[уреди] Природна основа
Шире подручје Ријеке је изграђено од кречњака мезозојске старости, док се у северном делу око Каства налазе зоне изграђене од доломита. Местимично су преко кречњачке основе наталожене непропусне наслаге флиша палеогенске старости, који се најчешће налази у удолинама. Тако у рељефу ширег подручја постоји измена кречњачких гребена са доломитским или флишним удолинама.
[уреди] Географија
Ријека се налази на 45°21′0″N, 14°26′0″E, на западу Хрватске, 186 km југозападно од главног града Хрватске Загреба, на северној обали Ријечког залива, као дела већег Кварнерског залива Јадранског мора, које се као велики залив Средоземног мора најдубље увукло у европско копно. Ријечки залив, који је преко Велих (између Истре и острва Цреса), Средњих (између Цреса и острва Крка) и Малих врата (између Крка и копна) спојен са Кварнерским заливом, је довољно дубок (око 60 m) за упловљавање највећих бродова, што је Ријеци омогућило да постане важна морска лука.
Град Ријека лежи на ушћу реке Рјечине у микрорегији Винодола Хрватског приморја. У Ријеци започињу два важна копнена прометна правца. Први искориштава чињеницу да се Ријека налази у подручју у којем су Динариди најужи (50ак km), што омогућује лакше повезивање обале Јадранског мора и панонске унутрашњости. Док је другим Ријека преко Постојнских врата повезана с источноалпским простором.
[уреди] Клима
Према Кепеновој класификацији клима Ријека има умерено топлу влажну климу (тип Cf). Просечна температура ваздуха у граду износи 13,8 °C, средња јануарска температура је 5,6 °C, док средња температура у јулу износи 23,3 °C. Годишње у 86 дана са падавинама укупно падне 1529 mm падавина. На количину падавина и њихову годишњу расподелу изравно утичу јесење и пролетне циклоне настале у Ђеновско заливу. Уз сењску, на Јадрану је позната и ријечка бура, хладан и сув ветар североисточног смера, чија брзина на махове достиже и орканске вредности (160 km/h), а најчешће настаје у хладнијем делу године преливањем хладног ваздуха из Панонске низије преко Динарида.
[уреди] Историја
[уреди] Антика
Иако се у ширем подручју града могу пронаћи трагови насеља из палеолита и неолита, најранијим насељима на данашњем подручју града се сматрају келтска Тарсатика на Трсатском брду и насеље Тарсата илирског племена Либурна, у природној луци на обали.
У доба римског цара Августа, насеље се помера ближе мору, на десну обалу ушћа реке Рјечине у Кварнерски залив, на место на којем се налази данашњи Стари град. Из тог раздобља датирају бројни археолошки налази – темељи римских бедема, зидови зграда, остаци терми и римских врата.
[уреди] Средњи век
После пада Западног римског царства, у 5. веку, град је био под влашћу држава Острогота, Византијског царства, Ломбарда, Франака, Хрвата и Мађара. Након 4. века св. Вид постаје светац заштитник града, па се данашња Ријека спомиње под именом Terra Fluminis sancti Sancti Viti или на немачком Sankt Veit am Pflaumb. У средњем веку Ријека има хрватско име – Рика Светог Вида.
Доласком Хрвата почиње се формирати ново насеље. Прво помињање средњовековног насеља потиче из прве половине 13. века, када се у историјским изворима помињу два насеља: Трсат, на узвишењу на левој обали Рјечине, на месту либурнског насеља Тарсате и Ријека, на обали на месту римске Тарсатике. Средњовековна Ријека је утврђени феудални град, окружен зидинама с неколико кула, који је подељен на два дела. У горњем делу се налазио средњовековни каштел и црква Св. Вида, док је доњи део под именом Ријека или Рика био привредно и трговачко насеље.
У 14. веку Ријека је посед Девинске господе, кнезова Крчких - Франкопана, породице Валзе (нем. Walsee), а од 1466. године је у поседу Хабзбурговаца.
[уреди] Нови век
У 16. веку у граду делује штампарија на глагољици. Због развијене трговине гвожђем, уљем, дрветом, вуном, стоком и кожом Ријека доживљава трговински процват. Доласком исусоваца у Ријеку унапредио се културни и просветни живот града. Године 1627. је основана исусовачка гимназија и тај се догађај сматра почетком рада универзитета у Ријеци.
У 17. веку услед честих турских провала и дуготрајних сукоба ускока са Млечанима престаје златно доба ријечке трговине. После Великог турског рата престају турске провале и почиње ново јачање Ријеке као важног трговачког средишта, па је 1719. аустријски цар Карло VI прогласио Ријеку слободном луком. Ојачала Угарска ускоро почиње исказивати претензије ка Ријеци као свом излазу на мора. У 18. веку се испод Трсата јавља ново насеље – данашњи Сушак. На прелазу из 18. у 19. век Ријека је неко време била под француском управом у склопу Илирских провинција. Од Француза је ослобођена 1813. године.
[уреди] 19. век
Град је 1848. године именовањем бана Јосипа Јелачића за гувернера Ријеке директно припојен Банској Хрватској. Хрватско-мађарска борба за Ријеку унутар Монархије је завршена 1868. када је додатком на Хрватско-угарску нагодбу, тзв. Ријечком крпицом, Ријека као corpus separatum, тј. издвојено тело дошла под директну управу мађарске владе. Ријека је 1870. године и у потпуности припојена Мађарској. Мађарска убрзано развија Ријеку у свој највећи поморско-лучки центар, те се развија одређена супарништво између две највеће луке у Монархији, Ријеке под мађарском, и Трста, који је био под аустријском управом.
19. век је доба велике градње у граду. У граду је изграђена Фабрика папира – Хартера (1821), основана је Народна читаоница (1850), у рад је пуштена прва плинара (1852), на Млаки је утемељена рафинерија нафте (1882), а исте године Ријека добива модерну канализацију. Развитак луке, ширење међународне трговине и спајање града железничком пругом с Пивком и Карловцем (1873) допринео је брзом порасту броја становника с 21.000 1880. на 50.000 1910. године. 1885. изграђена је нова зграда ријечког позоришта, данашње Хрватско народно позориште Ивана пл. Зајца. 1891. је изграђена зграда железничке станице, коју је пројектовао главни инжењер Угарских државних железница Ференц Фаф (мађ. Ferenz Pfaff). Године 1896. довршена је изградња градског водовода и нове Гувернерове палате коју је пројектовао мађарски архитект Алајоз Хаузман (мађ. Alajos Hauszmann). Од 1899. Ријеком вози електрични трамвај.
[уреди] 20. век
Након распада Аустро-Угарске 1918. Ријека и Сушак улазе у састав Државе Словенаца, Хрвата и Срба, но већ у новембру Ријеку окупира војска Краљевине Италије. Исти месец у град улазе британске, француске и америчке трупе које су у граду требале остати до утврђивања статуса града током 1919. на Париској мировној конференцији.
Италијанска страна је припајање Ријеке Италији оправдавала чињеницом да су Италијани најбројнија етничка заједница у граду, док је хрватска, односно југословенска страна остајање града у Краљевини Срба, Хрвата и Словенаца оправдавала чињеницом да Хрвати чине већину у ширем подручју града, као и у Сушаку.
Када је крајем августа с Париске мировне конференције стигло наређење да се италијанске јединице морају повући из Ријеке, мања група италијанских официра је замолила песника и авантуристу Габријела Д'Анунција (итал. Gabriele D'Annunzio) да стане на њихово чело и да њихове јединице поведе на Ријеку. Дана 10. септембра Споразумом у Сен Жермену Аустро-Угарска је престала да постоји, док су се преговори о будућем статусу Ријеке требали наставити. Дан после, Д'Анунцио је са официрима кенуо из Рончија (итал. Ronchi, слв. Ronke), места 80 km северозападно од Ријеке. Када је кренуо предводио је колону од 200 људи, а када је 12. септембра стигао пред град иза њега је било 2.500 ардита – „црнокошуљаша“.
Заповедник италијанских гарнизона у Ријеци, генерал Питалуга (итал. Pittaluga), је добио наређење владе у Риму да заустави Д'Анунцијев поход на град. Генерал се изван града нашао лицем у лице с Д'Анунцијем и његовим ардитима са гомилом тенкова и оклопних кола. Кад им је наредио да се врате назад, Д'Анунцио је откопчао капут, показао низ ордења које је добио у Првом светском рату и рекао да је све што треба да направи да га спречи јест да нареди својим трупама да га убију. Питалуга је реаговао оклевајући и убрзо је капитулирао. Д'Анунцио је потом ушао у град и присилио британске, француске и америчке окупационе трупе на повлачење. Италија је ускоро започела блокаду Ријеке, захтевајући од побуњеника предају. Д'Анунцио је након тога прогласио Италијанску управу за Кварнер с уставом који је био спој анархистичких, протофашистичких и демократских републиканских идеја и у којем је он добио титулу вође (итал. duce).
Влада у Риму је осудила Д'Анунцијев чин и оградила се од његовог режима, али није ништа учинила да га уклони са власти. Повратак на премијерску функцију италијанског либерала Ђованија Ђолитија (итал. Giovanni Giolitti) у јуну 1920. довео је до заоштравања Данунцијевих ставова. Још у јануару исте године Жорж Клемансо (фр. Georges Clemenceau), француски председник владе је Анти Трумбићу и Николи Пашићу рекао да се одрекну Ријеке иначе ће Лондонски уговор бити спроведен у целости. Делегација Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца је уз знатну подршку Сједињених Држава успевала да одоли притисцима до краја године, али је 12. новембра била присиљена да потпише Рапалски споразум с Италијом, по коме је требало да Ријека постане независна држава - Слободна Држава Ријека.
Како Д'Анунцио није признавао Рапалски споразум, одговорио је објавом рата Италији. Након што су бродови италијанске морнарице бомбардовали Ријеку (Крвави Божић), Д'Анунцио у децембру 1920. предао град Италијанима, који су га у јануару 1921. по други пут окупирали.
Избори за Уставотворну скупштину у којој су већину имали аутономаши нису резултовали смањењем раздора: преузимање власти италијанских националиста у граду је завршило интервенцијом Италијанског краљевског намесника, а краткотрајно фашистичко преузимање града у марту 1922. је завршило трећом италијанском војном окупацијом. Седам месеци касније и Италија је пала под фашистичку власт.
 Период дипломатских трзавица на релацији Краљевина Италија - Краљевина Срба, Хрвата и Словенаца завршиле су 27. јануара 1924. потписивањем Римског споразума којим је Ријека припала Италији, а Сушак Краљевини Срба, Хрвата и Словенаца, са заједничком управом над луком. Формална италијанска анексија Ријеке 16. марта 1924. означила је двадесетогодишњи период фашистичке власти и политику присилне италијанизације хрватског становништва. Ријека убрзано економски пропада и постаје периферни градић, док Сушак убрзано расте са ослонцем на широко залеђе. Ријека је уз суседну Истру, прва у свету пружила отпор фашизму (видети: Лабинска Република из 1921.), док је у Другом светском рату била део антифашистичког фронта.
Након италијанске капитулације 1943. године уследила је двадесетомесечна немачка војна окупација. Током Другог светског рата град је тешко оштећен у англо-америчким бомбардовањима, док су приликом повлачења лучку инфраструктуру уништили Немци. Град су ослободиле јединице Југословенске армије 3. маја 1945. године. Према опширној заједничкој студији „Жртве талијанске националности у Ријеци и околици (1939.-1947.)“ (итал. „Vittime di nazionalità italiana a Fiume e dintorni (1943-1947)“), римског Друштва за ријечке студије (итал. Società di Studi Fiumani - Roma) и загребачког Хрватског института за повијест објављеној у септембру 2006, у периоду након ослобађања Ријеке од 3. маја 1945. до краја 1947. године, у Ријеци је убијено око 650 Италијана. Највећи број њих је:
Период за време и непосредно након Другог светског рата је обележен великим променама у етничкој структури становништва града. Тако је између јуна 1940. и маја 1945. број становника Ријеке опао за око 15.000, но икако је дошло до повратка око 3.000 људи, услед повратка из заробљеништва или из војне службе у Италији и другде, становништво Ријеке се смањило за 22%, што се напослетку одразило на италијанску присутност у граду, која је смањена за барем 7.000 особа. У периоду између 1946. и 1950. према проценама Установе за помоћ избјеглицама у Италији град је напустило више од 25.000 Италијана, док је у различитим и не поближе означеним годинама пре 1943. и након 1950. отишло још отприлике 6.000 људи. Након краја рата, према закључцима Мировне конференције у Паризу 1946. године, а која је довела до потписивања Париских мирових уговора у фебруару 1947. Ријека је враћена у оквире државе Југославије. Године 1948. градови Ријека и Сушак су удружени у јединствени град Ријеку, који започиње убрзани развој.
Након обнове, Ријека је преузела функцију главне луке Југославије, док се у индустријској производњи обнављају индустријске гране важне за Ријеку: бродоградња, производња папира, бродских уређаја и мотора, потом хемијска (рафинерија нафте, коксара) и текстилна индустрија. Паралелно с индустријским развојем, Ријека је постала средиште шире регије. Повећао се и број становника града, па се од почетка шездесетих година граде нове градске четврти. На оближњем острву Крку се 1970. године отвара ријечки аеродром. А три године после, 1973. године, Ријека добија универзитет.
Након осамостаљења Хрватске 8. октобра 1991, јединице Југословенске народне армије су почетком децембра напустиле Ријеку и тиме је започео процес демилитаризације града. 2005. Град Ријека је преузео простор бивше касарне „Трсат“, чиме је постао готово у потпуности демилитаризовани град. На подручју бивше касарне се планира градња универзитетског кампуса. Године 1992. укинута је општина Ријека, а уместо ње настају градови Ријека, Кастав, Бакар и Краљевица и општине Вишково, Кострена, Чавле, Јелење и Клана. Ријека је постала седиште Приморско-горанске жупаније.
[уреди] Становништво
[уреди] Попис 1991.
По попису из 1991. године, бивша општина Ријека је имала 206.229 становника:
[уреди] Попис 2001.
Према попису становништва из 2001. године Ријека има 144.043 становника. Просечна старост становништва износи 41,2 године. Према полној структури, од 144.043 становника 75.532 је жена, а 68.511 мушкараца.
Етничка структура града Ријеке је приказана у табели према четири последња пописа становништва.
¹ По попису из 2001. године на територију бивше општине Ријека је живело 191.647 становника. Садашњи град Ријека не обухвата све делове бивше општине Ријека: градове Кастав, Краљевица и Бакар и општине Вишково, Чавле, Клана, Јелење и Кострена.
² Обухвата само територију corpus separatuma, без Сушака и неких околних насеља. Попис се вршио према говорном језику.
³ У остале се убрајају: Немци (6.493, 13,04%), Мађари (2.315, 4,65%), те Словаци, Чеси, Ћићи, Русини и Енглези (1.096, 2,2�%). У Ријеци је 1910. године живјело и 1.696 (3,41%) Јевреја.
Према матерњем језику већина становништва Ријеке говори хрватским језиком (93,00%). Затим следе италијански (1,91%), албански (0,98%), словеначки (0,96%), српски (0,76%), бошњачки (0,50%) и македонски (0,23%).
Према верској структури већину становништва чине хришћани, припадници католичке и православне вероисповести. Знатан је удио агностика, те атеиста и неопредељених. Од осталих религија најзаступљенији је ислам.
[уреди] Политика
Према резултатима последњих редовних локалних избора одржаних 15. маја 2005. године, на власти у Граду Ријеци је коалиција под водством Социјалдемократске партије (СДП), а у којој су још Хрватска народна странка (ХНС), Истарски демократски сабор (ИДС), Хрватска странка умировљеника (ХСУ), Либерална странка (ЛС), Аутономна регионална странка Хрватског приморја, Горског котара, отока и Ријеке (АРС) и Странка демократске акције Хрватске (СДА Хрватске).
[уреди] Економија
Након Другог светског рата у индустријској се производњи обнављају индустријске гране важне за Ријеку. Најважнији привредни субјекти, осим фабрике папира „Хартера“, текстилне и хемијске индустрије (рафинерија нафте и коксара у Бакру) су ријечка бродоградилишта 3. мај и Виктор Ленац, као и фабрика бродских уређаја и мотора Торпедо.
Бродоградилиште 3. мај је основно 1892. године, које је после кратког прекида рада поновно основано 1906. године под именом „Данубиус“. Аустроугарска царска администрација изабрала је управо то бродоградилиште за градњу нових бродова за ратну морнарицу монархије. 1945. године, пред повлачење, немачка војска уништава све објекте и машине бродоградилишта. Већ 1948. године бродоградилиште је у стању градити мање бродове. Уз наставак обнове, бродоградилиште се оријентише на градњу трговинских бродова. 1956. године бродоградилиште закључује свој први извозни уговор за швајцарског наручиоца. До краја 1980их година бродови из бродоградилишта су извезени у укупно 24 државе света.
Бродоградилиште Виктор Ленац данас једно од највећих ремонтних бродоградилишта на Средоземном мору. Основано је 1896. године под именом „Лазарус“, као бродоградилиште за поправак аустро-угарских и италијанских трговинских и рибарских бродова. Од 1948. године носи данашње име.
У Ријеци од 1947. године делује Јадролинија – предузеће за поморски превоз путника и терета, које има столетну традицију. Иако је основано 1947. године сматра се наследницом разних удружења малих бродара обалне пловидбе, која датирају још од 1872. године. Делатност предузећа је изразито сезонског карактера и под великим је утицајем туризма. У флоти Јадролинија има 56 бродова, од чега 5 великих и 37 мањих трајеката и 8 катамарана.
Након обнове, Ријека је преузела функцију главне луке Југославије, а потом и функцију транзитне луке подунавских земаља у залеђу - Аустрије, Мађарске и Чехословачке. У лучком систему Кварнерског залива је до 1990. изграђено неколико терминала различитих намена.
Током 1990их лука Ријека услед рата бележи пад промета, тако да се део промета преусмерава на суседну словеначку луку Копар. Касније долази до стабилизовања и поновног раста промета, те је лука Ријека данас незаобилазан фактор у поморском промету земаља Горњег Подунаља.
1997. године је основана Слободна зона луке Ријека која обухвата три дела:
Данас је град Ријека је место великих привредних могућности. Некадашњи индустријски град претворен је у град у којем доминирају услужне делатности са нагласком на развој ријечког прометног правца и урбаног туризма.
Кредитом Светске банке и приватним инвестицијама на темељу концесија у Ријеци се модернизује ријечка лука, која је уједно и највећа хрватска лука, дограђује се цестовни правац као подршка развоју луке, док се део лучке инфраструктуре пренамењује у јавне, туристичке и комерцијалне садржаје.
[уреди] Саобраћај
Ријека је највећа и најважнија морска лука у Хрватској. У 2007. години, кроз ријечку је луку прошло 13 милиона тона терета. С остатком Хрватске и регије Ријека је добро повезана цестовним, железничким и авионским везама. 2004. године је довршен део аутопута А7, који повезује Ријеку са словеначком границом, док је аутопут А6 Загреб-Ријека довршен 2008. године. Преко тунела Учка, кроз истоимену планину, Ријека осигурава везу са брзом цестом А8/А9, тзв. Истарским ипсилоном. Тренутно је у фази градње и нова ријечка обилазница, којом ће густи аутомобилски промет заобићи сам град. Завршетак градње комплетне обилазнице се планира за 2008. годину.
Ријека од 1970. године има аеродром. Како се налази на оближњем острву Крку, више је оријентиран на чартер летове, макар се у задњих неколико година повећава и број директних линија. Године 2005. кроз ријечки је аеродром прошло 130.000 путника, а према предвиђањима за 2008. годину очекује се промет од 250.000 путника.
Ријека је добро интегрисана у мрежу Хрватских железница, а са тиме и у мрежу међународних железничких коридора. Електрификована пруга која Ријеку повезује са Загребом, те даље Копривницом и мађарском границом је део паневропског коридора Vб. Преко северног крака Ријека је електрификованом пругом повезана са Љубљаном и Трстом. Према плановима даљњег развоја Хрватских железница, планира се градња нове низинске пруге, која ће возовима на коридору Vб омогућити постизање брзина од 250 km/h. С већим брзинама путовање између Загреба и Ријеке скратило би се на сат времена. Ријека је директним железничким линијама (укључив и ноћне) повезана са Минхеном у Немачкој и Салцбургом у Аустрији.
Преко трајектних линија Ријека је повезана с осталим лукама и острвима у Хрватској - Сплитом, Дубровником, Корчулом и Старим Градом на острву Хвару, те једином међународном линијом према италијанској луци Бари.
[уреди] Култура
Ријечке културне манифестације услед свог квалитета веома су важне за календар културних догађања, не само Ријеке и Приморско-горанске жупаније, већ и шире регије. То су прије свега: Ријечке летње ноћи у организацији Хрватског народног позоришта Ивана пл. Зајца, Лето на Градини, Ревија луткарских позоришта у организацији Градског позоришта лутака Ријека, Међународни фестивал малих сцена - Ријека, Џез тајм фестивал, затим Међународни бијенале цртежа, Изложба младих Медитерана - у организацији Музеја модерне и савремене уметности, Књижевна награда "Драго Герваис" и бројне друге.
Ријечке летње ноћи су културна манифестација коју организује највиша културна установа у граду - Хрватско народно позориште. Одржава се у јуну и јулу на разним специфичним локацијама у граду, које нису карактеристичне за изведбу музичких и сценских приредби, попут локација Фабрике папира Хартера и Фабрике Торпедо, па публика има изузетну прилику да се упозна с баштином индустријске архитектуре града.
Лето на Градини је музичко-сценска манифестација која се одржава на Трсату, а покренута је 2006. године.
Ревија луткарских позоришта у Ријеци је једини фестивал такве врсте у Приморско-горанској, Личко-сењској и Истаркој жупанији. Циљ ове манифестације је публици града и регије представити успешна остварења домаћих и иностраних луткарких позоришта. Осим представа за децу и одрасле, за време одржавања ревије организује се и низ попратних догађања, попут изложби и предавања или ликовних и луткарских радионица за децу.
Џез тиме фестивал је фестивал који је увелике помогао у промоцији џез музике у Ријеци. Фестивал је такође помогао афирмацији даровите генерације ријечких џез музичара попут Елвиса Станића, те омогућио ријечкој публици упознавање са џез извођачима из других земаља.
Књижевна награда "Драго Герваис" је утемељена у почаст књижевнику чије је име и дело обилежило ријечко културно поднебље. Награду је основала бивша општина Ријека 1961. године као највише књижевно признање ријечког краја, додељувши је од 1974. сваке друге године. За награду се могу такмичити сви аутори који бораве или су пореколом с подручја Хрватског приморја, Горског котара или Истре, а књижевни радови морају бити тематски, проблемски и језично везани за наведени простор.
КРАФ - Кварнерска ревија аматерског филма је традиционалан ревија аматерског филма покренута 1969. године која је од ревије филмова локалног значења прерасла у међународно познату ревију. Ревија је такмичарског карактера, тематика филма је слободна, а ограничење је трајање филма на 15 минута.
[уреди] Ри Рок
У музичким водама јака ријечка рок сцена важна је не само у оквирима Хрватске, већ и свих земаља бивше Југославије. Дана 22. марта 1978. у Ријеци је одржан рок концерт на којем је међу осталим извођачима наступила и група Параф. Тај се догађај, према кроничарима, сматра првим (пријављеним и евидентираним) панк концертом у Хрватској и бившој Југославији. Након Парафа, са радом започињу и други панк бендови: Термити, Протест, Лом и Задњи.
Од 1979. године до данас одржава се Ри Рок фестивал - фестивал који је створио ријечку рок сцену, тачније ријечки нови талас и панк, познате под заједничким називом Ри Рок (хрв. Ri Rock). Ри Рок фестивал је најдуговечнији рок фестивал на подручју бивше Југославије. Окупљалиште ријечке алтернативне, рок и панк сцене тих ће година постати Омладински клуб Палах у којем су се организовали бројни концерти, слушаоне, изложбе итд. Током 1980их делују групе Грч, Мртви канал и Xenia, те група Денис & Денис.
Током 1990их година нову групу извођача чине група Лет 3, за коју су карактеристични чести експлицитни текстови и провокативни наступи који укључују голотињу, те групе Лауфер, са перспективним певачем Дамиром Урбаном и Ен Фаце. Данас су уз Лет 3, Урбана и његов пратећи бенд 4 све активније групе Паси, Сјекире, Father, Downfall, Aggressive Snail Attack, Acaid, Carmina Puttana Orchestra и Гвозден.
[уреди] Ријечки карневал
Уз богату традицију карневалскх поворки и балова аустријског, мађарског, руског, немачког племства, као и племства из остатка Европе из 19. века, као и домаћих покладних обичаја (Звончари), Ријечки је карневал данас један од највећих карневаских поворки у Европи и свету. Ријечки карневал спој је венецијанског и аустријског грађанског карневала и елемената фолклора и митологије старих Словена. Од 1982. године, када су Корзом организиовано прошетале три маскиране групе, до данас Ријечки је карневал израстао у манифестацију са преко 15.000 учесника, деце и одраслих, организованих у преко 200 карневалских група, коју годишње види више од 100.000 гледатеља.
[уреди] Образовање
На подручју Града Ријеке ради 28 установа основношколског образовања, од којих је Град Ријека оснивач њих 24, као и 18 средњих школа (14 стручних и 4 гимназије).
Од 1973. године Ријека је универзитетски град. У склопу Ријечког универзитета данас делују Академија примењених уметности, Економски, Филозофски, Грађевиснки, Медицински, Поморски, Правни и Технички факултет, те Висока учитељска школа, Универзитетска библиотека и Студентски центар. У склопу Ријечког универзитета у Пули делују и Факултет економије и туризма „Др. Мијо Мирковић“, Филозофски факултет и Виша учитељска школа. У Госпићу такође делује Виша учитељска школа, док у Опатији делује Факултет за туристички и хотелски менаџмент.
У Ријеци постоје и студије који нису у саставу ријечког Универзитета: студија теологије на Католичком богословном факултету из Загреба, студији на Музичкој академији из Загреба и студији на Академији драмске уметности из Загреба. У Ријеци делује и једно Велеучилиште.
[уреди] Знаменитости
[уреди] Занимљивости
[уреди] Спорт
На подручју некадашње општине Ријека постоји 297.000 m² корисних спортских површина, но само мали део, 23.000 m² (7,6%) чине затворени спортски објекти. Након формирања приградских општина, на подручју града Ријеке преостало је 187.000 m² спортских простора. Услед повољног положаја на подручју града Ријеке је могуће обављати бројне спортске активности током читаве године. У граду је регистровано 38 спортских грана. Локални фудбалски клубови су ХНК Ријека, који се такмичи у првој лиги и вишеструки је освајач Купа Хрватске и Купа Југославије, те НК Оријент, који се такмичи у трећој лиги. Остали фудбалски клубови су НК „Локомотива“, НК „Лучки радник“ и НК „Козала“. У Ријеци делују и кошаркашки клубови „Кантрида“ и „Кварнер“, те рукометни клубови „Замет“, „Козача“, „Пећине“ и „Трсат“.
У Ријеци се налази и спортско друштво „Приморје“ у које су удружени пливачки, ватерполски и клуб за синхронизовано пливање. У пливачком клубу „Приморје“ тренирао је и Милош Милошевић, вишеструки освајач медаља на светским и европским првенствима и европски рекордер у дисциплини „дејфин“. У ували Прелук, која је по ветру (трамонтана) позната и изван Хрватске могуће је једрење на дасци (сурф). У близини Ријеке се налазе регатна поља на Журкову и у Мошћеничкој Драги, на којима се одржавају државне и међународне регате, од којих је најпознатија „Фиуманка“. Такође, у акваторију Цреса се већ традиционално одржавају ИМС светска и европска првенства у класи крсташа. На веслачком пољу у Омишљу, па и у Бакру, у природним увалама се одржавају међународне веслачке регате.
Аутомотодром на Гробнику са својим пратећим објектима је простор где се одржавају тренинзи домаћих и страних ауто-мото такмичења, са перспективом да постане писта за одржавање трка у Формули 1.
На последњим Олимпијским играма у Пекингу ријечка спортисткиња Сњежана Пејчић је у дисциплини ваздушна пушка на десет метара освојила бронзану медаљу, прву за Хрватску у Пекингу.
[уреди] Дипломатска представништва
У 20. веку у Ријеци је деловало 57 конзулата, од чега 20 у раздобљу уочи Првог светског рата. Данас у Ријеци делује 14 конзуларних представништава следећих држава:

Summary:
Координате: 45.33° СГШ, 14.432° ИГД
Ријека (хрв. Rijeka, на другим дијалектима хрватског језика: Rika и Reka, слв. Reka, итал. Fiume, мађ. Fiume, нем. Sankt Veit am Pflaum) је трећи по величини град у Хрватској и административно средиште Приморско-горанске жупаније. У Ријеци живи 144.043 становника. Са околином која обухвата простор бивше општине Ријека са општинама Вишково, Чавле, Клана, Јелење и Кострена, и градовима Кастав, Краљевица и Бакар, Ријека има 191.647 становника, док у ширем подручју града живи 270.000 становника (према попису становништва из 2001. године).
Град се још у 19. веку због свог идеалног географског положаја и дубине мора у Ријечком заливу, као делу већег Кварнерског залива Јадранског мора, развио у једну од највећих средњоевропских лука и моћно индустријско средиште. Данас је Ријека највећа морска лука Хрватске. Од индустријских делатности веома је развијена бродоградња. У граду се налазе два велика бродоградилишта: 3. мај и Виктор Ленац. Ријека је била значајна и као једно од важнијих финансијских средишта бивше Југославије.
У Ријеци се налази Хрватско народно позориште Иван пл. Зајц саграђено 1885. и универзитет у Ријеци, основано 1973.


[уреди] Биографија
[уреди] Детињство и младост
Вилхелм Рихард Вагнер је рођен у Лајпцигу, као девето дете Карла Фридриха Вагнера, полицијског чиновника, и крштен је у протестантској лутеранској цркви св. Томе . Карл Фридрих је умро од тифуса шест месеци након Рихардовог рођења. Августа 1814. године, Вагнерова мајка, Јохана Розине Вагнер, удала се за глумца и драматурга Лудвига Гајера, кога многи сматрају и Рихардовим биолошким оцем (и он сам је почео да сумња у то у својим последњим годинама, а шпекулисао је и о Гајеровом јеврејском пореклу ) и чије је презиме Вагнер носио првих 14 година свог живота. Породица се преселила у Дрезден. Гајер је на Вагнера пренео љубав према позоришту.
Још као дечак, Вагнер је обожавао да чита и пише. Као основац је покушавао да пише драме, а пуно читао је Шекспира. Чак му је пошло за руком да преведе 12 књига Одисеје . Касније ће га занимати и германско-нордијски митови, средњовековна европска књижевност, филозофска дела Фојербаха, Шопенхауера и Ничеа (с овим последњим је једно време и пријатељевао), да би израстао у једног од најобразованијих и најначитанијих људи у деветнаестовековној Европи.
Вагнер је 1828, када је имао 15 година, први пут дошао у близак додир са музиком Лудвига ван Бетовена. У јануару је чуо његову Седму симфонију, а у марту и Девету, којом је био до те мере погођен да је одлучио да постане композитор. Чак и касније, Вагнер је сматрао да је корен све његове музике Бетовенова Девета симфонија. Вагнер никада није имао право музичко образовање; своје познавање музике дугује неколико месеци часова код чувеног музичара Кристијана Теодора Вајнлига (учитељ Кларе Шуман, жене Роберта Шумана). Вајнлиг је био толико одушевљен његовим музичким талентом да је одбио да му наплати часове.
Године 1832. Вагнер пише своју Симфонију у це-дуру, што му омогућава каријеру као диригент. Одмах затим покушава да напише своју прву оперу, Венчање, коју никада није завршио услед сестриног негодовања. Њој се гадила радња опере, па ју је Вагнер послушао и уништио либрето.
Године 1833, уз помоћ свог брата, Карла Алберта, Вагнер успева да постане хоровођа у Варцбургу. Тада пише и своју прву комплетну оперу, Виле, која је била написана потпуно у стилу Карла Марије фон Вебера. Опера није изведена за његова живота. Премијерно извођење је било 1888. у Минхену. Вагнер је лично поклонио партитуру овог дела краљу Лудвигу II Баварском, да би неколико деценија касније била поклоњена Адолфу Хитлеру, великом љубитељу Вагнеровог опуса . Заједно са многим документима, и ова партитура је спаљена у Фирербункеру током последњих дана Другог светског рата.
Године 1836. компонује комичну оперу Забрана љубави, чија је премијера била у Магдебургу. Премијера је била слабо посећена, а главни певач је на пола извођења заборавио свој текст. Услед оваквог неуспеха, опера није имала друго извођење .
Дана 24. новембра 1836. Вагнер се оженио глумицом Кристином Вилхелмином Планер („Мином“ Планер). Преселили су се у Ригу, која је тада припадала царској Русији, где је Вагнер био директор опере. Њихов брак је трајао све до њене смрти 1866, иако је био веома несрећан. Тек неколико недеља након њиховог венчања, Мина је побегла са војним официром који ју је касније оставио без пребијене паре. Вагнер ју је примио назад, али је ово био тек први сукоб у тродеценијском браку који се завршио потпуном отуђеношћу мужа и жене. Вагнер ће касније и сам имати многе познате љубавне афере, које ће изазивати ужасне скандале у немачком друштву .
Године 1839. Мина и Вагнер су морали да побегну из Риге због дугова , који ће Вагнера мучити још неколико деценија. Њих двоје су, заједно са својим њуфаундлендером, Робером, пошли бродом за Лондон. Ова напорна и олујна пловидба уз норвешку обалу ће касније Вагнеру послужити као инспирација за нову оперу, Холанђанин луталица. У Лондону се брачни пар није задржао дуже од недеље, а 1840. и 1841. годину су провели у Паризу, где је Вагнер завршио Ријенција и Холанђанина луталицу.
[уреди] Париз, Дрезден и устанак
У Паризу је Вагнер 1840, уз помоћ тамошњег композитора Ђакома Мајербера, извео Ријенција. Дело је имало огроман успех, иако је то било његово најдуже дело (обично траје дуже од 5 сати) и нема претерану музичку важност , будући да је компонована под утицајем Мајербера. Ту можда можемо наћи и узрок Вагнерове наводне нетрпељивости према Јеврејима: Мајербер је у ствари био Јеврејин, а његове опере, иако, по Вагнеру, комерцијализоване и без велике уметничке вредности, биле су изузетно популарне . Вагнер је у Паризу био под његовим патронатом, али упркос томе је био гневан што је један просечан композитор био више цењен од њега. Вероватно га је додатно увредила чињеница што је Ријенци називан „Мајерберовом најбољом опером“ (овај надимак се приписује Хансу фон Билову) .
У 1842. Вагнерови су се вратили у Дрезден, где је Ријенци такође био добро примљен. Брачни пар је остао у Дрездену наредних шест година, а Вагнер је радио као дворски диригент. Ту је и извео Холанђанина луталицу а касније и Танхојзера, своју нову оперу. Вагнер је чак именован за краљевског капелмајстора - најстабилније запослење које ће икада имати.
Боравак у Дрездену је прекинула Вагнерова умешаност у политику левице: у немачким државама је јачао националистички покрет који је захтевао уједињење у јединствено царство и демократизацију државе. Вагнер је био ентузијастични присталица овог покрета , пропагирајући их и примајући многе познате истомишљенике у своју кућу. Чак је упознао и чувеног руског анархисту, Михаила Бакуњина.
Незадовољство саксонском владом достигло је врхунац када је краљ Фридрих Август II распустио парламент и одбио устав који му је тражио народ. То је довело до Мајског устанка, у којем је Вагнер играо мању улогу, држећи стражу на осматрачници и правећи ручне бомбе . Ипак, брз слом овог устанка довео је до расписивања потерница за револуционарима. Вагнер је морао да побегне из Немачке, најпре у Париз, а одатле у Цирих.
[уреди] Изгнанство, повратак и сазревање ставова
Вагнер је наредних дванаест година свог живота провео ван Немачке. Лоенгрина је завршио пре изгнанства, али сада није био у стању да га изведе у Немачкој. Међутим, у помоћ му је притекао добар пријатељ, композитор Франц Лист. Лист је оперу извео веома успешно у Вајмару, у августу 1850.
Сам Вагнер, међутим, био је у веома лошој ситуацији, најпре зато што на Лоенгрину није могао да заради, а уз то је и живео у веома лошим односима са супругом Мином, којој се нису свиђале опере које је написао после Ријенција.
Пре него што је напустио Дрезден, почео је да ради на делу које ће прерасти у Прстен Нибелунга. У ово време, намеравао је да митолошку тематику смести само у једну оперу, коју је назвао Зигфридова смрт (нем. Siegfrieds Tod). Либрето је написао 1848. У Цириху је одлучио да напише и оперу о Зигфриду, тако да би се радња одвијала у два дела. Напослетку је осмислио читав циклус од четири опере и почео да пише либрето за Рајнско злато и Валкиру, под утицајем хуманистичке филозофије Лудвига Фојербаха, с којом се упознао у 1851, а која је означила прву велику промену у његовим ставовима .
Много значајнији утицај на Вагнера, почев од 1854, имала је филозофија Артура Шопенхауера , која га је заинтересовала за будизам. Шопенхауеров утицај ће остати пресудан до краја Вагнеровог живота и трагове те доктрине можемо наћи у свим његовим наредним делима.
Треба напоменути да се у Цириху Вагнер бавио и есејима; многи од његових најчувенијих есеја настали су управо за време његовог изгнанства. Тада је формулисао теорију о опери као „потпуној уметности“ (нем. Gesamtkunstwerk).
Вагнер је радио на Прстену Нибелунга до 1856. До тада је завршио Рајнско злато и Валкиру, као и прва два чина Зигфрида. Те године је одлучио да привремено прекине с радом на Прстену и напише посебно дело: Тристана и Изолду. На то га је навела љубавна веза са Матилдом Везендонк, женом Ота Везендонка, Вагнерове присталице који је Рихарду и Мини дао да живе у колиби на свом имању у Цириху . Није познато колики је опсег ова афера имала (зна се да Матилда, иако је Вагнеру узвраћала љубав, није желела да поквари свој брак са Отом), али послужила је као инспирација за Вагнерову нову оперу. Инспирацију у Вагнеровој љубави према Матилди нашле су и Везендонк песме (нем. Wesendonck-Lieder), збирка од пет песама које је написала Матилда (иначе писац и песник), а за које је Вагнер написао музику.
Вагнеров брак са Мином Планер је био озбиљно угрожен 1858, када је она пресрела једно од његових писама Матилди. Вагнер сам одлази за Беч. Тек од 1862 су почели да живе одвојено, али Вагнер је наставио да издржава Мину све до њене смрти 1866. године.
Из Беча Вагнер је опет отишао у Париз, где је покушао да изведе нову верзију Танхојзера. У оперу, која је за париску публику преведена на француски, између осталог убацује и балет, јер је балет био обавезан елемент француске опере . Међутим, балет је по правилу требало да буде у другом чину, али Вагнер га је убацио у први чин како би му дао драмски смисао. Извођење су због тога упропастили припадници аристократског Џокеј клуба (фр. Jockey Club), у којем се скупљао крем француског друштва. Они су имали обичај да током првог чина опере вечерају , а затим дођу у позориште и погледају балет у другом чину. Остатак опере би сасвим прескочили. Извођаче су буквално отерали са позорнице у знак свог незадовољства, а Вагнер је био толико бесан због овог фијаска да никада више није дозволио продукцију неке своје опере у Паризу .
Године 1861. Вагнеру је дозвољено да се врати у Немачку. Тада је почео да пише своје најведрије дело, комедију Мајстори певачи из Нирнберга. Покушао је да изведе Тристана и Изолду у Бечу, где је опера имала чак седамдесет проби, али напослетку је, 1864, продукција пропала јер је дело сматрано неизводљивим. Ипак, Вагнерове муке су окончане када је, исте године, баварски краљ Лудвиг II дошао на престо.
Лудвиг II, којег данас многи сматрају ментално нестабилним хомосексуалцем, као дете се заљубио у Вагнерова дела, нарочито у Лоенгрина, с којим се поистовећивао. Касније је саградио чувени дворац Нојшванштајн инспирисан овом Вагнеровом опером. Мада је његова помоћ Вагнеру била изузетна, данас се често прецењује: током последњих 19 година свог живота, композитор је од свог обожаватеља и заштитника добио 562914 марака, што је и није небеска цифра, ако се узме у обзир да је на кочије за краљевско венчање (до којег никад није ни дошло) потрошено читавих 1,7 милиона марака .
Краљ је сместа отплатио композиторове дугове и омогућио му да нова дела изведе у Минхену, где се Вагнер, на његов позив, настанио. Тристан и Изолда су ту изведени уз огроман успех.
Вагнер је изазвао скандал у Минхену, међутим, када је ступио у аферу са Козимом фон Билов, ванбрачном ћерком Франца Листа и женом великог диригента Ханса фон Билова , који је, као један од Вагнерових најватренијих љубитеља, дириговао на премијери Тристана и Изолде. Године 1865. она је Вагнеру родила ванбрачну ћерку , коју су назвали Изолда. Иако је био Вагнеров пријатељ, Лист је био противник ове афере, али сам Ханс фон Билов, упркос индискретној Козиминој прељуби, није Вагнеру замерио због афере и наставио да буде велики Вагнеров љубитељ. Ипак, вест о афери је у Минхену била примљена са шоком, па су Вагнер и Козима морали да напусте Минхен. Краљ Лудвиг је размишљао да абдицира како би могао са Вагнером да оде из Минхена, али овај га је одвратио од тога .
Вагнер и Козима су се настанили у вили Трибшен крај Луцерна, где им се родило још двоје ванбрачне деце, Ева и Зигфрид. Козима се од Билова развела тек у октобру 1868, а за Вагнера се удала 25. августа 1870. Као последица овог брака, Лист и Вагнер нису комуницирали годинама, али Лист се на крају и сам настанио у Бајројту, месту које ће за Вагнера касније имати изузетан значај. Иако је Вагнер, по некима, повремено имао љубавнице, у браку са Козимом је остао до краја живота.
Вагнер се 8. новембра 1868. упознао са младим филологом Фридрихом Ничеом у кући своје сестре Отилије и њеног мужа Хермана Брокхауса . Ниче је 27. октобра присуствовао извођењу увертире Тристана и Изолде и Мајстора певача и био одушевљен Вагнеровом музиком. Ничеа и Отилију је повезала узајамна пријатељица, жена Ничеовог ментора Фридриха Ричла, која је Вагнеру испричала како Ниче одлично свира његове партитуре, па је он изразио жељу да се упознају. Композитор је на Ничеа оставио веома јак утисак и ускоро су њих двојица постали веома блиски пријатељи. Ниче је Вагнера сматрао једином особом која заиста разуме његову филозофију и у њему је видео дионизијски препород европске културе.
Пошто је коначно имао стабилан живот, Вагнер се посветио раду на Прстену Нибелунга. На инсистирање краља Лудвига, Рајнско злато и Валкира су изведену у Минхену, иако то није била Вагнерова жеља (желео је да се цео циклус изведе у један мах). Зато је, по завршетку Зигфрида, одлучио да јавност не обавештава о напретку свог рада на Прстену. Такође, за извођење циклуса Вагнер није могао ваљано да изведе у било ком позоришту, па је одлучио да сагради сопствено, које би било посебно саграђено ради извођења Прстена. Године 1871. се одлучио да оперску кућу сагради у Бајројту, малом месту крај Минхена.
Да би скупио новац за изградњу, Вагнер је кренуо на турнеју по Немачкој, одржавајући концерте, а основана су и удружења за подизање средстава. Истинску финансијску помоћ, међутим, пружио је краљ Лудвиг 1874. Те године се породица Вагнер преселила у Бајројт, у вилу коју је Рихард крстио Ванфрид (нем. Wahnfried, буквално „мир од лудила“).
Позориште, које је названо Бајројт фестшпилхаус (нем. Bayreuth Festspielhaus), отворено је 1876. премијерним извођењем комплетног Прстена Нибелунга, које је трајало од 13. до 17. августа . То је био први Бајројтски фестивал, годишња свечаност када се у овој оперској кући изводе Вагнерова дела. Фестивал се одржава и дан данас, а веома је популаран. На карте се у просеку чека осам година.
[уреди] Последње године
Након првог фестивала, Вагнер је неко време провео у Италији, где ради на својој последњој опери, Парсифалу. Рад на опери је завршио тек јануара 1882. Исте године је одржан нови фестивал, када је премијерно изведено ово дело. Вагнерова жеља је била да Парсифал буде везан искључиво за Бајројт, па је одлучио да се наредних тридесет година ово дело изводи искључиво ту. Недуго након његове смрти, међутим, и друга позоришта су почела да изводе Парсифала.
У ово време долази и до потпуног прекида његовог пријатељства с Ничеом. Њихови односи почели су још раније да захладњују; Ниче је 1874. Вагнеру покушао да приближи музику Брамса, кога овај није подносио, будући да су Вагнер и Брамс били предводници две супротстављене струје немачког романтизма - Брамс је око себе окупљао конзервативце, а Вагнер и Лист су заступали напредну музику. Ниче и Вагнер су се посвађали, али Козима их је измирила. Ипак, Ниче се тада разочарао у Вагнера, али пријатељство је још увек опстало. Присуствовао је првом Бајројтском фестивалу, али је до тог времена већ постао врло критичан према Вагнеру; овај, пак, му је посвето веома мало пажње током фестивала, што је допринело расколу . Крајем октобра 1876. су њих двојица, приликом боравка у Соренту (где се Вагнер одмарао са породицом, а Ниче је дошао због здравља), последњи пут заједно отишли у шетњу . Вагнер је ту Ничеу причао о свом Парсифалу. Ничеу се згадила хришћанска тематика опере и одлучио је да оконча с Вагнером. Никада се више нису видели, али је Вагнер Ничеовом лекару скренуо пажњу да филозоф пати од „опсесивне мастурбације“ и предложио лечење. Историчари су сукобљени око тога да ли је Вагнер то учинио из пакости или из искрене забринутости за Ничеово здравље, али зна се да је филозофа то разбеснело.
Ниче је писао против Вагнера у својим каснијим есејима, нарочито у Ниче контра Вагнер; ту је описао како је прекинуо све везе са композитором и разочарање што се Вагнер вратио хришћанству (ову чињеницу је видео као знак слабости). Ту пише: „Рихард Вагнер, наизглед победоносан, али у суштини трули, очајни декадент, изненада је потонуо, беспомоћан и сломљен, пред хришћанским крстом“ . Упркос свему томе, Ниче се до краја живота дивио Вагнеровој музици.
До 1882, Вагнер је већ био веома болестан. Патио је од тешких напада ангине, па је са породицом отишао у Венецију те зиме како би повратио здравље. Ту је и умро 13. фебруара 1883. од срчаног удара. Имао је скоро седамдесет година. Могуће је да је срчани удар настао као последица свађе коју је имао са женом 13. фебруара, када је она сазнала за његову опчињеност (а можда и аферу са) Енглескињом Кери Прингл, која је певала у Парсифалу .
Умро је у Козиминим рукама. Док је умирао, испао му је сат који му је раније поклонила, и, иако међу онима који су били присутни има неслагања, чини се да су његове последње речи биле: „Мој сат“ . Верује се да је Козима држала његово тело пуна двадесет четири часа након његове смрти. Тело је враћено у Бајројт и сахрањено у дворишту виле Ванфрид.
[уреди] Дела
Сва дела, осим есеја, списа, новела, мемоара, преписке и сличног, категорисана су са WWV. На списку се налазе и недовршена дела, чак и она за која постоје само скице.
[уреди] Опера
Опере су област музике у којој се Вагнер истиче; по многима је он највећи композитор опере , док Верди и Моцарт не заостају много за њим.
Што се тематике тиче, Вагнер је налазио инспирацију у митологији и легендама Северне Европе, углавном из исландских извора. Кроз своје опере и теоретске есеје, Вагнер је извршио велики утицај на оперу као медијум. Заговарао је нову форму опере коју је називао "музичка драма", у којој су сви музички и драмски елементи били помешани. За разлику од других композитора, Вагнер је за све своје опере сам писао либрето које је он звао "поеме", јер је веровао да музичка драма као потпуна уметност треба да буде дело једног човека. Ова чињеница је његовим делима такође дала далеко снажнији филозофски смисао него што је то био случај код ранијих опера. У композиционим стилу који је Вагнер развио оркестар има исту улогу као и певачи. Драмска улога оркестра обухвата извођење лајтмотива, музичких тема које објављују посебне ликове, места и битне елементе заплета.
Вагнер је увео нове идеје у хармонију и музичку форму, укључујући и екстремни хроматизам. У Тристану и Изолди, он је истражио границе традиционалног тоналног система које су му давале идентитет, водећи ка атоналитету у 20. веку. Неки историчари музике стављају почетак модерне класичне музике на прве ноте Тристана („Тристанов акорд“).
Неки од оних који проучавају Вагнера и његова дела сматрају да је Вагнер многе ствари везане за људску психу и њен развој схватио дуго пре него што су их Фројд и Дарвин испитали и обзнанили у својим делима .
[уреди] Рани период
Вагнер је почео своју каријеру композитора са 19 година — његов први покушај да напише оперу је био Венчање, коју је напустио 1832. Три завршене опере раног периода су Виле, Забрана љубави и Ријенци. Стил ових дела је веома конвенционалан, и не садржи иновације које су обележиле каснији Вагнеров рад и обезбедиле му посебно место у историји музике.
Вагнерова рана дела немају велику уметничку вредност, иако је Ријенци био веома популаран током читавог живота композитора (Вагнер се касније стидео ове чињенице, јер је сматрао Ријенција срамотним и лошим делом због неразвијеног стила) . Данас се ретко изводе, иако је увертира Ријенција постала познат концертни комад.
[уреди] Средњи период
Почев од Холанђанина луталице, Вагнер је раскрстио с дотадашњим стилом у опери и почео је да спроводи њену реформу и модернизацију. Новотарија коју уноси јесте велико коришћење лајтмотива (музичких мотива који осликавају ликове или ситуације) и уводи „бескрајну меолодију“, што значи да се у опери не издвајају посебне арије, док музика представља целовит и непрекинут ток. Пре Холанђанина је опере писао по „старом шаблону“, дакле, са разграниченим аријама и без лајтмотива. Дела из овог периода се данас веома често изводе.
[уреди] Касни период
Ове опере представљају Вагнерова ремек-дела, којима је он условио настанак нових музичких праваца у касном 19. и раном 20. веку. Тристан и Изолда, његова најбоља појединачна опера, се граничи са атоналношћу, одликом касније музике, док Прстен Нибелунга представља његов магнум опус, у ком он у потпуности следи своје принципе музичке драме.
[уреди] Инструментална и остала музика
Ван поља опере, Вагнер је написао релативно мало музике. Имао је намеру да се врати писању симфонија после Парсифала, али смрт га је у томе спречила. Међу делима која не спадају у опере истичу се следећа:
Увертире и оркестарски делови из опера Вагнеровог средњег и позног периода обично се свирају као концертна дела. За већину њих, Вагнер је написао кратке пасусе у виду закључака истргнутог дела како се не би завршавали нагло, као, на пример, за Парсифалову увертиру и Зигфридов посмртни марш. Занимљива је чињеница да концертна верзија Тристанове увертире није популарна и ретко се изводи, мада се повремено изводи заједно са Изолдином завршном аријом.
[уреди] Теоретски радови и есеји
Вагнер је био изузетно плодан писац — написао је велики број књига, песама и чланака, као и обимну преписку током целог свог живота. Његова дела обрађују велики број тема, укључујући политику, филозофију и детаљне анализе (често веома контрадикторне) сопствених опера.
Есеји укључују Опера и драма (нем. Oper und Drama) из 1851, есеј о теорији опере и Јеврејство у музици (нем. Das Judenthum in der Musik) из 1850, полемичан спис уперен против јеврејских композитора уопште, посебно против Мајербера. Такође је написао и аутобиографију, Мој живот (нем. Mein Leben).
Вагнерова аутобиографија је започета 1871. Вагнер је дело диктирао својој жени, Козими. Пошто је завршено, дело је штампано у само 25 примерака, који су подељени пријатељима. Дело је објављено за јавност тек након Вагнерове смрти, 1911, и представља значајан културноисторијски споменик 19. века.
У битније есеје спадају Уметност и револуција (нем. Die Kunst und die Revolution) и Уметничко дело будућности (нем. Das Kunstwerk der Zukunft) из 1850.
[уреди] Приче, драмски пројекти и недовршена оперска дела
Вагнер је иза себе оставио фрагменте многих покушаја писања драма или опера; неке новеле су објављене и читају се. Што се недовршених опера тиче, најпознатији су Победници (нем. Die Sieger), од којих је опстала само прозна скица, а који су замишљени као опера о Буди. Вагнер је основне мисли ове опере интегрисао у Парсифала.
[уреди] Реформа опере
Вагнер је проблем реформе теоретски изложио у есеју Опера и драма. Сматрао је да „заблуда опере лежи у томе што је у њој средство израза (музика) постало циљ, а циљ израза (драма) постао средство“. Зато својим делима спроводи велику реформу немачке опере:
[уреди] Гезамткунстверк
У свом делу Уметност будућности (нем. Das Kunstwerk der Zukunft) из 1849. године, теоријски је поставио основу онога што он назива „свеукупна уметност“ (нем. Gesamtkunstwerk), убеђење по којем опера представља синтезу свих уметности, и указао на проблем дотадашње опере, у којој је драмска радња била запостављена у корист музике . Према Вагнеру, опера се састоји из главних грана уметности: музике, драме (књижевности) и ликовних уметности. Веровао је да је таква синтеза уметности постојала у старогрчкој трагедији, али је касније изгубљена када су се ове уметности издвојиле. Проблем опере је лежао у чињеници што је драмска радња запостављена у корист музике .
Вагнер је веровао да, упркос томе што је античка Грчка поседовала синтезу тих уметности, драма је достигла врхунац у делима Шекспира, а музика у делима Бетовена. Било је потребно само повезати та постигнућа и добити истинску музичку драму. Вагнер одређује три централне вештине људског бића које је уткао и музичку драму по чему се она разликује од опере:
Ове три уметности назива "чисто људским" уметностима (нем. reinmenschliche). Поред ових, додаје три пластичне уметности: архитектуру, скулптуру и сликарство као помоћне уметности које учествују у стварању тоталне уметности на сцени .
У позориште је унео револуцију коришћењем сценских ефеката како би омогућио публици да се у потпуности уживи у илузију музичке-драме; иако се данас такви ефекти подразумевају у позоришту, средином 19. века је то била крупна иновација. Дијалози и монолози у опери су више као позоришни — без понављања током певања, а хор Вагнер користи сасвим ретко јер верује да нарушава илузију стварности. У читавом Прстену Нибелунга хор се користи само у другом и трећем чину Сумрака богова.
[уреди] Личност
Осим што је био изузетан композитор и мислилац, Вагнер је био и фасцинантна личност, што његовим биографима није промакло. Ту личност је свакако потребно подробно испитати, јер је она у блиском додиру са његовим делом.
Вагнер је био низак, али услед изузетно доминантног држања чинило да се је много виши . Едуард Ханслик га је описао као оличење егоцентризма, што је и био. Свет је делио на пријатеље и непријатеље, а пријатељи су били - слуге, који су на свет постављени за његово уживање . Његов чудовиштан однос према онима који су га највише волели не престаје да згражава историчаре, али још је чуднији њихов однос према њему: гледали су у њега као у бога, и, упркос свем његовом омаловажавању и незахвалности, настављали су да га служе. Вероватно су најбољи пример за ово Ото Везендонк и Ханс фон Билов: и један и други су били предани вагнеровци, и једном и другом је Вагнер буквално преотео жену, а опет су му и један и други опростили и наставили да га помажу с подједнаком ревношћу као и пре.
Такође је била злогласна Вагнерова навика да позајмљује паре и никада их не врати. Дугови су га пратили до краја живота, као и зеленаши којима је новац требало вратити; једна богата париска Јеврејка, мадам Швабе, позајмила му је знатну суму новца (с Јеврејима никада није имао проблем ако су му били од користи - још један пример је бечки вагнеровац и пијаниста Таусиг), а пошто је он одбио да јој врати паре, тужила га је и тек је на тај начин успела да добије свој новац (а и то је отплатила Козима). Занимљив је и пример када је Вагнер од једног млађег богаташа у писму тражио новац на крајње дрзак начин. Био је, наравно, одбијен, а у писменом одговору се чини искрено зачуђеним и изненађеним због те одлуке. Ипак, како каже, на губитку је господин који није хтео да уложи у њега .
Ипак, било би неправедно Вагнера представити у сасвим негативном светлу, јер је умео да буде и веома пријатан. Пример је Зигфрид-идила, коју Вагнер не само да је из срца посветио Козими за рођендан и Божић (рођена је 24. децембра), већ је и пажљиво осмислио начин на којој ће јој тај поклон представити. Даље, Херман Леви, син рабина и диригент „Парсифала“, био је Вагнеров искрен пријатељ, а Козимини дневници сведоче да је и Вагнер њега волео. Три Јеврејина су радила на „Парсифалу“: Рубинштајн, Поргес и Леви, а сва тројица су били Вагнерови пријатељи. Истина је да је Вагнер Левија покушао да натера да прими хришћанство, али кад се овај наљутио, Вагнер се више није додиривао теме. У писму свом оцу, Леви описује свој веома пријатан дочек у Бајројту и за Вагнера каже да је „најбољи и најплеменитији међу људима“ . Ово није једини такав пример у Вагнеровој биографији.
На окупљањима и забавама, Вагнер је увек био у средишту пажње. Најбољи пример је Ничеов опис свог првог сусрета са Вагнером: „Пре и после вечере Вагнер је свирао, укључујући и све значајне одељке „Мајстора певача“, имитирајући вокалне делове и просто је сав пламсао. Јер он је задивљујуће живахан и бодар човек, говори веома брзо, веома је духовит и окупљања ове врсте чини веома веселим. Дуго сам разговарао с њим о Шопенхауеру, можеш замислити каква је то радост за мене била да га слушам како о њему говори са сасвим невероватном топлином, казавши колико много му дугује и како је он једини филозоф који је разумео природу музике... После тога нам је прочитао део своје аутобиографије коју сада пише, једну крајње забавну сцену из својих студентских дана у Лајпцигу, о којој ни сад не могу да мислим а да се не насмејем... На крају вечери, док смо се нас двојица спремали да одемо, стиснуо ми је руку веома топло и срдачно ме позвао да га посетим да бисмо свирали музику и разговарали о филозофији“ .
Током целог живота, а у последњим годинама нарочито, Вагнер је био склон жестоким налетима беса који је изражавао на сумануте начине. Херман Леви је лично присуствовао једном призору у ком се Вагнер, из неког разлога незадовољан, драо и викао, махао песницом и ударао ногом по поду; затим је изненада почео да се понаша као кловн, узео Зигфридов рог, ставио га на главу и тако појурио ка стомаку једног важног госта .
Једна од Вагнерових карактерних црта - његов страховити хедонизам - нарочито је дошла до изражаја у његовим каснијим годинама, када је коначно дошао до новца. Његове афере, болесна склоност ка луксузу и расипању, као и тенденција да носи одећу коју су неки сматрали женском згражавала је конзервативне грађане Немачке. Ово последње Вагнер је увек правдао својом кожном болешћу и немогућношћу да носи било шта осим свиле на телу - што, само по себи, није могло да буде разлог и томе што је у приватности волео да се облачи веома ексцентрично. Неки биографи су чак изнели тврдњу да је, наводно наручујући хаљине и рубље за Козиму, у ствари наручивао одећу за себе, јер нема индиција да је она ту одећу икада добила. „Парсифал“, Вагнерова света драма, изискивала је од њега најчулнију могући инспирацију (у овом периоду, на пример, Вагнер би сипао огромну количину парфема у своју свакодневну купку) .
[уреди] Контроверза
Вагнерове опере, списи, политички погледи и убеђења, као и ексцентричан начин живота допринели су много његовом положају контроверзне личности још за живота. Након Вагнерове смрти, расправа о његовим идејама и тумачење истих, нарочито током 20. века у Немачкој, оджале су контроверзно схватање његовог лика и дела. Велика прашина се дигла баш око Вагнерових коментара о Јеврејима, која и даље има утицаја на то како се цене његова дела, као и око есеја које је написао на тему природе расе од 1850. па надаље, као и на његов наводни утицај на антисемитизам Адолфа Хитлера.
[уреди] Однос према Јеврејима
Вагнерова наводна нетрпљивост према Јеврејима, чији је узрок највероватније било његово ривалство са Мајербером, и које се касније огледало у Вагнеровом гађењу према делу немачког композитора јеврејског порекла, Феликса Менделсона, је контроверзна теорија око које и дан данас постоје неслагања. Вагнер је у свом есеју Јеврејство у музици, објављеном 1850. под псеудонимом „К. Слободоумни“ (нем. K. Freigedank), критиковао Ђакома Мајербера и Феликса Менделсона и њихов, по њему, лош утицај на музику у Немачкој, као и јеврејске композиторе уопште . Међутим, неки од најпознатијих Вагнерових диригената били су управо Јевреји (Херман Леви, Џемс Левајн, Георг Солти), па чак и за Вагнерова живота (Леви је такође био и Вагнеров близак пријатељ осим што је био први диригент Парсифала ). Пред крај живота се упознао са расном теоријом француског писца Артура де Гобиноа, и, иако га је интересовала теорија о томе како европску културу угрожава мешавина „виших“ и „нижих“ раса, никада није веровао у суперорност германско-нордијске расе . Хришћанство је увек постављао испред расне теорије. Интересантно је и да је био велики противник црначког ропства у Америци, као и ропства уопште. Такође је занимљива чињеница и да је Вагнерова прва симпатија, Леа Давид, била Јеврејка .
[уреди] Нацизам и Хитлер
Неки данашњи Вагнерови историчари и биографи сматрају да његове опере (као, на пример, Зигфрид и Парсифал) садрже скривене поруке расизма и антисемитизма . Те теорије су неосноване и нетачне, као што су многи други научници доказали , најпре зато што ни у операма ни у Вагнеровим прозним скицама и тумачењима истих не постоји ништа што би указивало на антисемитизам, а с друге стране, такође стоји и чињеница да су националсоцијалисти по избијању Другог светског рата, поставили забрану на извођења Парсифала због пацифизма који ово дело заступа .
Међутим, Хитлер је волео Вагнерова дела, а нарочито Парсифала (иако га је током рата забранио, никада није престао да му се диви) и Мајсторе певаче из Нирнберга. Хитлер је у Парсифалу Амфортасову пропаст тумачио као последицу физичког контакта са Кундри (представницом ниже расе), јер је Парсифал био чист, аријевски јунак који је превазишао искушење да води љубав са женом ниже расе . Вагнер је, међутим, лично објаснио природу како Парсифалове чистоте, тако и Амфортасове пропасти: Парсифал је „чиста будала“ јер су му људски греси страни, а Амфортас пати једноставно зато што је поклекао пред искушењем . С друге стране, Хитлеру су се свиђали Мајстори певачи због патриотске поруке опере коју износи Ханс Сакс на крају трећег чина: „Чак и да нестане Свето римско царство, нама ће остати света немачка уметност“ (нем. Zerging´ in Dunst das heil´ge Röm´sche Reich, uns bliebe gleich die heil´ge deutsche Kunst). Као Фирер, Хитлер је присуствовао преко стотини извођења ове опере . О Лоенгрину Хитлер је такође имао високо мишљење, будући да је, како сам каже у својој књизи, Моја борба (нем. Mein Kampf), то прва опера коју је видео у свом животу, са 12 година.
По виђењу неких биографа, Вагнер је, пред крај свог живота, постао донекле разочаран у свој народ, пошто, како је Вагнер то видео, већина Немаца није била заинтересована да га финансијски помаже. Као пример може да послужи његова реченица коју је Козима забележила у свој дневник 2. децембра 1877. године: „И даље ћу да пишем Парсифала због своје жене, али не бих рекао да је то више знак вере у немачки дух“ .
Као последица свега овога, Вагнерове опере никада нису биле извођене у модерној држави Израел. Иако се његова дела изводе на израелским владиним радио и телевизијским станицама, сваки покушај јавног извођења било ког Вагнеровог дела је аутоматски заустављен протестима, укључујући и протесте оних који су преживели холокауст .

Summary:
Вилхелм Рихард Вагнер (нем. Wilhelm Richard Wagner; Лајпциг, 22. мај 1813. — Венеција, 13. фебруар 1883) је био немачки композитор, песник, есејиста и музички теоретичар.
Вагнер је личност од пресудног значаја за историју музике; као један од највећих стваралаца на подручју опере (или „музичке драме“, како је волео да зове своје сопствене), у својим делима је поставио основу озбиљне музике 20. века, нарочито у „Тристану и Изолди“, где се обилно користи хроматизмом и где можемо наћи корен атоналности. Истиче се по употреби лајтмотива. У својим есејима је теоријски поставио основу „свеукупне уметности“ (нем. Gesamtkunstwerk), теорије по којој је музичка драма најсавршенији облик уметничког израза јер обухвата све остале гране уметности и да има потенцијал да „искупи свет“, из ког разлога су га још за живота многи оновремени критичари прогласили за мегаломана.
За све своје опере сам је писао либрето (или, у вагнеровском речнику, „поему“), што је последица веровања у „свеукупну уметност“, а улагао је велики труд како би их извео онако како је замислио. С тим циљем је и подигао сопствену оперску кућу. Осим тога, Вагнер је био и велики диригент који је, према чувеном Вилхелму Фуртвенглеру, заједно с Хансом фон Биловом довео до стварања нове генерације диригената.
Вагнерова дела категоришу се са WWV, што је скраћено од немачког Wagner-Werke-Verzeichniss („Индекс Вагнерових дела“).