar segurs mentre mengen.
Els crancs dels cocoters s'enfilen als arbres per menjar cocos o fruita, per fugir de la calor o per evitar predadors. És una creença comuna que el cranc dels cocoters arranca els cocos dels arbres per menjar-se'ls a terra; d'aquí vénen els noms alemany Palmendieb, que literalment vol dir "lladre de les palmeres", i el neerlandès Klapperdief. Tanmateix, segons el difunt biòleg alemany Holger Rumpf (escrit a vegades Rumpff), l'animal no és prou intel·ligent per fer aquest tipus d'accions planejades, sinó que deixa caure accidentalment els cocos mentre intenta obrir-los als arbres. Els crancs dels cocoters utilitzen les seves potents urpes per obrir forats en els cocos i, seguidament, se'n mengen el contingut; aquest comportament és únic en el regne animal.
Thomas Hale Streets tractà aquest comportament el 1877 – dubtant que el cranc pogués escalar arbres per arribar a les nous. A la dècada del 1980, Holger Rumpf fou capaç de confirmar les observacions de Streets, observant i estudiant com els crancs obren cocos en estat salvatge. El cranc ha desenvolupat una tècnica especial per fer-ho: si el coco encara està cobert de bajoca, utilitza les seves pinces per arrancar-ne tires, començant sempre per un costat amb els tres porus de germinació, el grup de tres petits cercles situats a l'exterior del coco. Una vegada els porus són visibles, el cranc en colpeja un amb les pinces fins que es trenquen. Seguidament, es gira i utilitza les pinces més petites de les altres potes per retirar la polpa blanca del coco. Amb les seves pinces potents, els exemplars més grans poden fins i tot trencar el dur coco en fragments més petits per menjar-se'l amb més facilitat.
[modifica] Hàbitat i difusió
Els crancs dels cocoters viuen en solitari en caus subterranis i fissures en les roques, depenent del terreny. Excaven els seus propis caus en sorra o sòls sense cohesió. Durant el dia, l'animal roman ocult, per protegir-se de predadors i reduir la pèrdua d'aigua per la calor. Els caus dels crancs contenen unes fibres molt fines però fortes de la bajoca de coco que els animals utilitzen com estratificació; aquestes fibres eren recollides pels habitants locals que desitjaven el material per treballs manuals. Mentre reposen al cau, els crancs dels cocoters en tanquen l'entrada amb una de les seves urpes per crear-hi el microclima humit que requereixen els seus òrgans respiratoris. Tot i això, els crancs poden sortir de dia si les condicions meteorològiques són favorables –és a dir, amb pluja o amb una humitat elevada–, i així poden respirar amb més facilitat. L'alta densitat de població també els empeny a sortir de dia, potser per aconseguir un avantatge en la recerca d'aliment. Viuen exclusivament a la terra, i alguns se'ls ha trobat fins a sis quilòmetres del mar.
Els crancs dels cocoters viuen en regions des de l'oceà Índic fins el Pacífic central. L'Illa Christmas de l'oceà Índic té la població més gran i més ben conservada. Altres poblacions de l'oceà Índic són les de les Seychelles, especialment Aldabra, les illes Glorioses, Astove, l'Illa d'Assumpció, i Cosmoledo, però el cranc està extint a les illes centrals. També habiten en algunes de les illes Andaman i Nicobar al Golf de Bengala. N'hi ha molts a les illes Chagos, també conegudes com Territoris Britànics de l'Oceà Índic. En aquestes illes està prohibit caçar-los o consumir-los, amb multes de fins a 1.500 lliures (aproximadament 1.900 € ) A Maurici i Rodrigues, els crancs dels cocoters estan extints.
Al Pacífic, la seva difusió s'anà coneixent gradualment. Charles Darwin creia que només es trobava en "una única illa de corall al nord de les illes de la Societat." En realitat, el cranc té una difusió molt més ampla, tot i que certament no és abundant en totes les illes del Pacífic en què viu. N'existeixen grans poblacions a les illes Cook, especialment Pukapuka, Suwarrow, Mangaia, Takutea, Mauke, Atiu i Palmerston. Aquestes illes es troben a prop del límit oriental de la seva distribució, igual que les illes de la Línia, on el cranc és especialment comú a Teraina, amb els seus abundants boscs de cocoters, i l'Illa Carolina.
Com que els adults no poden nedar, els crancs dels cocoters deuen haver colonitzat les illes al llarg del temps mitjançant les larves, que sí que poden nedar. Tanmateix, a causa de les grans distàncies entre les illes, alguns investigadors creuen que un estadi larval de quatre setmanes no és suficient per recórrer la distància, i assumeixen que crancs dels cocoters joves arribaren a altres illes sobre troncs i altres restes flotants.
La distribució dels crancs presenta alguns forats, per exemple al voltant de Borneo, Indonèsia o Nova Guinea. Aquestes illes eren fàcilment accessibles pels crancs, i també tenen un hàbitat apte per ells, però no hi ha poblacions de crancs. Això es deu a què foren caçats i menjats fins l'extinció pels humans. Tanmateix, se sap que viuen crancs dels cocoters a les illes del Parc Nacional Marí de Wakatobi a Cèlebes, Indonèsia.
[modifica] Relació amb els humans
Aquest cranc, amb la seva mida i força intimidants, ocupa un lloc especial a la cultura de moltes societats humanes amb què comparteix la seva distribució. El cranc dels cocoters és admirat per la seva força, i es diu que hi ha pagesos que utilitzen aquest animal per vigilar les seves plantacions de cocos. Aquest cranc també és venut com animal de companyia, especialment si encara no ha acabat de créixer, per exemple a Tòquio. La gàbia ha de ser prou resistent com perquè l'animal no pugui utilitzar les seves potents pinces per fugir-ne. Si un cranc dels cocoters pessiga algú, no només li farà mal, sinó que, espantat, s'hi agafarà fort. Thomas Hale Streets recull un truc utilitzat pels micronesis de les illes de la Línia, per fer que un cranc dels cocoters es deixi anar:
El cranc dels cocoters és menjat pels illencs del Pacífic, i és considerat una delicadesa i un afrodisíac, amb un gust similar al de la carn de llagosta i de cranc. Les parts més preuades són els ous que es troben dins la femella i el greix situat a l'abdomen. Els crancs poden ser cuinats de manera similar a les llagostes, bullint-los o fent-los al vapor. A les diferents illes hi ha diferents receptes, com ara cranc dels cocoters cuinat en llet de coco. Mentre que el cranc dels cocoters no és intrínsecament verinós, pot esdevenir-ho segons la seva dieta, i hi ha hagut casos d'enverinament pels crancs dels cocoters. Es creu que aquest verí ve de toxines vegetals, cosa que explicaria per què alguns animals són verinosos i altres no. En alguns llocs, aquest verí és considerat un afrodisíac, igual que l'altament verinós peix globus que es menja al Japó. Tanmateix, els crancs dels cocoters no són una mercaderia i no se'ls sol vendre.
A vegades, els nens juguen amb crancs dels cocoters posant herba molla en un angle sobre una palmera on hi hagi un cranc. Quan l'animal baixa, es pensa que l'herba es troba al terra, es deixa anar de l'arbre i cau.
[modifica] Estat de conservació
Segons els criteris de la Llista Vermella de la UICN, actualment no hi ha prou dades per determinar si el cranc dels cocoters és una espècie amenaçada, i per tant se'l llista provisionalment com DD (dades insuficients), avisant que aquesta valoració ha de ser actualitzada. Tanmateix, segons alguns informes, les poblacions són bastant grans, i una de les més grans és la de l'Illa Carolina. Es creu que el cranc és bastant comú en algunes illes, però més aviat rar en altres. El desenvolupament a les costes de moltes illes en redueix l'hàbitat natural.
Els exemplars juvenils són vulnerables a espècies introduïdes carnívores com ara rates i porcs, o formigues com ara la formiga boja groga (Anoplolepis gracilipes). Els exemplars adults tenen pocs predadors naturals, i els humans són els únics que se'n mengen quantitats significatives. Els adults tenen una vista pobra i detecten els enemics gràcies a les vibracions del terra.
En general, sembla que les grans poblacions humanes tenen un efecte negatiu sobre les poblacions de crancs dels cocoters, i, en algunes zones, s'ha informat d'un declivi de les poblacions causat per una caça excessiva. El cranc dels cocoters està protegit en algunes àrees, amb la fixació de mides mínimes de captura i un període de protecció durant l'aparellament.

Summary:
El cranc dels cocoters (Birgus latro) és l'artròpode terrestre més gran del món. És un bernat ermità altament apomòrfic i se'l coneix per la seva capacitat d'obrir cocos amb les seves potents pinces per tal de menjar-se'n el contingut. És l'única espècie del gènere Birgus.
En algunes llengües se'l coneix també amb el nom de "cranc lladre" o "lladre de les palmeres", perquè es rumoreja que alguns crancs dels cocoters han robat objectes brillants com ara cassoles i coberts de cases i tendes de campanya. També se li ha donat el nom de "bernat ermità terrestre", ja que els exemplars joves utilitzen closques; tanmateix, hi ha altres bernats ermitans terrestres que no es desfan de la closca ni quan són adults. Aquests – generalment del gènere proper Coenobita – són els animals que hom anomena habitualment "bernats ermitans terrestres"; donada l'estreta relació entre Coenobita i Birgus, el terme seria utilitzat en general pels membres dels cenobítids.
El cranc dels cocoters també té altres noms locals com ayuyu a Guam, o unga o kaveu a les illes Cook. A Guam, a vegades se'l denomina com "cranc dels cocoters taotaomo'na" per la creença tradicional que els esperits dels avantpassats poden tornar en forma d'animals com l'ayuyu.


[modifica] Història
Una gran part dels edificis arquitectònics de què consta l'Acròpoli es van edificar durant l'època de Pèricles (499-429 aC). La plataforma estava envoltada per una muralla construïda pels pelasgs, que en va substituir una altra d'anterior més primitiva; més tard es va construir un temple, l'Hekatómpedon, que va ser destruït pel rei persa Xerxes. Sobre les seves ruïnes Pèricles va aixecar el Partenó junt amb la resta dels edificis repartits per tot el turó. Va arribar en força bon estat fins al segle XVI, quan a causa de la dominació otomana el Partenó es va convertir en mesquita, l'Erectèon en harem i els Propileus en polvorí.
Durant el setge d'Atenes del 1687, els venecians, sota el comandament del general Francesco Morosini, hi van fer grans destrosses amb les seves bombes i es van repartir com botí part dels seus tresors artístics. A començaments del segle XIX Lord Elgin va traslladar restes de les escultures del Partenó al Museu Britànic de Londres.
[modifica] Primer període
Existeixen evidències arqueològiques de l'ocupació i l'ús del turó de l'Acròpoli a l'edat del bronze, quan s'hi alçava un palau, fa aproximadament 6.000 anys. En aquella època, estava envoltada per un mur gruixut (entre 4,5 i 6 metres) que constava de paraments construïts amb grans carreus de pedres consolidats amb un morter primigeni anomenat émplekton. L'entrada principal mirava cap a l'est. Al nord-oest hi havia una entrada, a la qual s'arribava mitjançant una escala d'aproximadament quinze graons excavats a la roca.
Aquesta entrada secundària estava situada pròxima al palau reial. Al nord-est hi havia un porticó i una escala que anava a la font coneguda com Clepsidra. Encara en roman un gran tros de muralla realitzat amb pedres diagonals mal escairades al costat sud.
El rei d'Atenes Erecteu, fill de Pandíon, el qual va ser divinitzat i se li va erigir l'Erectèon dins de l'Acròpoli, fou el que va introduir el culte a Paŀles Atena i va instituir les panatenees.
[modifica] Període micènic i edat fosca grega
Després de l'edat fosca grega, l'Acròpoli va deixar de ser un lloc de residència i es va convertir en el centre de culte de la ciutat d'Atenes. Després de la invasió dòrica del segle X aC, un nou edifici denominat Enneàpylon ("nou portes") va cobrir la font. Traces de cases micèniques demostren que l'Acròpoli estigué permanentment habitada durant aquesta època i que va continuar així durant els períodes foscs que van precedir el naixement de la polis atenesa el segle VIII aC.En aquella època hi havia també un petit temple dedicat a Atena esmentat per Homer i un mègaron o pati d'audiències i reunions. No se sap amb certesa, però, si es tractava de diversos edificis o bé tots estaven agrupats en una única construcció.
[modifica] Període arcaic
L'Acròpoli fortificada va servir com ciutadella per Pisístrat. Aquest va ser derrocat el 510 aC per una revolució popular que va tenir el suport dels espartans i se'n van demolir els murs. Al mateix lloc, cap al 480 aC s'hi van refugiar antics habitants d'Atenes durant les Guerres Mèdiques contra les tropes perses, els quals van construir defenses de fusta a les parts fetes malbé de la muralla, que no van aturar les tropes invasores del rei Xerxes I de Pèrsia en la seva conquesta de l'Acròpoli, amb el saqueig i la crema dels temples més grans. Molt sobrepassats en nombre, sota el comandament del rei espartà Leònides, els grecs van aguantar l'avenç dels perses de Xerxes durant tres dies. La resistència oferta a les Termòpiles va donar temps a Atenes i altres ciutats estat de l'Hèl·lade per preparar-se per la batalla i vèncer definitivament els perses a la batalla de Salamina. En retornar a Atenes, Cimó II i Temístocles van ordenar la reconstrucció dels murs sud i nord.
Es va aplanar el terreny i es van fer les bases per aixecar un altre temple a la part més alta del recinte; els seus fonaments s'han trobat sota els del Partenó. La seva planta era una mica més estreta i allargada, com era habitual als edificis dòrics arcaics. L'edifici, projecte de Temístocles, havia de tenir 100 peus de llarg, per la qual cosa va rebre el nom d'Hekatómpedon, però sembla que la construcció es va suspendre i, una vegada desterrat Cimó II, va ser el gran Pèricles qui va assumir el projecte.
[modifica] Període clàssic
La major part dels grans temples van ser reconstruïts sota el lideratge de Pèricles durant l'edat daurada d'Atenes (460-430 aC), que utilitzaria el tribut dels membres de la Lliga de Delos per construir el Partenó i altres monuments de la Grècia clàssica. Durant el segle V aC, l'Acròpoli va obtenir la seva forma final.
Fídies, un gran escultor atenès, i Ictinos i Cal·lícrates, dos famosos arquitectes, van ser els responsables de la reconstrucció del Partenó al costat sud de la plana, sobre els fonaments de l'antic edifici de Temístocles. La construcció va durar dotze anys, del 448 aC al 436 aC.
El 437 aC Mnèsicles va començar a bastir els Propileus, les portes monumentals amb columnes de marbre del Pentèlic, parcialment construïdes sobre els antics Propileus de Pisístrat. Aquestes columnates estaven pràcticament finalitzades l'any 432 aC i tenien dues ales, amb la septentrional usada com pinacoteca.
Al mateix temps que els Propileus, es va començar la construcció del petit temple de Nike Àptera, d'estil jònic. Després d'una interrupció deguda a la Guerra del Peloponès contra Esparta (431-404 aC), el temple va ser conclòs a l'època de la pau de Nícies, entre el 421 aC i el 415 aC.
Durant el mateix període es va començar la construcció de l'Erectèon, amb la seva Tribuna de les Cariàtides i una stoà situada al costat sud dedicada a Pàndrosos, filla de Cècrops; l'anomenat Pandrósion és atribuït a Cal·límac, deixeble de Fídies. Al pòrtic es custodiava la tomba de Cècrops. És el més grandiós temple jònic edificat en temps de Pèricles, entre l'any 421 i el 406 aC, i tenia com objectiu substituir el temple destruït pels perses els anys 480 i 479 aC, el qual estava dedicat a Posidó i Atena, associats a Erecteu, un dels primers reis d'Atenes, que va introduir el culte a Atena i va instituir les Panatenees i que, fulminat per Posidó, va ser enterrat al lloc de l'Acròpoli on s'alça l'Erectèon.
L'Erectèon és un temple hexàstil el naos del qual està dividit en tres parts destinades a guardar els objectes de culte: una part dedicada a la imatge d'Atena i la serp de l'Acròpoli; una altra on es guardava la imatge de Posidó i potser una cisterna per la sal marina d'aquest déu, i la tercera on es venerava Erecteu.
Entre el temple de Nike Àptera i el Partenó es trobava el santuari d'Àrtemis Braurònia, divinitat representada com un ós i adorada a la ciutat àtica de Brauró. Al santuari es trobaven l'arcaic xóanon (estàtua votiva normalment de fusta) de la divinitat i una estàtua realitzada per Praxíteles al segle IV aC.
Després dels Propileus, dominava el conjunt de l'Acròpoli la gegantina estàtua de bronze realitzada per Fídies d'Atena Prómakhos ("la que combat en primera línia"), construïda entre el 450 aC i el 448 aC. La base feia 1,50�m d'alt, mentre que l'alçària total de l'estàtua era de nou metres. La divinitat tenia una llança a la mà i un escut gegant al costat esquerre, decorat per Mis amb imatges de la lluita entre els Centaures i els Làpites.
A més a més, l'Eleusínion, situat a la base de l'Acròpoli, acollia les relíquies sagrades dels Misteris d'Eleusis.
Altres monuments, desapareguts avui, són la Calcoteca, el Pandrósion esmentat més amunt, el santuari de Pandíon, l'altar d'Atena, el santuari de Zeus Polieus i, de l'època romana, el temple circular d'August i Roma.
[modifica] Períodes posteriors
Amb la conquesta de l'imperi Persa, Alexandre el Gran, fill i hereu del rei Filip II de Macedònia, va passar a dominar tota la Mediterrània. La llibertat de Grècia fou proclamada als Jocs Ístmics, però en realitat el que es va fer fou un traspàs de l'hegemonia de Macedònia a Roma. El 22 de juny de 168 aC es va lliurar la batalla de Pidna, que va posar fi a la monarquia macedònica.
Herodes Àtic, cònsol romà, escrivia al seu amic Ciceró parlant sobre Atenes amb gran entusiasme. Molts italians viatjaven a Atenes per visitar la ciutat, i els governants, junt amb els emperadors, van augmentar els monuments dins i fora de l'Acròpoli. Per exemple, l'any 161 es va construir gràcies a Herodes Àtic un odèon al costat del teatre de Dionís. Durant la invasió dels hèruls de l'any 267, aquest teatre va ser destruït i més tard la seva estructura va passar a formar part de les muralles. En passar els segles, la seva part inferior va quedar amagada per les bardisses, cosa que va fer pensar al viatger Niccolò de Martini que es tractava d'un pont. Al segle XIX es van iniciar les excavacions i finalment va ser restaurat. Des de l'any 1957 s'hi realitzen normalment representacions i festivals.
Al segle VII, l'Erectèon va ser convertit en església bizantina i se'n va transformar l'interior.
Posteriorment, amb la dominació catalana, el Partenó passà a ser església catòlica amb el nom de Santa Maria de Cetines: Pere el Cerimoniós manà que fos custodiat nit i dia per una guàrdia especial i el qualifica de "la pus rica joia que al món sia". L'últim arquebisbe català que digué missa al Partenó fou Antoni Ballester.
Durant l'imperi otomà (1299-1923), els turcs van ocupar Grècia l'any 1453 amb la conquesta d'Atenes, fins a la independència hel·lènica el 1832. Els Propileus, per la seva banda, van esclatar per un incendi el 1640 quan feien la funció de polvorí per al govern turc.
El temple del Partenó es va transformar en església cristiana durant l'edat mitjana. Es faria servir també com polvorí durant el setge d'Atenes pels venecians. L'any 1687, amb l'explosió d'una bomba, se'n van desplomar moltes columnes de les façanes laterals, que van ser les més afectades. A començaments del segle XIX se'n van arrencar una gran quantitat d'escultures amb el consentiment del govern otomà, les quals van ser adquirides per l'ambaixador anglès Lord Elgin i venudes el 1816 al Museu Britànic.
El 1832, quan acaba la guerra d'independència de Grècia, s'escull com nou rei grec el príncep Otó I, que entra en contacte amb l'arquitecte alemany Friedrich Schinkel per la construcció d'un nou palau per al rei. L'arquitecte desenvolupa un projecte per construir un palau i uns jardins a l'Acròpoli d'Atenes, sobre les ruïnes dels antics temples. Tanmateix mai no va poder construir-se, ja que Schinkel va sobreestimar la capacitat econòmica del nou regne.
[modifica] Significat cultural de l'Acròpoli
Cada any, els atenesos celebraven un festival denominat de les Panatenees que rivalitzava amb els Jocs Olímpics en popularitat. Durant el festival, una processó pujava des d'Atenes fins a l'Acròpoli, cap al Partenó (com es reflectia en el fris a l'interior del Partenó). Allà, es col·locava de manera cerimoniosa el peple (un costós mantell) a l'estàtua criselefantina d'Atena Pàrtenos («Verge»), realitzada per Fídies. L'escultor volia fer-la de marbre, però el poble va voler que fos d'or i d'ivori. Atena portava en una mà una estàtua de la Victòria i l'altra mà sostenia un escut. D'aquesta imatge solament se'n tenen còpies de l'època romana.
[modifica] Art i arquitectura
[modifica] Període micènic
El mègaron (Μέγαρον), mot grec però de probable derivació semítica, és el "Gran Saló" que es trobava als palaus de la civilització micènica, a Grècia i Anatòlia. Acostumava a estar en un costat del pati central i davant de l'altar. Constava de tres parts: el pòrtic obert amb dues columnes, un vestíbul o avantsala i la sala principal, també anomenada naos.
[modifica] Període arcaic
L'Acròpoli té una gran activitat constructora durant la segona meitat del segle VI aC. Atenes presenta una ciutat dispersa però dominada per l'Acròpoli, l'Hekatómpedon es va ampliar i es va realitzar una stoà amb un frontó de marbre mostrant un relleu amb les figures quasi independents de la lluita dels déus contra els gegants.
A les excavacions arqueològiques de l'any 1866 es van descobrir en una fossa, excavada segurament durant la invasió persa, catorze imatges de kórai i koúroi arcaics, entre les quals destaquen el Moscòfor barbut i el Cap Rampin. La primera representa un jove portant sobre les espatlles un vedell acabat de néixer. Totes les escultures d'aquesta època presenten els ulls en forma d'ametlla i un somriure "arcaic" que tracta d'expressar una plàcida beatitud, i els seus músculs estan realitzats amb una gran elegància. S'ha datat de començaments del segle VI aC, és de marbre, té una alçada de 163�cm i es troba al Museu de l'Acròpoli d'Atenes.
De les Càrites o Gràcies associades als Misteris d'Eleusis, i que a la mitologia grega es considerava que eren tres deesses (de la menor a la més gran: Aglaia, Eufròsine i Talia), Pausànies va escriure:
[modifica] Període clàssic
[modifica] Partenó
Pèricles va donar la direcció de les obres de l'Acròpoli a Fídies. El Partenó va ser erigit entre els anys 448 aC i 430 aC, sobre els fonaments de l'Hekatómpedon, amb el projecte dels arquitectes Ictinos i Cal·lícrates. L'interior estava dividit en dues sales independents, amb l'entrada per cada façana oposada de l'edifici. La sala oriental era la més gran, dividida per columnes dòriques en tres naus, i era on es trobava l'escultura d'Atena de Fídies. A la sala occidental, amb quatre columnes al centre d'estil jònic, es guardava el tresor de la deessa, i rebia el nom de Partenó, és a dir, la 'sala de les verges'. La façana principal dóna cap a orient, el punt per on surt el sol, com és habitual a totes les construccions religioses de l'antiguitat. Tenia vuit columnes a les seves dues façanes principals i disset a les laterals que envoltaven tot el temple i deixaven un passadís o deambulatori que permetia a la població vorejar completament el temple en les seves celebracions religioses.
A l'exterior, amb una superfície de 6,54 metres per 30,87 metres, i columnes d'una alçada de 10,43 metres, presenta com tots els temples grecs una escalinata composta de tres graons que envolta completament el basament: els dos primers graons inferiors es denominen estereòbata i el graó superior, estilòbata.
És un temple d'ordre dòric, projectat de tal manera que es corregeixin les desviacions de la perspectiva, és a dir, totes les línies horitzontals es tornen lleugerament corbes, efecte que va ser descobert per l'arquitecte anglès Penrose l'any 1847. Aquest edifici va romandre intacte fins a l'any 1687, quan va quedar mig destruït per una explosió durant la guerra venetoturca. Es creu que les escultures de Fídies estaven realitzades en argila o guix, perquè després els seus deixebles les passessin a marbre. El frontó de la façana occidental representa la lluita d'Atena i de Posidó per aconseguir el patronat de la ciutat. Pausànies diu que les escultures del frontó oriental representaven el naixement d'Atena del cap de Zeus. De fet, els frontons són coneguts per dibuixos del segle XVII i per còpies antigues.
La novetat arquitectònica del Partenó és el fris interior que recorre el mur de la nau, un lloc que cap edifici dòric havia emprat per decoració. Té una longitud de 160 metres, 105�cm d'alçada i 5,6�cm als llocs de màxima profunditat del relleu. Estava realitzat en marbre de la muntanya del Pentèlic, a 19�km de l'Acròpoli. El formaven 378 figures humanes i 245 d'animals representant la processó de les festes de les Panatenees, la lluita dels déus amb els gegants i la centauromàquia, i hi havia policromia: el color de les mètopes era vermell com el dels frisos, el frontó era blau i a les figures se'ls pintaven els ulls i els cabells. De les 92 mètopes originàries dels quatre costats només se'n conserven 19, algunes al temple mateix i altres al Museu Britànic, ja que la majoria van ser destrossades quan el temple es va convertir en església cristiana.
El Partenó allotjava la gran estàtua de la deessa Atena Pàrtenos, que va realitzar Fídies. Aquesta estàtua era d'or i ivori (criselefantina) i de 15 metres d'alçada amb pedestal. Estava vestida amb el peple i, damunt, l'ègida; sobre el cap tenia un casc tot cobert amb figures simbòliques i anava armada amb llança i escut en actitud de repòs; en una mà portava la imatge de la Victòria alada, que era de mida natural. L'antic historiador Pausànies va fer una descripció de l'estàtua:
De l'estàtua d'Atena Pàrtenos n'hi ha algunes còpies antigues de l'època romana:
[modifica] Erectèon
Fou edificat en temps de Pèricles; va ser començat l'any 421 aC, durant la treva de la Pau de Nícies a la Guerra del Peloponès, reemplaçant l'antic temple arcaic d'Atena que va ser destruït pels perses durant les guerres mèdiques.
Està format per un edifici central amb planta irregular, adequat al desnivell del terreny, que comprèn dues parts sense comunicació entre elles: a l'est és un santuari dedicat a Atena, amb unes columnes d'ordre jònic; a l'oest està format per dues capelles amb doble culte: una a Erecteu i Posidó, i l'altra per Hefest i Butes. A l'accés a aquestes sales es trobava la font d'aigua salada que suposadament Posidó va fer brollar amb un cop del seu trident durant la disputa amb Atena. Té una gran stoà a la part nord, amb columnes, i a la part sud és on es troba la Tribuna de les Cariàtides, amb sis columnes amb figura de dona de 230�cm d'alçada, realitzades per Cal·límac, un ajudant de Fídies. Les que es poden veure in situ són còpies de les cinc que es troben al Museu de l'Acròpoli i d'una sisena que hi ha al Museu Britànic.
L'Erectèon mostrava un fris que recorria els costats de l'edifici, format per figures de marbre muntades sobre làpides de pedra calcària negra d'Eleusis. S'ha conservat una làpida de la segona etapa de la seva construcció, on es llegeixen els 130 noms dels treballadors i la seva paga, una dracma diària, que era la mateixa que la de l'arquitecte.
[modifica] Propileus
Els Propileus eren la gran entrada a l'Acròpoli d'Atenes. Foren construïts a partir de l'any 437 aC per l'arquitecte Mnèsicles, en un terreny molt accidentat. Les sis columnes de l'entrada són dòriques, tant a la façana davantera com les sis de la part posterior. Bastit amb marbre pentèlic, consta d'un vestíbul de 24 x 18 metres. A l'interior, un mur amb cinc portes el divideix en dues parts; l'occidental, més gran, té dues fileres de tres columnes jòniques que formen tres naus.
És interessant la carcassa del sostre, que es va fer amb bigues de marbre de més de set metres i armant els arquitraus que sostenien aquestes bigues amb una barra metàl·lica.
A l'ala nord hi hagué situada la primera pinacoteca del món: entre les pintures que s'hi exposaven hi havia l'obra del pintor grec Polignot (segle V aC), conegut per les descripcions de les seves obres fetes per Pausànies i per Plini.
[modifica] Temple de Nike Àptera
Al costat sud dels Propileus es troba el temple d'Atena Nike ('Atena victoriosa') o Nike Àptera ('Victòria sense ales'). La construcció data de l'any 421 aC i el 410 aC. Aquest monument emplaçat a l'entrada de l'Acròpoli volia simbolitzar que, una vegada sense ales, la deessa no es mouria d'Atenes.
El naos consta d'una planta quasi quadrada: 418�cm x 378�cm , amb el prónaos de quatre columnes i quatre més a l'opisthódomos, totes d'ordre jònic.
El fris que recorre tot el temple va tenir una decoració al·lusiva a les guerres mèdiques, amb els frontons dedicats a Atena. Al parapet del bastió es va afegir l'any 410 aC una decoració amb grans relleus on s'aprecia l'escola de Fídies, per exemple als plecs de la roba, que s'adapta al cos de les representacions de les Victòries, les quals mostren gests quotidians com ara lligar-se una sandàlia o pujar a un carruatge.
El temple actual és una reconstrucció moderna.
[modifica] Odèon de Pèricles
Es va construir sota el mandat de Pèricles i prop del teatre de Dionís, a l'Acròpoli d'Atenes.
Constava de planta quadrangular amb doble filera de columnes per la sustentació del sostre i un propileu. S'utilitzava per les representacions musicals, que van començar l'any 446 aC.
[modifica] Eleusínion
Va ser Pèricles qui va manar construir aquest santuari a la vora de l'Acròpoli per poder retre culte als misteris d'Eleusis. Es va encarregar de la seva edificació l'arquitecte Corebos. La planta del santuari és quadrada amb diverses fileres de columnes i el sostre s'elevava en forma de llanterna; han estat les excavacions les que han donat les pautes per reconèixer el basament i la planta de tot l'edifici.
[modifica] Teatre de Dionís
Des de la segona meitat del segle V aC, una de les més importants creacions arquitectòniques és el teatre i un dels exemples més importants d'aquest tipus d'edificis és el Teatre de Dionís, construït durant el segle IV aC.
Els actors estaven col·locats en una plataforma, hi havia una part interior on es canviaven d'indumentària, i els espectadors es col·locaven al pendent del turó, lloc on s'acostumaven a construir els teatres. A la fi del segle V aC van ser subtituïdes les primitives plataformes de fusta per graderies de pedra. A la part central de les primeres grades hi havia 67 seients que van ser realitzats, posteriorment, en marbre decorat i estaven reservats pels sacerdots.
[modifica] Pandrósion
Construït en temps de Pèricles cap a l'any 421 aC vora l'Erectèon al costat nord-oest, en honor a Pàndrosos, filla de Cècrops, fou el lloc on Atena, durant la seva lluita amb Posidó per aconseguir el patronat de la ciutat d'Atenes, va fer créixer una olivera quan en resultà vencedora. L'any 1917 es va plantar l'arbre actual, en record de l'olivera mítica.
[modifica] Santuari d'Àrtemis Braurònia
Prop dels Propileus es trobava el santuari d'Àrtemis Braurònia, construït l'any 430 aC. L'origen del santuari és una llegenda segons la qual els habitants de Brauró havien matat una óssa, que era l'animal consagrat a Àrtemis, per la qual cosa la deessa va exigir que se li consagressin al seu culte nenes de set a onze anys que viurien al santuari al seu servei; aquestes nenes rebien el nom d'ósses. L'edifici tenia una planta trapezoïdal amb dues ales laterals i una stoà d'uns 38 metres de longitud per 7 metres d'amplada.
[modifica] Període romà
A l'època romana van ser diversos emperadors o personatges destacats els que van reformar o realitzar noves construccions a l'Acròpoli d'Atenes. Durant el mandat de Claudi, l'any 52 es va fer una reforma de la rampa d'accés.
Al segle III, per ordre de Flavi Septimi, es va construir l'actualment anomenada Porta Beulé com primera entrada de l'Acròpoli abans dels Propileus; consta de dues torres de nou metres d'alçada, una a cada costat de la porta. Aquesta porta va ser descoberta per l'arqueòleg francès Ernest Beulé l'any 1852. A l'esquerra de l'escalinata, abans dels Propileus, es troba la Torre d'Agripa, de prop de catorze metres d'alçada, de marbre gris, on l'any 178 aC s'havia col·locat una estàtua d'Èumenes II sobre una quadriga de bronze; posteriorment se n'hi va col·locar una d'Agripa, gendre de l'emperador August. A l'època d'aquest emperador, l'any 27 aC, es va edificar el temple de planta circular dedicat a Roma i August prop del Partenó, envoltat de nou columnes de marbre.
A la part sud, el ciutadà Herodes Àtic va erigir un odèon al segle II en memòria de la seva esposa Ànnia Regil·la, i el rei Èumenes II de Pèrgam va construir la stoà de 163 metres de longitud entre l'odèon d'Herodes Àtic i el teatre de Dionís.
[modifica] Excavacions
Durant els gairebé quatre segles d'ocupació turca no es van realitzar excavacions ni reformes a l'Acròpoli. La desinformació va fer fins i tot que s'anomenés el Partenó com "Panteó" i temple d'un déu desconegut a Europa, segons consta en el volum Turcograecia, publicat per M. Kraus el 1584. L'ambaixador de Lluís XIII de França a Constantinoble va descriure Atenes en el seu llibre Voyage du Levant (París, 1632), on relata que el Partenó "es trobava com si acabés de fer-se".
Establert un consolat francès el 1658, es van començar a tenir els primers visitants estrangers. L'any 1674, l'ambaixador francès a Constantinoble va encarregar a l'artista Jacques Carrey que realitzés una sèrie de dibuixos del Partenó i de les seves escultures, que han servit posteriorment per la documentació del lloc abans de l'atac que va sofrir el 1687 pels venecians, al capdavant dels quals anava Francesco Morosini, qui a més a més va intentar endur-se les escultures de les quadrigues del frontó oest, amb el resultat de la destrossa completa per la caiguda que van patir als pendents de l'Acròpoli. Algunes de les restes van ser recollides per la resta de militars i són les que es troben en diversos museus d'Europa (Roma, Venècia, Copenhaguen).
Durant el segle XVIII van ser els francesos els qui van organitzar un mercat d'antiguitats a Atenes i aconseguiren transportar una mètopa i una llosa del fris del Partenó a París. A mitjan aquell segle mateix, la Societat de Diletants de Londres va encarregar a l'arquitecte Nicholas Revert i al pintor James Stuart que mesuressin i dibuixessin els edificis i les escultures d'Atenes; el 1762, doncs, es va publicar el primer volum de les Antiguitats d'Atenes, amb un gran treball científic i uns grans dibuixos. A començaments del segle XIX Lord Elgin, ambaixador anglès, va traslladar un gran nombre d'escultures del Partenó a Anglaterra, i després de llargues negociacions les va adquirir el govern l'any 1816 per al Museu Britànic de Londres.
Quan el 1834 Grècia va obtenir la independència, es van començar les primeres excavacions amb els arquitectes Schaubert i Kleanthes, supervisats pel conseller del rei Lluís I de Baviera (pare de l'aleshores rei de Grècia Otó I), Leo Klenze. L'any 1837, la Societat Arqueològica Grega, sota la direcció de Panaiotis Kavvadiàs, van fer retirar totes les cases turques que s'havien anat construint dins l'Acròpoli.

Summary:
(i)�37°58′17″N 23°43′34″E / 37.971421, 23.726166
L'Acròpoli d'Atenes és l'acròpoli grega més important. L'Acròpoli era, literalment, la ciutat alta i estava present a la majoria de ciutats gregues, amb una doble funció: defensiva i com seu dels principals llocs de culte.
La d'Atenes està situada sobre un turó a uns 165 metres per sobre del nivell de la ciutat. També és coneguda com Cecròpia en honor del llegendari home serp, Cècrops, rei d'Atenes.
L'entrada a l'Acròpoli es realitza per una porta monumental anomenada els Propileus. Al costat dret i frontal dels Propileus es troba el Temple de Nike Àptera. Una gran estàtua de bronze d'Atena, construïda per Fídies, es trobava originàriament al centre. A la dreta d'on s'alçava aquesta estàtua es troba el Partenó o Temple d'Atena Pàrtenos (la Verge). A l'esquerra i al final de l'Acròpoli hi ha l'Erectèon, amb la seva cèlebre stoà o tribuna sostinguda per sis cariàtides. També es troben a l'Acròpoli les restes d'un teatre a l'aire lliure anomenat el Teatre de Dionís, on van estrenar les seves tragèdies Sòfocles, Aristòfanes i Èsquil.
L'Acròpoli d'Atenes va ser declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 1987 a París.


[modifica] Història
Les primeres investigacions sobre l'ascens ebullioscòpic estan relacionades amb els estudis sobre el descens de la pressió de vapor de les dissolucions i les altres propietats col·ligatives i es deuen a científics com Michael Faraday (1822), Griffiths i Legrand. Després, el 1847, l'alemany Lambert Heinrich von Babo descobrí que el descens de la pressió de vapor és independent de la temperatura i és proporcional a la quantitat de solut. També l'alemany Friedrich Wüllner, entre 1858 i 1860, relacionà la disminució de la pressió de vapor amb la concentració molar de les sals dissoltes dins aigua.
Però no va ser fins que el químic francès François Marie Raoult estudià les propietats de les dissolucions amb diversos dissolvents, com aigua, benzè i àcid acètic, que es descobrí la relació correcta entre l'ascens ebullioscòpic i la concentració de la dissolució. Raoult publicà els seus resultats el 1882 i 1887. En aquest darrer treball, explicà que els soluts disminueixen les temperatures d'ebullició de les solucions i que la variació de temperatura experimentada només és proporcional a la quantitat de solut dissolt, expressada en fracció molar, i no depèn de la seva naturalesa.
Amb aquestes investigacions, Raoult posà a l'abast dels químics un nou mètode analític de determinació de masses moleculars de substàncies dissoltes. Així, la llei de Raoult de l'ascens ebullioscòpic, després d'haver estat millorada per l'alemany Ernst Otto Beckmann, es convertí en un mètode útil per a la determinació de masses moleculars de substàncies orgàniques. També els treballs de Raoult foren utilitzats per Jacobus van' t Hoff i Wilhelm Ostwald, entre d'altres químics, en suport de la hipòtesi de la dissociació electrolítica en les dissolucions i permeteren a Svante August Arrhenius disposar de proves experimentals per a la seva teoria de la dissociació electrolítica.
Jacobus Henricus van 't Hoff realitzà un estudi sistemàtic de les propietats col·ligatives de les dissolucions que publicà el 1885. En aquest treball observà que un extens grup de dissolucions no obeïen les lleis simples que havia descobert Raoult, ni tan sols a altes dilucions. Aquestes anomalies, que eren excepcionalment elevades en el cas de molts d'electròlits, conduiren a Van 't Hoff a introduir l'anomenat factor de Van 't Hoff, un factor empíric que intenta corregir l'equació de Raoult per poder-la aplicar a electròlits.
Raoult també donà nom a aquesta nova tècnica analítica, l'anomenà ebullioscòpia, a partir de la paraula ebullició i de la grega σκοπέω (skopein, que significa mirar, examinar o observar).
[modifica] Causes
L'ascens ebullioscòpic es pot explicar fàcilment si s'observa la variació d'entropia que es produeix durant el canvi de fase.
Per una banda, l'entropia és una mesura del desordre d'un sistema. Així, un líquid pur està més ordenat que un vapor pur, i aquest té més entropia, més desordre. El desordre és degut al fet que les partícules (molècules, àtoms o ions) d'un líquid estan molt juntes i es desplacen lentament. Per contra, en un vapor les partícules estan en moviment ràpid i no estan en contacte amb les altres. Una dissolució líquida té més desordre que un líquid pur ja que a la dissolució, a més de les partícules del dissolvent en moviment, també hi ha les partícules del solut en moviment, la qual cosa fa que el sistema sigui més desordenat. És evident que si hom va a comprar fruita i es troba amb una caixa només amb peres i una altra amb peres i dues taronges, aquesta darrera està més desordenada que la que conté exclusivament peres. Doncs a les dissolucions passa el mateix. Així es poden ordenar els sistemes de més a menys entropia:
La variació d'entropia que es produeix durant un canvi d'estat, de líquid a vapor, ve acompanyat d'una variació d'entropia (diferència d'entropia entre els estats final i inicial). En el cas d'un dissolvent pur la variació correspon a la diferència d'entropia entre el dissolvent vapor i el dissolvent líquid, es pot simbolitzar per ∆S*b, i en el cas d'una dissolució la variació d'entropia és la diferència entre l'entropia del dissolvent líquid i la dissolució, que es pot simbolitzar per∆Sb. Aquesta és inferior a l'anterior perquè la dissolució té més entropia que el dissolvent líquid. Per tant:
Per una altra banda, l'ebullició és una transició de fase de primer ordre, és a dir, té lloc amb una variació brusca d'entropia de forma pràcticament reversible a la temperatura i pressió d'equilibri. Així, es pot relacionar la variació d'entropia que s'hi produeix amb l'entalpia de canvi de fase (calor latent), ∆Hv, i la temperatura, Tb, segons l'equació:
Com que la variació d'entalpia, ∆Hb, és constant, tant en el pas del dissolvent líquid a vapor com del dissolvent de la dissolució a vapor, resulta que si la variació d'entropia és menor en el cas de la dissolució, la temperatura de canvi de fase haurà de ser major per a que el segon membre de la igualtat disminueixi per igualar la menor variació d'entropia de l'ebullició del dissolvent de la dissolució. Matemàticament es demostra fàcilment:
 Per tant les temperatures d'ebullició de les dissolucions són sempre majors que les del dissolvent pur degut a que la dissolució té més entropia, més desordre, que el dissolvent líquid pur. I a major concentració de solut, major desordre, major entropia a la dissolució i, per tant, major temperatura d'ebullició i major ascens ebulloscòpic.
[modifica] Equacions
[modifica] Dissolucions diluïdes de no electròlits
Raoult de forma experimental arribà a la següent relació pel cas de l'ascens ebullioscòpic de dissolucions diluïdes amb soluts que no es dissocien (no electròlits), que s'anomena llei de Raoult de l'augment ebullioscòpic.
on:
A la figura adjunta hi ha representats els augments ebullioscòpics de dissolucions de glucosa en aigua fins a 6 molal. S'observa que fins a una concentració 2 molal l'equació de Raoult concorda amb les dades experimentals, però s'allunya per a concentracions superiors.
[modifica] Dissolucions diluïdes d'electròlits
Les anomalies descobertes per Jacobus Henricus van 't Hoff, que eren excepcionalment elevades en el cas de molts d'electròlits, el conduïren a introduir l'anomenat factor de van't Hoff, un factor empíric simbolitzat per i, i definit com el quocient entre el valor experimental de la propietat col·ligativa mitjana i el valor teòric que es dedueix amb les equacions de Raoult.
D'aquesta manera la nova equació per l'ascens ebullioscòpic prengué la forma:
El factor i fou explicat pel químic suec Svante August Arrhenius quan desenvolupà entre 1883 i 1887 la teoria de la dissociació electrolítica, segons la qual les molècules dels electròlits es dissocien en major o menor extensió en ions carregats elèctricament, capaços de transportar el corrent elèctric, i existint un equilibri entre les molècules no dissociades i els ions. Per tant, en dissolució hi ha més partícules que les que s'han dissolt ja que aquestes es rompen, es dissocien, en parts més petites. L'ascens ebullioscòpic, com les altres propietats col·ligatives, depèn del nombre total de partícules en dissolució, de manera que en una dissolució d'electròlits tendrem més partícules que les dissoltes, les quals s'han de tenir en compte per a calcular la molalitat total. Per exemple podem suposar un electròlit binari com el clorur de calci, CaCl2, el qual assoleix l'equilibri de dissociació en aigua segons la següent equació:
Cada mol de CaCl2 es dissocia donant un mol de Ca2+ i 2 mols de Cl-. En total, si la dissociació és completa, per a cada mol dissolt se'n formen 3 en dissolució i la propietat col·ligativa augmentaria en tres vegades. En dissolució, per tant, hi ha més partícules que les dissoltes inicialment perquè part d'aquestes s'han dissociat en ions. Tanmateix els electròlits no es dissocien completament, només parcialment, i cal determinar quin és el grau de dissociació per a poder calcular el factor de Van' t Hoff.
[modifica] Dissolucions reals
La fórmula de Raoult de l'ascens ebullioscòpic només dóna valors iguals als experimentals quan les dissolucions són molt diluïdes. Per aplicar-la a dissolucions reals, on la concentració és major, cal emprar una equació que s'obté en la demostració termodinàmica abans de simplificar-la i substituint en ella la fracció molar del dissolvent per l'activitat del dissolvent (o bé el producte del coeficient d'activitat per la fracció molar):
On a1x és l'activitat del dissolvent; R és la constant dels gasos; T és la temperatura absoluta; ∆Hv és l'entalpia molar de vaporització del dissolvent.
La primera part és una integral directe i per resoldre la segona integral cal posar l'entalpia en funció de la temperatura. Amb aquesta equació s'obtenen corbes que coincideixen molt bé amb els valors experimentals.
Si es negligeix la dependència de l'entalpia amb la temperatura la integral resulta:
o bé:
En la indústria s'empren molt uns gràfics experimentals, anomenats gràfics de Dühring, on es representen els valors de les temperatures d'ebullició de dissolucions concentrades enfront de les temperatures d'ebullició del dissolvent pur i per a diferents pressions. Les dades són experimentals i la representació es basa en l'anomenada regla de Dühring descoberta per U. Dühring el 1878, que diu: "Si es representa la temperatura d'ebullició d'una dissolució enfront a la temperatura d'ebullició del dissolvent els punts corresponents a distintes pressions cauen sobre una recta".
A la figura adjunta es representa el gràfic de Dühring pel cas de les dissolucions de clorur de sodi, NaCl. S'observa que les rectes representades corresponen a diferents concentracions de clorur de sodi concentrades i que les rectes són bastant paral·leles.
[modifica] Aplicacions
[modifica] Científiques
L'equació de l'ascens ebullioscòpic de Raoult resulta útil per a la determinació de masses moleculars de soluts. Conegudes les propietats del dissolvent, a partir de l'ascens ebullioscòpic es dedueix la molalitat i, a partir d'aquesta, si es coneix la massa del solut dissolta per quilogram de dissolvent, es pot obtenir la massa molecular del solut. Aquesta tècnica s'anomena ebullioscòpia i només es precisa d'un termòmetre que permeti apreciar la centèssima de grau en la zona de la temperatura d'ebullició per aconseguir bons resultats. Les determinacions s'han de fer a diferents concentracions i extrapolar els resultats a dilució infinita ja que només en aquestes condicions es compleix l'equació de Raoult.
on el subíndex 1 correspon al dissolvent i el 2 al solut. n2 són el nombre de mols de solut, m2 és la massa del solut expressada en grams, M2 és la massa molecular del solut, i m1 és la massa del dissolvent en quilograms. Aïllant M2 queda:
Una altra aplicació científica de l'ebullioscòpia és la determinació d'activitats de dissolvents i de soluts, tant no electròlits com electròlits. A partir de l'equació de l'ascens ebullioscòpic per a dissolucions reals es pot obtenir directament l'activitat del dissolvent que es pot relacionar amb les activitats del solut emprant l'equació de Gibbs-Duhem.
[modifica] Industrials
Una de les situacions pràctiques en la qual és necessari el conèixer la relació que existeix entre la concentració de soluts i la temperatura d'ebullició del dissolvent és alhora de realitzar dissenys o modelitzacions del funcionament d'un evaporador. La velocitat de transmissió de la calor en un evaporador depèn, entre d'altres factors, de la diferència entre la temperatura de condensació del vapor i la temperatura d'ebullició de la dissolució que s'ha de concentrar. Segons l'ascens ebullioscòpic, com més concentrada és una dissolució, major és la seva temperatura d'ebullició. A mesura que la concentració augmenta dins l'evaporador, disminueix la velocitat de transmissió de la calor. Aquesta disminució s'ha de tenir en compte alhora de dissenyar l'evaporador, per la qual cosa s'empren gràfics de Dühring que permeten conèixer les temperatures d'ebullició de les dissolucions concentrades en un ampli ventall de pressions.
[modifica] Automòbils
L'addició d'anticongelants a l'aigua de refrigeració dels motors dels vehicles evita que es congeli quan baixen les temperatures, però també evita que bulli durant l'estiu, quan les temperatures són molt altes, per l'efecte de l'ascens ebullioscòpic. L'anticongelant més emprat és l'etilenglicol.
[modifica] Deducció termodinàmica
A partir de consideracions termodinàmiques, es pot deduir l'equació de Raoult que obtingué experimentalment i s'obté, també, una expressió per calcular les constants ebullioscòpiques, kb, dels dissolvents que és:
on M1 és la massa molecular del dissolvent, Tb* la temperatura d'ebullició del dissolvent pur, R la constant dels gasos i ∆Hv l'entalpia de vaporització.
[modifica] Constants ebullioscòpiques
A la següent taula hi ha valors de temperatures d'ebullició i de constants ebullioscòpiques, kb, expressades en °C·kg·mol-1, de diferents dissolvents.
Els valors s'han d'analitzar emprant l'expressió obtinguda en la deducció termodinàmica de la constant ebullioscòpica:
Les constants ebullioscòpiques seran elevades si ho són les temperatures d'ebullició i les masses molars del dissolvents, ja que són directament proporcionals. És el cas del fenol, que té una temperatura d'ebullició de 181,87 °C i una massa molar de 94,11 g/mol que fan que la seva constant ebullioscòpica sigui elevada. L'aigua, per contra, té una massa molar baixa, 18,02 g/mol, la menor de tots els dissolvents de la taula, i això dóna lloc a una constant crioscòpica baixa, la menor de la taula.
En canvi, les constants ebullioscòpiques seran elevades si les entalpies de vaporització són baixes. Aquest és el cas de l'àcid acètic, que té una entalpia de vaporització baixa, 23,70 kJ/mol, la qual cosa dóna un valor elevat de la seva constant ebullioscòpica.
[modifica] Comparació amb el descens crioscòpic
Per a una mateixa dissolució la magnitud del descens crioscòpic és superior a la de l'augment ebullioscòpic, la qual cosa fa que el primer sigui més emprat per a determinacions de masses moleculars o d'altres determinacions analítiques. La raó d'aquesta diferència hom la troba en la diferència que hi ha, per a un mateix dissolvent entre les constants crioscòpica i ebullioscòpica. Sempre la constant crioscòpica és major que l'ebullioscòpica.
La diferència entre ambdues constants, com hom pot veure a les corresponents expressions, són les entalpies i les temperatures:
Per tant, com que l'entalpia de vaporització és sempre superior a la de fusió per a un mateix dissolvent, la constant ebullioscòpica és sempre menor que la crioscòpica. I, per això, les dissolucions tenen augments ebullioscòpics menors que els descensos crioscòpics.

Summary:
L'augment o ascens ebullioscòpic és l'augment de la temperatura d'ebullició que experimenta una dissolució respecte de la temperatura d'ebullició del dissolvent pur.
La magnitud de l'ascens ebullioscòpic, ∆Tb, ve donada per la diferència de temperatures d'ebullició de la dissolució i del dissolvent pur, Tb i Tb*, respectivament:
L'augment o ascens ebullioscòpic és una de les propietats col·ligatives i, com la resta d'aquestes propietats, la magnitud de l'ascens només depèn de la naturalesa del dissolvent i de la quantitat dissolta de solut, és a dir, és independent de la naturalesa del solut. Dit en altres paraules, qualsevol solut, en la mateixa quantitat, produeix el mateix efecte. A la figura adjunta es representa el diagrama de fases de l'aigua. Una dissolució aquosa experimenta un descens de la pressió de vapor del líquid, la qual cosa es tradueix en un ascens de la temperatura d'ebullició ja que es necessita més temperatura perquè la pressió de vapor del dissolvent a la dissolució iguali a la pressió atmosfèrica.
Les investigacions més destacades sobre aquest fenomen es deuen al químic francès François Marie Raoult i daten del 1887. Raoult aconseguí una equació experimental que reprodueix bé les dades que s'obtenen a baixes concentracions on la corba s'aproxima a una recta. D'altres científics, entre els que destaquen Jacobus van' t Hoff, Wilhelm Ostwald i Ernst Otto Beckmann, ampliaren posteriorment els estudis sobre l'ascens ebullioscòpic.