[redigera] Upptakten till slaget
Danmark hade tvingats ur det Stora nordiska kriget vid freden i Traventhal år 1700 men hade länge planerat att åter ge sig in i kriget med målet att återerövra de förlorade landskapen Skåne, Halland och Blekinge. Efter det svenska nederlaget i Poltava år 1709 såg danskarna sin chans och samma år förklarade de åter krig mot Sverige. Den 18 oktober 1709 nådde krigsförklaringen det svenska riksrådet och som grund hade danskarna angivit att Sverige hade fuskat med Öresundstullen, samt att befolkningen i de forna danska landskapen Skåne, Halland, Blekinge och Bohuslän hade behandlats illa.
[redigera] Invasionen
På senhösten 1709 samlades en ansenlig dansk flotta i Öresund. Den 1 november ankrade denna på redden utanför Råå, på samma plats som man landstigit år 1676 i början av det Skånska kriget. Landstigningen påbörjades den 2 november och samma dag landsteg den danske kungen, Fredrik IV, med sin drottning i Råå. Den danska invasionshären leddes av general Christian Ditlev Reventlow och bestod av 15�000 man indelade i sex kavalleriregementen, fyra dragonregementen, åtta infanteriregementen, sex artillerikompanier samt träng. Man mötte praktiskt taget inget motstånd från svensk sida. Den svenska armén var i uruselt skick efter Poltava, då flera regementen helt upphört att existera. Arbetet med att återuppbygga och återbemanna regementena hade genast börjat efter Poltava, men på sensommaren 1709 disponerade guvernören i Skåne, general Magnus Stenbock, endast ett skånskt regemente i stridsdugligt skick, bestående av 1�500 man. Det svenska motanfallet fick vänta och man drog sig tillbaka till Småland.
Den 3 november anlände en delegation från Helsingborg, som överlämnade staden åt danskarna i utbyte mot deras beskydd, då svenskarna enligt dessa hade hotat att bränna ner staden. Samtidigt meddelade de att den svenska garnisonen övergett staden. Den danske kungen reste den 5 november till Helsingborg, eskorterad av 50 man ur gardet, och bosatte sig i rådmannen Herman Schlyters gård, numera Henckelska gården. Danskarna ämnade använda Helsingborg som brohuvud och började rusta upp stadens raserade befästningar. När man ansåg sig ha säkrat sin försörjning började man rycka inåt landet. I början av december kontrollerade danskarna praktiskt taget hela mellersta Skåne utom Landskrona och Malmö. Deras mål var att inta flottbasen i Karlskrona och den danska armén arbetade sig snabbt inåt landet. I januari 1710 besegrade man en mindre svensk styrka utanför Kristianstad, vilket säkrade övergången av Helge å, och erövrade sedan Karlshamn.
[redigera] Stenbock rycker in i Skåne
General Magnus Stenbock hade under tiden lagt ner stor möda på att samla ihop en ny svensk armé och flera nya regementen började samlas i Växjö, där Stenbock tänkt utgå från. Den snabbhet med vilken den nya armén sattes upp i visade på indelningsverkets effektivitet. Dagligen lät man de oerfarna trupperna öva på isen på en frusen sjö utanför staden och snart fick soldaterna även uniformer hämtade ur militärförråden. Den 5 februari hade Stenbock förflyttat sig till Osby där ytterligare förband anslöt sig och man hade nu samlat ihop cirka 16�000 man. Genom detta var den svenska armén nu avsevärt större än den efterhand allt mer decimerade danska. Stenbock hade för avsikt att marschera över Rönneå ner till Kävlingeån och på så sätt skära av danskarnas försörjningslinjer.
Den danska befälhavaren Reventlow insåg allvaret och övergav genast norra Skåne och vände söderut för att skapa en ny försörjningslinje via Barsebäck. När de nådde Ringsjön i centrala Skåne blev Reventlow plötsligt sjuk och fick överlämna befälet till generallöjtnanten Jørgen Rantzau. Rantzau fruktade att man skulle bli inklämda mellan den svenska armén och den svenska garnisonen i Malmö och begav sig därför upp mot Helsingborg. Väl uppe i staden kunde Rantzau få förstärkningar och när han slog läger bestod hans styrkor av 10�000 fotsoldater och 4�000 ryttare. Samtidigt innebar Rantzaus marsch mot Helsingborg att Stenbock fick fri lejd till garnisonen i Malmö, där han kunde hämta 20 välbehövliga kanoner, och dessutom fick han tillgång till de skånska slätternas proviantförråd. Stenbock kunde därför vänta till den 26 februari innan han begav sig upp mot Helsingborg. Tiden utnyttjade Rantzau genom att hålla krigsråd, där bland annat Fredrik VI deltog, och genom att noga välja ut arméns positioner med hänsyn till terrängen. Den 27 februari nådde Stenbock Fleninge norr om Helsingborg, där han slog läger för natten. Den svenska armén var vid tillfället lika stor som den danska och hade ett större kavalleri, men därigenom också färre infanterister.
[redigera] Slagets gång
På morgonen den 28 februari stod de danska trupperna redan utposterade på sina ställningar i väntan på de svenska styrkorna. Fronten sträckte sig nästan tre kilometer i nord-sydlig riktning öster om staden. Den vänstra flygeln var placerad mellan Pålsjö skog och Ringstorpshöjden, på vilken danskarnas artilleri var placerat. Centern sträckte sig från Ringstorp till öster om nuvarande Fredriksdal och den högra flygeln nådde ner till Husensjö. Framför sig skyddades trupperna av svårframkomlig terräng i form av halvfrusna sankmarker. Stenbock hade redan vid gryningen påbörjat sin marsch mot Helsingborg. Han förflyttade sig först rakt västerut mot Allerum och vände sedan söderut. När han närmade sig de danska ställningarna formerades armén i slagordning. Den högra flygeln stod vid Senderöds by, centern framför Gyhults gård, medan den vänstra flygeln sträckte sig bort mot Brohuset.
[redigera] Slagets början
En tät morgondimma låg över området och dolde de stridande parterna för varandra. När Rantzau på morgonen red ut för att rekognoscera konstaterade han att dimman var så tät att han inte kunde se tre hästlängder framför sig. Tillsammans med generaliteten nådde han därför slutsatsen att de svenska styrkorna omöjligen kunde förflytta sig i så dålig sikt. Men när dimman lättade runt en timme senare såg Rantzau hur hela den svenska armén stod i full slagordning framför den danska. Även Stenbock överraskades, då han såg att de danska ställningarna var mycket fördelaktigare än vad hans underrättelser hade berättat. Rantzau såg att den svenska armén sträckte sig hela vägen ner mot Pålsjö och hotade därför att utflankera hans egen vänsterflygel och ansåg sig då tvungen att snabbt förstärka den. Han förflyttade delar av infanteriet till flanken och placerade sitt artilleri på Ringstorpshöjden varifrån han klockan 12 påbörjade beskjutning av de svenska trupperna. Stenbock hade däremot andra planer än de som Rantzau fruktade.
[redigera] Rantzaus misstag
Istället för att utnyttja den svaga danska västra flanken vred Stenbock istället hela sin armé åt öster i en mycket tidskrävande manöver som slutligen placerade den vänstra svenska flygeln mellan Brohuset och Filborna by. Detta uppfattades av danskarna som att han försökte omfamna den danska östra flygeln. Då det danska kavalleriet var underlägset hade en överflygling här kunnat skära av truppernas reträttväg mot Helsingborg. För att förhindra detta beordrade Rantzau kavalleriet i högra flygeln att rycka fram mot Filborna för att möta de svenska styrkorna. Då Rantzau inte hade underrättat sina övriga officerare om detta antog de att det var en generell framryckning och började röra sina trupper mot nordost för att slutligen ställa sig i position längs Ängelholmsvägen. Denna manöver drog ut den danska centern och skapade luckor i den danska linjen som senare inte kunde täppas till, vilket fick fatala konsekvenser för danskarnas del under fortsättningen av slaget.
Högerflygelns utfall mot svenskarna blev däremot en framgång som resulterade i att svenskarna slogs tillbaka och den svenska befälhavaren, generallöjtnant Jacob Burensköld, togs till fånga. Striderna leddes av Rantzau själv som därigenom var fullkomligt ovetande om den spontana framryckning den danska armén gjort. Under tiden hade den svenska östra flygeln förstärkts och började efter hand få ett övertag mot danskarna. Samtidigt uppstod ett rykte inom de danska ryttartrupperna att svenskarna hade omringat dem och anföll dem i ryggen, vilket skapade panik i leden. Befälhavaren Rantzau skadades under stridens gång genom en kula i bröstet och fördes vid halvt medvetande till Helsingborg. Snart föll hela ställningen samman och trupperna flydde mot Helsingborg.
[redigera] Den danska linjen faller samman
Medan Rantzau själv deltog i striderna stod Stenbock med god överblick över slagfältet och han uppfattade snabbt luckan mellan den danska högerflygeln och centern. Han lät genast ge order om att alla tillgängliga kavalleristyrkor skulle anfalla den danska centerns flank. Vid anfallet blev frånvaron av en överblickande befälhavare för de danska styrkorna påtaglig. När det svenska infanteriet inledde sitt anfall vid Ängelholmsvägen stod de danska trupperna emot med stora svårigheter. Drottningens regemente fick stå emot kraftig artilleribeskjutning efterföljt av det svenska infanteriets framryckning. När regementets befälhavare stupade försvann stridsmoralen och regementet började retirera. När de danska trupperna sedan såg hur den östra flygeln tog till flykten rämnade försvaret allt mer samman. De danska elitstyrkorna Gardet och Grenadjärkåren, som var utplacerade på centerns kanter kunde dock förhindra den svenska framryckningen länge nog för att de andra styrkorna skulle kunna dra sig undan. Dock höggs stora delar av de flyende trupperna ner av det svenska kavalleriet, som nu utflankerat danskarnas högra flygel och kunde anfalla danskarna i ryggen.
I slagets slutskede anföll kavalleri från den svenska högerflygeln den danska vänsterflygeln, vilken ännu inte kommit i elden. Även här stod danskarna utan befäl, då flankens befälhavare, generalmajor Frantz Joachim von Dewitz, tidigare beordrats bort till östra sidan av slaget. Det svenska kavalleriet jagade danskarna på flykten och därigenom blottades Grenadjärskårens sida som därmed blev omringad. Den andra danska elitstyrkan, Gardet, hade redan tvingats dra sig tillbaka efter att deras befälhavare, överstelöjtnant Christian Albrecht Danckwart, sårats dödligt och regementet förlorat nära 500 man. Läget blev därmed ohållbart för danskarna och centerns överbefälhavare, generalmajor Valentin von Eickstedt, beordrade dansk reträtt.
[redigera] Efter slaget
Resterna av den danska armén sökte sin tillflykt innanför de hastigt uppförda vallarna kring Helsingborg. De danska förlusterna var förödande. Man hade förlorat över 7�500 man i stupade, sårade eller tillfångatagna och dessutom var artilleriet i svenska händer. Man var nu tvungen att inställa sig på att försvara staden för att skydda sin reträtt från Skåne. von Dewitz, som nu förde befäl, kunde konstatera att befästningarna var i uselt skick. Vallgraven var på sina ställen inte djupare än att eventuellt anfallande kavalleri kunde hoppa över den. Stora delar av vallen saknade palissader och var så trång att man skulle få svårt att formera sig på den vid ett anfall. Trots detta gjorde von Dewitz sitt bästa för att förstärka försvaret och befäste de mest utsatta delarna med trupper i tre led.
Den svenska armén var efter slaget i betydligt bättre skick än den danska då dess förluster efter slaget uppgick till 2�800 döda eller skadade. Trots sitt övertag valde Stenbock att inte anfalla Helsingborg. Grunden till att han avvaktade angav han i sin slutgiltiga rapport till defensionskommissionen vara att terrängen kring staden var alltför svårframkomlig och att trupperna var för utmattade för att göra ännu en framryckning. I ett tidigare utdrag till rapporten, som troligen skrivits av någon annan än Stenbock, anges dock anledningen vara att Stenbock inte ansåg "staden värd nog att en redlig och svensk blodsdroppe genom en formell attack utgjutas skulle", eftersom staden genom sin kapitulation hade brutit sin trohetsed mot den svenske kungen. Istället belägrade man staden och skickade ett förslag till kapitulation som von Dewitz avvisade. De svenska styrkorna besköt staden från landsidan och när de danska evakueringsskeppen anlände ställde man upp ett batteri på udden norr om Kullaporten varifrån man besköt skeppen och skeppsbryggan. Någon större effekt hade beskjutningen dock inte.
Den danska evakueringen av trupperna till Helsingör påbörjades den 4 mars. Redan tidigare hade man fört över sina sårade och de svenska trupper man tillfångatagit. De första beväpnade trupperna att föras över var kavalleriet. Då man inte hade möjlighet att skeppa över kavalleriets hästar valde man att sticka eller skjuta ihjäl alla dessa, totalt runt 5�000. De rustvagnar och ammunitionsvagnar som dragits av trossens hästar brändes upp. Den 5 mars överskeppades slutligen infanteriet. Samtidigt tog man all proviant som samlats i stadens förråd, runt 10�000 tunnor råg, korn och havre, och dumpade ut på stadens gator. Resterande kanoner förnaglades och allt krut ströddes ut på marken.
Staden Helsingborg drabbades hårt av slaget, dels på grund av svenskarnas bombardemang, som förstörde stadens bebyggelse, och dels på grund av alla kvarvarande hästlik som de danska styrkorna lämnat överallt i staden. Dessa hade till och med släpats ner i källare och släppts ner i stadens brunnar. De svenska styrkorna möttes därför av en bedrövlig syn när de tågade in i staden. Ryttmästare Christer Boije ålades uppgiften att rensa upp staden, men de svenska soldaterna vägrade att ta hand om kadavren, eftersom det vid denna tid ansågs ovärdigt för en man att ta hand om hästlik. Sådant fick bödeln ta hand om. Även stadens borgare var mycket motvilliga till att hantera de döda hästarna. Boije skickade därför ut befallningar till bönder i stadens omgivning för att ta hand problemet, men dessa var ovilliga att infinna sig, trots upprepade order. Slutligen hotades bönderna med våld om de inte utförde uppgiften, och inför detta hot tog de till slut hand om kadavren, som grävdes ner eller dumpades i Öresund. Dock hade hästliken redan förgiftat stadens dricksvatten.
De borgare i Helsingborg som stött danskarna, varav de flesta följde med de danska trupperna över sundet, fick sina egendomar och gårdar konfiskerade av svenska staten. Till exempel övertogs Herman Schlyters gård av svenskarna, som ämnade att riva denna. Gården räddades dock av stadens magistrat, som föreslog att gården skulle användas som rådhus. Alla Helsingborgs invånare hade däremot inte stött den danska armén och det finns rapporter om borgare som deserterade till den svenska sidan. Bland de fångar som fördes över fanns också borgare från staden. Den svenska regeringen beslutade att staden skulle avlägga en ny trohetsed till den svenske kungen. Detta ifrågasattes av Stenbock som ansåg att stadens borgare kom för lättvindigt undan och borde straffas för sitt brott mot den förra eden. Något gehör för protesterna fick han dock inte och den 27 juli 1710 svor stadens borgare en ny ed inför honom på Stortorget.
Det Stora nordiska kriget rullade dock på och hotet om ytterligare invasioner var fortfarande påtagligt. För att förhindra fler landstigningar vid Råå beordrade Karl XII att en lång befästning i form av ett retranchement skulle uppföras längs kuststräckan norr om fiskeläget. Retranchementet, som numera benämns Råå vallar, stod klart 1713, men kom aldrig till användning.
[redigera] Svenska regementen som deltog i slaget
[redigera] Minnesmärken och kulturella referenser
När nationalismen växte fram under 1800-talet kom intresset för slaget vid Helsingborg att öka. Vid 150-årsminnet av slaget, den 28 februari 1860, restes en blygsam minnessten med inskriptionen "MS. D 28 Feb 1710" på Ringstorpshöjden i Helsingborg. Senare under århundradet växte det fram en romantiserad bild av Magnus Stenbock och de soldater som slogs vid Helsingborg. Man föreställde sig hur den snabbt ihopskrapade armén bestod av dåligt utrustade bonddrängar, som slogs i trätofflor för att försvara landet mot den lede dansken. Bilden visualiserades bland annat i fönstermålningen Magnus Stenbock vid Helsingborg i Helsingborgs rådhus, målad 1892 av Gustaf Cederström, och genom termen "Måns Bock och hans skånska getapågar". Samtidigt höjdes flera röster i Helsingborg för ett bättre minnesmärke över befälhavaren. En insamling till en värdig staty startades 1891 och en kommitté för utformningen av statyn bildades. År 1895 beslutades att denna skulle utformas som en ryttarstaty, vilken utfördes runt år 1900 av John Börjeson och kunde invigas på sin plats i övergången mellan Drottninggatan och Järnvägsgatan den 3 december 1901. Den var då den enda ryttartaty i Sverige som inte avbildade en kunglig person.
I Helsingborg började vid denna tid den så kallade Stenbocksfesten firas den 28 februari varje år. Festen började med en högtidsstund vid minnesstenen vid Ringstorp och efterföljdes av en marsch ner till Stortorget. Den största av dessa firades vid 200-årsminnet av slaget, då man till och med arrangerade ett återskapande av slaget i mindre skala. Det var också populärt att namnge objekt efter befälhavaren, och dennes namn lever bland annat kvar i Magnus Stenbocksskolan, Magnus Stenbocks plats, Stenbocksgatan och Stenbockskyrkan. Vid 250-årsminnet av slaget 1960 restes ännu en minnessten på Ringstorpshöjden. Senare kom bilden av Stenbock alltmer att tonas ner i takt med att de romantiska föreställningarna fick ge vika åt mer rationella fakta. Till exempel det faktum att de svenska trupperna, trots den snabba inkallningen, var välutrustade och väldrillade.
[redigera] Stenbocks kurir
I diktsamlingen Svenska bilder från 1886 skrev skalden Carl Snoilsky dikten Stenbocks kurir, där han ger en romantiserad bild av hur budet om slaget levererades till Stockholm. Han tänkte sig hur kuriren i hast red på hästrygg genom de svenska skogarna för att nå huvudstaden. I verkligheten reste kuriren, Stenbocks adjutant, ryttmästare Henrik Hammarberg, till Stockholm med droska. Dikten illustrerades i verket genom en teckning av konstnären Albert Edelfelt. Inspirerad av dikten utförde helsingborgsmålaren Nils Forsberg tavlan med samma namn, som stod klar 1911. Tavlan fångar strofen i dikten där hovet får se den udda synen att änkedrottningen Ulrika Eleonora står, medan kuriren sitter ner: "'Sitt, herr kornett!' hon säger, och hovet skåda får, en syn förutan like: Han sitter, och hon står." Dikten inleds som följer:

Summary:
Slaget vid Helsingborg stod den 28 februari 1710 (enligt den svenska kalendern; 27 februari enligt den julianska och 10 mars enligt den gregorianska) vid Ringstorpshöjden nordöst om dåvarande Helsingborg. De stridande parterna var den danska invasionsarmén på 14�000 man, ledd av generallöjtnant Jørgen Rantzau, och den lika stora svenska armén ledd av generalguvernören i Skåne, Magnus Stenbock.
Slaget hade sin upptakt när Danmark försökte utnyttja det svenska nederlaget vid Poltava år 1709 genom att på hösten samma år landstiga med en invasionsarmé vid Råå. Då större delen av de svenska stridskrafterna hade utplånats vid Poltava, var styrkorna i landet i för dåligt skick för att bjuda tillräckligt försvar. Stenbock tvingades därför dra sig tillbaka till Småland, där en ny armé tränades upp. Under tiden ryckte den danska armén allt längre in i Skåne, med målet att inta flottbasen i Karlskrona. När Stenbock slutligen kunde tåga in i Skåne drog sig de danska trupperna tillbaka till Helsingborg, där det avgörande slaget sedan stod. Slaget slutade i svensk seger och efterföljdes av en dansk reträtt från Skåne. Detta blev därmed Danmarks sista större kraftsamling att återta Skånelandskapen.


[redigera] Biografi
[redigera] Tidigt liv
Janáček var son till skolläraren Jiří (1815–1866), och Amalie, (född Grulichová) Janáček (1819–1884). Han var ett begåvat barn i en familj som levde under begränsade omständigheter. Hans far ville att hans kulle följa familjetraditionen och bli lärare, men gav sig inför Janáčeks uppenbara musikaliska talang. 1865 skrevs Janáček in som elev vid klostret S:t Thomas i Brno, där han deltog i körsång under Pavel Křížkovský och ibland också fick spela orgel. En av hans klasskamrater, František Neumann, beskrev senare Janáček som en "excellent pianist, som spelade Beethovensymfonier perfekt, fyrhändigt, med en klasskamrat under Křížkovskýs överinseende". Křížkovský tyckte att han var en problematisk och egensinnig elev men rekommenderade honom då han sökte till orgelskolan i Prag. Janáček mindes Křížkovský som en utmärkt dirigent och lärare.
Janáček hade från början tänkt att studera piano och orgel, men kom att helt ägna sig åt komponerande. Han skrev sina första körstycken då han 1873–1876 var ledare för kören Svatopluks hantverksförening.
1874 skrevs han in vid Prags orgelskola med František Skuherský och František Blažek som lärare. Hans studenttid i Prag var påver. Han hade inget piano i sitt rum utan fick nöja sig med en pianoklaviatur ritad på bordsskivan. Han skrev en kritisk artikel om Skuherskýs utförande av den gregorianska mässan i marsnumret 1875 av tidningen Cecilie, som medförde att han relegerades från skolan, men Skuherský mjuknade och den 24 juli 1875 examinerades Janáček med klassens högsta betyg.
Efter att ha återvänt till Brno tjänade han sitt uppehälle som musiklärare och som ledare för olika amatörkörer. Från 1876 undervisade han i musik vid lärarseminariet i Brno. Bland hans elever där fanns Zdenka Schulzová, dotter till Emilian Schulz, seminariets chef. Hon kom senare att bli Janáčeks hustru. 1876 blev han också elev till pianisten Amálie Wickenhauserová-Nerudová, tillsammans med vilken han organiserade kammarmusikkonserter och gav konserter under de följande två åren. I februari 1876 utsågs han till körledare i Beseda brněnská, Filharmoniska sällskapet. Bortsett från ett avbrott 1879–1881, var han kvar som dirigent fram till 1888.
Från oktober 1879 till februari 1880 studerade han piano och orgel vid Königliches Konservatorium der Musik zu Leipzig. Där komponerade han Thema con variazioni för piano i Bb-dur, med undertiteln Zdenkas variationer. Janáček var missnöjd med undervisningen (bland lärarna fanns Oskar Paul och Leo Grill) och då han vägrades stipendium för att studera för Saint-Saëns i Paris flyttade han till Hochschule für Musik und darstellende Kunst i Wien där han från april till juni 1880 studerade komposition för Franz Krenn. Han lyckades dölja sitt motstånd mot Krenns nyromantik, men han slutade i pianoklassen för Joseph Dachs och fick vidare ingen pianoundervisning, då han blev kritiserad för sin teknik och sina tolkningar. Han deltog med en violinsonat (förkommen) i en kompositionstävling vid högskolan, men juryn avfärdade den som "alltför akademisk". Janáček lämnade musikhögskolan i juni 1880, besviken trots Krenns mycket berömmande personliga intyg. Han återvände till Brno där han gifte sig den 13 juli 1881 med sin unga elev Zdenka Schulzová.
Janáček utnämndes till direktör för orgelskolan och kvarstod i befattningen till 1919 då skolan blev musikkonservatorium. I mitten av 1880-talet började Janáček komponera mer systematiskt. Bland annat skrev han Fyra sånger för manskör (1886), dedicerade till Antonín Dvórak, och sin första opera, Šárka (1887-88). Under denna period började han också studera och samla in folkmusik, sånger och danser. I början av 1887 riktade han skarp kritik mot kollegan Karel Kovařovics komiska opera Brudgummarna i en recension i tidningen Hudební listy. Han skrev: "Vilken melodi minns ni? Vilket motiv? Är detta dramatisk opera? Nej, jag skulle skriva på affischen: 'Komedi framförd tillsammans med musik', eftersom musiken och librettot inte hänger samman." Janáčeks recension ledde till att de båda tonsättarna kom att ogilla varandra och det blev även yrkesmässiga problem då Kovařovic som chef för Nationalteatern i Prag till en början vägrade att sätta upp Janáčeks opera Jenůfa.
Från det tidiga 1890-talet ledde Janáček huvuddelen av de folkloristiska aktiviteterna i Mähren och Schlesien och använde repertoaren av folksånger och danser i orkester- och pianoarrangemang. Det mesta av hans bedrifter inom området publicerades 1899–1901, men intresset för folkmusik kom att vara livet ut. Hans kompositioner präglades ännu av influenser från den deklamatoriska och dramatiska stilen hos Smetana och Dvořák. Han uttryckte sig väldigt negativt om den tyska nyromantiken hos särskilt Wagner i tidningen Hudební listy som han grundade 1884. Hans andra barn, sonen Vladimírs död 1890 följdes av ett försök till en opera, Början av en romans (1891) och kantaten Amarus (1897).
[redigera] Senare år
Under 1900-talets första decennium komponerade Janáček kyrkomusik, bland annat Otče náš (Fader vår, 1901) och Zdrávas Maria (Ave Maria, 1904). 1901 kom första delen av hans pianocykel Po zarostlém chodníčku (På en övervuxen stig) och blev gradvis hans mest spelade verk. Under 1902 besökte Janáček Ryssland vid två tillfällen. Första gången tog han med sin dotter Olga till Sankt Petersburg där hon stannade för att studera ryska. Tre månader senare återvände han tillsammans med sin hustru eftersom Olga insjuknat. De tog henne till Brno, men hennes tillstånd försämrades. Janáček skrev om sin smärta i den nya operan Jenůfa där hans lidande med dottern blev Jenůfas lidande. Då Olga dog året därpå dedicerade han operan till hennes minne. Operan hade premiär på Nationalteatern i Brno 1904 och fick ett gott mottagande. Janáček upplevde det dock bara som en provinsiell framgång. Han ville bli uppmärksammad också vid den mer inflytelserika Pragoperan, men den refuserades där och det kom att ta tolv år innan den hade premiär i Prag.
Bedrövad och känslomässigt utmattad reste Janáček till kurorten Luhačovice för att vila upp sig. Där mötte han Kamila Urválková, vars kärlekshistoria försåg honom med temat för hans nästa opera Osud (Ödet).
1905 deltog Janáček i en demonstration till förmån för ett universitet i Brno, där den unge František Pavlík dödades av polisen. Händelsen inspirerade Janáček till pianosonaten Sonata 1. X. 1905 „Z ulice“ (Sonat 1. X. 1905 "Från gatan"). Incidenten fick honom att än mer stödja det antityska och antiösterrikiska etos i den "ryska cirkeln" som han varit med om att grunda 1897 och som kom att bli officiellt förbjuden av den österrikiska polisen 1915. 1906 kontaktade han den tjeckiske poeten Petr Bezruč, som han senare samarbetade med då han skrev flera körstycken till Bezručs poesi. Bland dessa var Kantor Halfar (1906), Maryčka Magdónova (1908), och Sedmdesát tisíc (1909). Janáčeks liv under 1900-talets första decennium var komplicerat, både i privatlivet och yrkeslivet. Han väntade fortfarande på ett konstnärligt erkännande från Prag. En del av sina verk förstörde han, andra förblev oavslutade. Men han fortsatte att komponera och skapade många enastående verk: körverk, kammarmusik, orkesterverk och operor. Mest uppmärksammade är kantaten Věcné evangelium (Det eviga evangeliet, 1914), Pohádka (Sagor, 1910) för cello och piano, pianocykeln V mlhách (I dimman, 1912) och hans första symfoniska dikt Šumařovo dítě (Musikantens barn). Hans femte opera, Výlet pana Broučka do měsíce (Herr Broučeks utflykter) som han skrev mellan 1908 och 1917 har karaktäriserats som "den mest tjeckiska vad beträffar ämnesval och behandling" av alla Janáčeks operor.
1916 inledde han, vad som skulle komma att bli en lång professionell och personlig relation med teaterkritikern, dramatikern och översättaren Max Brod. Samma år sattes till slut operan Jenůfa upp i Prag. Det blev en enorm succé och Janáček fick stort bifall. Han var nu 62 år. Efter Pragpremiären inledde han ett förhållande med sångaren Gabriela Horváthová, som ledde till att hans hustru Zdenka försökte begå självmord och att de informellt separerade. Ett år senare, 1917, mötte han Kamila Stösslová, en ung gift kvinna, 38 år yngre än han, som kom att inspirera honom under resten av hans liv. Han upprätthöll en manisk och, åtminstone från hans sida, passionerad korrespondens med henne som innehöll nära 730 brev. Från 1917 till 1919 skrev han sångcykeln Zápisník zmizelého (En försvunnens dagbok). När han var klar med den påbörjade han sitt nästa "Kamila"-verk, operan Káťa Kabanová.
1920 pensionerades Janáček från posten som direktör för musikkonservatoriet i Brno, men han fortsatte att undervisa till 1925. 1922 bevistade han en föreläsning av den indiske filosofen och poeten Rabindranath Tagore och använde sedan en Tagoretext till körverket Potulný sílenec (Den vandrande dåren). Senare samma år stötte han på de mikrotonala verken av Alois Hába. I början på 20-talet fullbordade han sin opera Příhody Lišky Bystroušky (Den listiga lilla räven) som var inspirerad av en följetong i tidningen Lidové noviny.
Då Janáček fyllde 70 år gav Max Brod ut hans biografi och han intervjuades av Olin Downes i New York Times. 1925 utnämndes han till den förste hedersdoktorn vid Masarykuniversitetet som grundats 1919 i Brno. Våren 1926 skapade han det monumentala orkesterverket Sinfonietta som snabbt blev en stor framgång över hela världen. Samma år reste han till England inbjuden av Rosa Newmarch. Ett stort antal av hans verk spelades i London, t.ex. den första stråkkvartetten, blåsarsextetten och hans violinsonat. Kort därefter började han skriva på musik till en gammal kyrkslavisk text. Resultatet blev den storskaliga Glagolská mše (Glagolitisk mässa). Janáček var ateist och kritisk till den organiserade kyrkan, men religiösa teman dyker ständigt upp i hans verk. Den glagolitiska mässan var delvis inspirerad av ett förslag från en prästvän och delvis av att Janáček ville fira minnet av den tjeckiska självständigheten. 1927, det år då Sinfoniettan hade premiär i New York, Berlin och Brno, påbörjade han sitt sista operaverk, Z mrtvého domu (Den dödes hus), vars tredje akt hittades på hans skrivbord efter hans död. I januari 1928 påbörjade han sin andra stråkkvartett, Intima brev, hans "kärleksmanifest". Under tiden spelades hans Sinfonietta i London, Wien och Dresden. Under sina sista år blev den alltjämt aktive Janáček en internationell celebritet. Han blev ledamot av Akademie der Künste i Berlin 1927, tillsammans med Arnold Schönberg och Paul Hindemith. Hans operor och andra verk framfördes äntligen på scener runt om i världen, men Den dödes hus kom att ha premiär först efter hans död. I augusti 1928 gjorde han en utflykt till Štramberk med Kamila Stösslová och hennes son Otto, men fick en förkylning som utvecklades till lunginflammation. Han dog den 10 augusti i Ostrava på Dr. L. Kleins sanatorium. Han fick en stor offentlig begravning till musiken ur sista scenen i Den listiga lilla räven och begravdes på den centrala kyrkogården i Brno.
[redigera] Personlighet
Janáčeks liv var fyllt av arbete. Han ledde organistskolan, var lärare vi lärarseminariet och gymnasiet i Brno, samlade sitt föreläsningsmaterial och komponerade. Från tidiga år ansåg han sig vara individualist och hans tydligt deklarerade åsikter ledde ofta till konflikter. Han kritiserade utan att tveka sina lärare som såg honom som en trotsig och antiauktoritär elev. Hans egna elever ansåg honom sträng och oeftergivlig. En av hans elever, Vilém Tauský, beskrev möten med Janáček som något plågsamma för den som inte var van vid hans personlighet, och noterade att Janáčeks karaktäristiska staccaterade tal återkom i några av hans operaroller. På grund av kritik avgick han 1881 som ledare för Filharmoniska sällskapet (Beseda brněnská), men efter en snabb nedgång i körens kvalitet återanställdes han året därpå.
Hans äktenskap, lugnt och tryggt de första åren, blev alltmer spänt och svårt efter hans dotter Olgas död. Åratal av ansträngningar i obemärkthet krävde sin tribut och var nära att ta död på hans ambitioner som tonsättare.
"Jag var fullkomligt tillintetgjord, mina egna studenter gav mig råd om hur jag skulle skriva, hur jag skulle ge röst åt orkestern", skrev han. Succén 1916, då Kovařovic slutligen bestämde sig för att sätta upp Jenůfa i Prag – medförde nya problem. Janáček gick motvilligt med på de ändringar man tvingade honom att göra i verket. Jenůfa medförde att han kom in i Prags musikliv. Han uppmärksammades av sopranen Gabriela Horvátová, som vägledde honom genom societeten. Janáček var förtrollad av henne. Då han återvände till Brno förefaller han inte ha dolt sin nya passion för hustrun, som reagerade med att försöka begå självmord. Janáček blev rasande på hustrun och försökte få till stånd en skilsmässa, men passionen för Horvátová svalnade. Hustrun Zdenka, som var angelägen om att undvika en offentlig skandal, övertalade honom att gå med på en inofficiell skilsmässa. Fram till Janáčeks död levde de separerade i samma hushåll.
1917 inleddes hans livslånga inspirerande och obesvarade passion för Kamila Stösslová, som varken sökte eller avvisade hans beundran. Janáček bad att få tilltala henne med förnamn i deras brev. 1927 gav hon med sig och undertecknade "Tvá Kamila" (Din Kamila) i ett brev som Zdenka hittade. Detta avslöjande orsakade ett gräl mellan makarna och trots att deras arrangemang inte ändrades, verkar Janáček ha övertalat henne att stanna. Samma år som han dog, 1928, avsåg Janáček att ge publicitet åt sina känslor för Stösslová. Max Brod avrådde honom dock. Janáčeks samtida och kolleger beskrev honom som opålitlig och reserverad, men förmögen till passionerad besatthet för dem han älskade. Hans överväldigande passion för Stösslová var allvarlig, men gränsade till självutplånande. Deras brev är en viktig källa för att förstå Janáčeks konstnärliga intentioner och inspiration. Hans brev till sin lidande hustru är däremot triviala. Zdenka förstörde troligen sina brev till maken efter hans död. Endast några vykort finns bevarade.
[redigera] Musikalisk stil
1874 blev Janáček vän med Antonín Dvořák och började komponera i en tämligen traditionell romantisk stil. Efter operan Šárka (1887–1888) började han använda influenser av mährisk och slovakisk folkmusik i sina verk. Hans användande av rytm, satsmelodi och tonfall hämtat från vanlig talad tjeckiska gav särskilt anmärkningsvärda vokala melodier i operan Jenůfa (1904). I operan utvecklade han och använde idén med "talade melodier" för att bygga en unik dramatisk stil oberoende av den wagnerianska dramatiska metoden. Han studerade hur satsmelodi m.m. förändrades beroende på talarens psyke och temperament och hur det påverkade talet. Detta renderade i dramatiska trovärdiga roller i hans mogna operor och kom att bli ett av de mest signifikanta dragen i hans stil. Janáček gick mycket längre än Musorgskij och han till och med förebådar Béla Bartóks senare verk. Den stilistiska grunden lägger han 1904–1918, men Janáček komponerade merparten av sina verk – och de mest välkända – under det sista decenniet av sitt liv.
Många av Janáčeks verk uppvisar stor originalitet och personlighet. De innehåller en väldigt generös syn på tonalitet. Han använder oortodoxa ackordplaceringar och strukturer och ofta modalitet. "Det finns ingen musik utan tonart. Atonaliteten upphäver den bestämda tonarten och sålunda den tonala modulationen […] folkmusiken känner inte till atonalitet." Janáček skapar ackompanjemangsfigurer och mönster med, enligt Jim Samson, "den pågående rörelsen i hans musik […] likaså uppnådd genom okonventionella metoder; ofta en presentation av korta ’oavslutade’ fraser som består av ständiga upprepningar av korta motiv som samlar kraft på ett tilltagande sätt.” Janáček kallade i sina musikteoretiska verk dessa motiv "sčasovka". Ordet är svåröversatt och John Tyrrell, specialist på Janáčeks musik, beskriver det som ”en liten gnutta tid, ett slags musikkapsel, som Janáček ofta använde i långsam musik som ett hastigt motiv med påfallande karaktäristisk rytm och med uppgift att krydda det musikaliska flödet.” Hans bruk av dessa upprepade motiv visar på en indirekt likhet med minimalistiska tonsättare (Charles Mackerras kallade Janáček "den första minimalistiska tonsättaren").
[redigera] Eftermäle
Janáček tillhör en våg av 1900-talstonsättare som sökte större realism och större kontakt med vardagsliv, kombinerat med ett mer allomfattande bruk av musikaliska resurser. Särskilt i sina operor uppvisar han en användning av melodilinjer som bygger på det talade språket, folkligt och traditionellt material, samt komplexa modala musikaliska handlingar. Janáčeks musik framförs ännu regelbundet runt om i världen och är allmänt ansedd som publikvänlig. Han inspirerar också senare tonsättare i sitt hemland, och musikteoretiker, bland dem Jaroslav Volek, att visa på betydelsen av en modal utveckling vid sidan av harmoniken.
Operorna från hans mogna period, Jenůfa (Jenufa) (1904), Káťa Kabanová (Katja Kabanova) (1921), Příhody lišky Bystroušky (Den listiga lilla räven) (1924), Věc Makropulos (Testamentet) (1926) och Z mrtvého domu (Döda huset) (efter en roman av Fjodor Dostojevskij och uruppförd posthumt 1930) anses vara hans bästa verk.
Hans produktion av kammarmusik är inte särdeles stor, men innehåller verk som kan sägas tillhöra standardrepertoaren bland 1900-talsklassikerna, särskilt hans två stråkkvartetter. Milan Kundera kallade dessa tonsättningar kulmen på Janáčeks verk.
Vid festivalen för nutida musik i Frankfurt am Main 1926 uruppförde pianisten Ilona Štěpánová-Kurzová Janáčeks Concertino för piano, två violiner viola, klarinett, horn och fagott. Det tjeckiska uruppförandet ägde rum i Brno den 16 februari 1926. Ett liknade verk för en ännu ovanligare instrumentkombination, Capriccio för piano (vänster hand), flöjt, två trumpeter, tre tromboner och tenortuba, skrevs för pianisten Otakar Hollmann som förlorade sin högra hand i första världskriget. Det uruppfördes den 2 mars 1928 i Prag.
Andra välkända verk är Janáčeks Sinfonietta, hans Glagolitiska mässa till text på kyrkslaviska och rapsodin Taras Bulba. Dessa verk och de fem ovan nämnda operorna skrevs alla under Janáčeks sista tio år av sitt liv.
Janáček grundade en kompositionsskola i Brno. Bland hans mest kända elever finns Jan Kunc, Václav Kaprál, Vilém Petrželka, Jaroslav Kvapil, Osvald Chlubna, Břetislav Bakala, och Pavel Haas. Inte någon av hans elever imiterade eller utvecklade hans stil, vilket innebär att det inte finns någon egentlig efterföljare i stilistiskt hänseende. Enligt Milan Kundera utvecklade Janáček en personlig modern stil relativt isolerad från samtida modernistiska rörelser trots nära kontakter med den samtida europeiska musiken. Hans väg mot den "innovativa modernismen" under de senare åren var lång och ensam och han nådde en helt individuell prägel i 50-årsåldern.
Sir Charles Mackerras, den australiske dirigenten som uppfört många av Janáčeks verk, beskriver hans stil som "[…] fullkomligt ny och originell, annorlunda jämförd med allt annat […] omöjlig att sätta en etikett på." Enligt Mackerras skiljer sig hans användning av heltonsskalor från Debussys, hans inspiration från folkmusik är helt annorlunda än Dvořáks och Smetanas, och hans karaktäristiska komplexa rytmer liknar påminner inte om den unge Stravinskijs teknik.
Den franske tonsättaren och dirigenten Pierre Boulez, som också tolkat många av Janáčeks operor och orkesterverk, kallade musiken förvånansvärt modern och fräsch. "Dess repetitiva puls varierar genom förändringar i rytm, ton och riktning." Han beskriver operan Döda huset som "[…] primitiv, i ordets bästa mening, men också stark som målningar av Léger, där den rudimentära karaktären medför en sorts mycket kraftigt uttryck."
Janáčeks liv har skildrats i många filmer. 1974 gjorde Eva Marie Kaňková en kort dokumentär, Fotograf a muzika (Fotografen och musiken), om den tjeckiske fotografen Josef Sudek och hans relation till Janáčeks musik. 1986 gjorde den tjeckiske regissören Jaromil Jireš Lev s bílou hřívou (Lejonet med den vita manen), som skildrade den amorösa inspirationen bakom Janáčeks verk. Hledání Janáčka (På spaning efter Janáček) är en tjeckisk dokumentär från 2004 av Petr Kaňka, som gjordes till 150-årsminnet av Janáčeks födelse. En tecknad version av Příhody lišky Bystroušky (Den listiga lilla räven) gjordes 2003 av BBC (med titeln The Cunning Little Vixen), med musiken framförd av Deutsches Symphonie-Orchester Berlin under ledning av Kent Nagano.
[redigera] Kritik
Vid 1900-talets början var den tjeckiska musikvetenskapen starkt influerad av romantiken, särskilt av Wagner och Smetana. Uppförandepraxisen var konservativ och aktivt motståndare till stilistisk förnyelse. Under hela sitt liv fanns sig Janáček motvilligt i Karel Kovařovics ominstrumentering av Jenůfa. Särskilt påtaglig var denna i finalen där Kovařovic lade till ett mer praktfullt sound med trumpeter och horn, samt dubblerade några stämmor för att förstärka Janáčeks "bleka" instrumentation. Charles Mackerras "restaurerade" senare partituret och Jenůfa framförs idag enligt Janáčeks ursprungliga intentioner.
En betydande tjeckisk musikolog, Zdeněk Nejedlý, var en stor beundrare av Smetana. Han blev senare kommunistisk kulturminister och dömde ut Janáček som en som samlade mycket material, men som var oförmögen att göra något av det. Han kallade Janáčeks musikaliska stil "icke levande" och hans operamässiga duetter för "talade melodier" utan polyfon styrka. Nejedlý ansåg att Janáček snarast var en amatöristisk tonsättare, vars musik inte kunde jämföras med Smetanas. Enligt Charles Mackerras försökte han förstöra Janáčeks karriär. Josef Bartoš, den tjeckiske esteten och musikkritikern kallade Janáček för en "musikalisk excentriker" som klamrade sig fast vid en ofullgången improvisatorisk stil. Bartoš uppskattade dock delar av Janáčeks verk och dömde honom mindre hårt än Nejedlý.
Janáčeks vän och medarbetare Václav Talich, tidigare chefsdirigent för Tjeckiska filharmonien justerade ibland Janáček noter, framför allt instrumentationen och dynamiken och han fick utstå viss kritik för detta.
Talich instrumenterade om Taras Bulba och sviten ur Den listiga lilla räven och försvarade det med att "det inte gick att framföra den i Nationalteatern i Prag om den inte instrumenterades om helt." Talichs bearbetning snarast försvagade Janáčeks specifika klang och kontraster, men kom att vara standardversion under många år.
Charles Mackerras började forska i Janáčeks musik under 1960-talet och återställde successivt tonsättarens partitur. En urtext-utgåva av Janáčeks musik har publicerats av tjeckiska Editio Janáček.
[redigera] Inspirationskällor
[redigera] Folkmusik
Janáček var oerhört influerad av folkmusik, i synnerhet mährisk musik, men inte av den populariserade, idealiserade 1800-talsvarianten. Han hade en realistisk, deskriptiv och analytisk inställning till materialet. Han skrev pianoackompanjemang till över 150 sånger och närmade sig originalen med respekt för den ursrungliga kontexten och han använde folkmusik i sina egna verk, särskilt i de senare.
Inom det här området var Janáček inte imiterande. Han utvecklade istället en ny estetik som grundade sig på hans studier av folkmusikens fundament. Genom att systematiskt notera folkmusiken så som han hörde den, utvecklade han en särskild känslighet för talets rytm och melodi. Från sina anteckningar samlade han särskilt utpräglade segment som han kallade "talmelodier". Han använde denna essens av det talade språket i sina vokala och instrumentala verk. Rötterna till hans musikaliska stil, kännetecknade av det mänskliga talets melodier, kommer från folkmusikens värld.
[redigera] Ryssland
Ett annat viktigt element i Janáčeks inspiration var hans stora förkärlek för Ryssland och rysk kultur, ett intresse som han behöll livet ut.
I Prag lyssnade han 1888 till en konsert med musik av Pjotr Tjajkovskij och träffade också den äldre kollegan. Janáček var en stor beundrare av Tjajkovskij och var särskilt förtjust i dennes högt utvecklade tankar kring musik i samband med bruket av ryska folkliga motiv. Det ryska inflytandet på Janáčeks musik gör sig särskilt påmint i hans senare kammarmusik, de symfoniska verken och operorna. Han följde uppmärksamt utvecklingen inom den ryska musiken från tidiga år och 1896 grundade han, efter sitt första besök i Ryssland, en "rysk cirkel" i Brno. Han läste ryska författare på originalspråket och litteraturen gav honom en enorm källa till inspiration, även om han inte blundade för de samhälleliga problemen i Ryssland. Han var 22 år då han skrev sin första komposition baserad på ett ryskt tema, en melodram, Död, skriven till en text av Michail Lermontov. I sina senare verk använde han ofta litterära modeller där handlingen hade skarpa konturer. 1910 inspirerade honom Vasilij Zjukovskijs Sagan om tsar Berendei att skriva Pohádka (Sagor) för cello och piano. Han skrev Taras Bulba (1918) till Nikolaj Gogols novell och fem år senare, 1923 skrev han sin första stråkkvartett till Lev Tolstojs Kreutzersonaten. Två av hans senare operor byggde på ryska teman, Katja Kabanova och Den dödes hus som omvandlar Dostojevskijs syn på världen till ett spännande kollektivt drama.
[redigera] Andra tonsättare
Janáček var även en stor beundrare av Dvořák, vilken han också tillägnade några av sina verk. Han arrangerade några av Dvořáks Mähriska duetter för blandad kör och pianoackompanjemang. I början av 1900-talet ökade hans intresse för andra europeiska tonsättares musik. Hans opera Osud (Ödet) var ett svar på ett annat betydande och berömt verk i dåtidens Böhmen, operan Louise av den franske komponisten Gustave Charpentier.
Influenserna från Giacomo Puccini framträder tydligt i Janáčeks senare verk, till exempel i Katja Kabanova. Trots att han noga följde den europeiska utvecklingen förblev kopplingen till tjeckiska och slaviska teman stark i hans operor.
[redigera] Musikteori
[redigera] Musikvetenskap
Under en period om 50 år (1877–1927) skrev Janáček essäer och artiklar i musikteoretiska ämnen. Han skrev och gav ut tidningen Hudební listy och bidrog i flera andra facktidskrifter såsom Cecílie, Hlídka och Dalibor. Han fullbordade också flera omfattande arbeten som Úplná nauka o harmonii (Den kompletta harmoniläran), O skladbě souzvukův a jejich spojův (Om konstruktionen av ackord och deras samband) och Základy hudebního sčasování (Grunderna för "sčasování").
I sina essäer och böcker undersökte han olika musikaliska ämnen, former, melodi- och harmoniteorier, två- och treklanger och kontrapunkt och hängav sig åt studiet av mental komposition. Hans teoretiska verk betonar den tjeckiska termen "sčasování", Janáčeks speciella ord för rytm, som har en relation till tid ("čas" på tjeckiska), och användningen av tiden i kompositionerna. Han särskiljer olika typer av rytm (sčasovka), nämligen "znící" (ljudande) - avseende alla rytmer, "čítací" (räknande) - avseende mindre enheter som stakar ut rytmens kurs, och "scelovací" (summerande) - ett långt värde som inbegriper längden på en rytmisk enhet. Janáček använde ofta en kombination av dessa i sina verk.
[redigera] Övriga skrifter
Janáček litterära gärning illustrerar på ett betydelsefullt sätt hans liv, offentliga arbete och konstnärskap mellan 1875 och 1928. Han publicerade sig inte bara i musiktidskrifter utan skrev också essäer, rapporter, recensioner, följetonger, artiklar och böcker – sammanlagt ca 380 verk. Hans skrivande varierade över tiden och i olika genrer. Det teoretiska och forskningsbetonade arbetet var dock det som intresserade honom mest.
[redigera] Folkmusikforskning
Janáček kom från ett landskap som karaktäriserades av sina djupa rötter i den folkliga kulturen och som han som ung student studerade under ledning av Pavel Křížkovský. Hans möte med folkloristen och dialektforskaren František Bartoš (1837 - 1906) var avgörande för hans egen utveckling som folklorist och tonsättare och ledde till deras gemensamma systematiska insamlande av folkmusik. Janáček blev på egen hand en betydande samlare, i synnerhet av sånger från Mähriska Schlesien, Mähriska Slovakien, Valakiet och Slovakien. Från 1879 innehöll samlingarna även transkriberad språklig prosodi. Han var en av organisatörerna bakom den Tjeckisk-Slaviska folkloreutställningen, ett viktigt evenemang i den tjeckiska kulturen vid 1800-talets slut. Från 1905 var han ordförande i den nybildade Arbetsgruppen för tjeckiska nationella folksånger i Mähren och Schlesien, en avdelning inom den österrikiska institutionen Das Volkslied in Österreich (Folksång i Österrike), som grundats 1902 av det österrikiska musikförlaget Universal Edition. Janáček var pionjär inom och propagerade för etnografisk fotografering i Mähren och Schlesien. I oktober 1909 kom han över en Edison fonograf och blev en av de första att använda fonografinspelningar som ett verktyg för folkloristisk forskning. Flera av dessa inspelningar finns bevarade och återutgavs 1998.
[redigera] Verk i urval
Leoš Janáček räknas som en av de första operatonsättarna som använde prosa i sina libretton i stället för vers. Han skrev också sina egna libretton till de tre sista operorna och hans texter översattes av Max Brod.
De tidiga orkesterverken är influerade av den romantiska stilen, i synnerhet Dvořáks musik. I verken efter 1900 fann Janáček ett eget originellare uttryck.
Janáček skrev majoriteten av sina pianoverk under en relativt kort period, 1901–1912. Hans ungdomsverk, Zdenkas variationer är pastischer i olika kända tonsättares stilar.

Summary:
Leoš Janáček (�[ˈlɛoʃ ˈjanaːtʃɛk] (info)), född 3 juli 1854, död 10 augusti 1928, var en tjeckisk tonsättare, musikteoretiker, folklorist, publicist och lärare. Han var inspirerad av mährisk och slavisk folkmusik i sina egna modernistiska kompositioner. Fram till 1895 hängav han sig huvudsakligen åt folkmusikforskning och hans egna tidiga verk var inspirerade av samtida tonsättare som Antonín Dvořák. Han senare, mogna verk innehåller hans tidigare studier av nationell folkmusik i en modern och mycket originell syntes, till en början tydlig i operan Jenůfa, som hade premiär 1904 i Brno.
Jenůfas (ofta kallad en mährisk nationalopera) succé i Prag 1916 gav Janáček tillträde till världens stora operascener. Hans senare verk är de mest uppskattade, såsom den symfoniska dikten Sinfonietta, den oratorielika Glagolitisk mässa, rapsodin Taras Bulba, stråkkvartetter, andra kammarmusikverk och operor. Han betraktas, tillsammans med Antonín Dvořák och Bedřich Smetana, som en av de mest betydande tjeckiska tonsättarna.


[redigera] Filmen kommer till Stockholm
Före 1890-talet fanns inga fasta filmsalonger i Stockholm. Det fanns inte heller det vi idag kallar för film utan man kunde visa händelser i stereoskop- och skioptikonbilder. Vid 1800-talets slut fanns i Birger Jarlspassagen en rad med mutoscope (tittskåp med fotografier som gav en illusion av rörelse när de vevades fram). Än så länge var det lustiga apparater utan större betydelse som ställdes ut på nöjesfält.
Världens första demonstration av den nya uppfinningen "kinematografen" skedde i Paris den 28 december 1895. Den anordnades av bröderna Auguste och Louis Lumière. Louis Lumière hade konstruerat en apparat som kunde både uppta och återge filmbilder.
Den första svenska filmförevisningen för allmänheten ägde rum i samband med en industriutställning i Pilstorp utanför Malmö den 28 juni 1896 . Det var ett halvår efter världspremiären i Paris. Den 21 juli 1896 visade en fransk fotograf "Kinematografen" med Rörliga kolorerade Fotografier i naturlig storlek i Stockholm. Föreställningen ägde rum på Kristall-Salongen och Victoria-Teatern i Tivoli på Södra Djurgården. Denna "alldeles nya uppfinning" betecknades som ett underverk.
Det stora genombrottet för filmen i Stockholm kom med Allmänna konst- och industriutställningen på sommaren 1897. Bland många attraktioner fanns även visningar av "lefvande bilder". Det skedde i en särskild lokal som låg inom miniatyrstaden Gamla Stockholm och kan ses som stadens första biografsalong. Den hade iordningställts av apotekaren och fotohandlaren Numa Peterson och hans son Mortimer. Lokalen rymde omkring 100 personer och kallades Lumières Kinematograf i Gamla Stockholm. Entréavgiften var 50 öre för vuxna och 25 öre för barn och programmets längd cirka 15-20 minuter. Filminslagen var i regel bara några minuter långa och bestod huvudsakligen av franska inspelningar som reportage, action, farser och diverse filmtrix. Det blev stor publiksuccé!
Utöver franska produktioner visades även ett aktuellt inslag; Konungens af Siam landstigning vid Logårdstrappan. Filmen handlade om ankomsten av kung Chulalongkorn av Siam med slupen Vasaorden till Logårdstrappan utanför Stockholms slott, där han blir emottagen av Oscar II. Filmen spelades in den 13 juli 1897 av Ernest Florman och visades den 19 juli 1897 på utställningskinematografens program. Filmen anses vara den första helt svenska filmupptagningen. Filmsekvensen avslutades med bilder av HMS�Drott, Oscar II:s kungajakt. Oscar II "uppskattade högeligen att se sig själv på den vita duken". Genom utställningen fick kinematografen och filmen ett snabbt erkännande, även socialt eftersom Oscar II personligen blev mycket intresserad av de levande bilderna och lovordade den nya tekniken.
Stockholmsutställningens kinematografapparat flyttades sedermera av Mortimer Peterson till en lokal vid Kungsträdgårdsgatan, där tidigare gamla Svenska Panoptikon hade hållit till. Här fanns 63 sittplatser och filmförevisningar ägde rum varje halvtimme. Repertoaren bestod huvudsakligen av franska inspelningar som reportage, tidig "action", farser och diverse filmtrix. Vanligtvis var speltiden bara några minuter.
Lumiérs Kinematograf vid Kungsträdgårdsgatan existerade under ett år fram till augusti 1898. Därefter fanns ingen fast biograf längre i Stockholm, men man visade "lefvande bilder" i olika varietélokaler bland annat på Berns salonger, Cirkus och Blancheteatern samt i kringfarande biograftält.
[redigera] Fasta biograflokaler vid 1900-talets början
Det skulle dröja till 29 januari 1904 tills Stockholm återigen fick en fast biografsalong. Det var filmutrustningen från Kungliga Vetenskapsakademin som hade flyttats till Blanchteatern. Nu hade tekniken förbättrats och publiken strömmade till. Snart öppnade stadens andra biograf, som hette "Apollo" och låg vid Drottninggatan 71A. Ett år senare, den 24 mars 1905, skrev Stockholms-Tidningen bland annat "För närvarande gifves föreställningar i tio lokaler. Det är ju en siffra som tydligt vittnat om, att det finns en mycket stor publik för dessa nöjen, och i betraktande af, att flertalet biografteatrar tillkommit under vintern, tycks denna publik alltjämt ökas. Det ser för övrigt ut, som om hvarje stadsdel snart skulle ha sin egen biografteater..."
I en del källor anges felaktig att Maxim i Birger Jarlspassagen var Stockholms äldsta biograf. Maxim öppndes för filmvisning under namnet "Biograf Varieté" i september 1905 och lades ner 1963. Innan dess hade Stockholm redan permanenta filmvisningar mellan 1897-1898.
Omkring 1908 falnade publikens intresse för film och befintliga och nya biografer utrustades med scen och orkesterdike för att kunna visa varietéföreställningar, när filmen inte lockade längre. Svackan var dock kortvarig. Vid slutet av 1909 hade Stockholm 25 fasta biograflokaler, mer än hälften låg på Norrmalm. De flesta var små, ombyggda lokaler med cirka 150-200 platser. Störst var Brunkebergs-Teatern med 530 platser. Den första svenska praktbiografen som specialbyggdes för sitt ändamål var Cosmorama i Göteborg, uppförd 1908 med 364 platser (ej att förväxla med high-tech biografen Cosmonova i Stockholm av betydligt senare datum). I Stockholm agerade en Nils Petter Nilsson (även kallad "Häst-Nisse"). Han skulle inom loppet av några år skaffa sig en hel kedja av biografer och kan därför betecknas som stadens första biografkung. Sonen Axel Nilsson drev också en rad biografer bland annat grundade han biografen Vinter-Plataset på Birger Jarlsgatan sedermera biorafen Zita. Barnbarnet Carl Nelson förde familjetraditionen vidare med en stor biografverksamhet under namnet Royal-biograferna och Monark Film. Bland annat ägde och drev han danspalatset och sedermera biografen Vinterpalatset på Norra Bantorget i Stockholm.
Kring 1910-talet växte filmindustrin kraftigt, främst i USA men även i Sverige, där Svenska Biografteatern med Charles Magnusson som VD började producera egna spelfilmer, så kallad "konstfilm". Magnusson engagerade regissörer som Mauritz Stiller och Victor Sjöström och började arbeta i den nyuppförda filmateljén på Lidingö. Nu kunde man visa svenska konstfilmer på Sveriges och Stockholms biografer.
Publiken strömmade till och det förde även en ökade etablering av biograflokaler med sig. År 1910 hade Stockholm 26 biosalonger, antalet mer än fördubblades på två år och steg till 56. I januari 1912 fick staden även sin första storbiograf med 800 platser, det var Röda Kvarn i Sveasalen (namnet kom att användas 1915 för biografen Röda Kvarn vid Biblioteksgatan 5). Byggnaden revs 1913 för att ge plats åt varuhuset NK.
Hösten 1913 öppnades Vinterpalatset vid Birger Jarlsgatan 37 som lanserades som "första klassens biografsalong". Biografen är den enda som fortfarande (2009) finns kvar i drift i Stockholm, numera under namnet Zita. Några andra biografer som uppfördes på 1910-talet och som höll sig kvar in i 2000-talet var Röda Kvarn vid Biblioteksgatan 5, den öppnade 1915 och fanns kvar som biograf till år 2006 samt Sture-Teatern (öppnad 1915 och stängd 2001).
Palladium öppnade 25 december 1918 vid Kungsgatan 65 (idag Casino Cosmopol) den hade Stockholms största nybyggda salong med 1240 platser. Stockholmspressen utropade: "Palladium är ej blott en biograf. Det är dessutom ett byggnadsverk!" Palladium var under många år SF:s flaggskepp och många av Greta Garbo succéfilmer hade premiär här. På 1940-talet visades långköraren Borta med vinden (1939) hela 47 veckor i sträck. Biografen lades ned 1987.
[redigera] Det glada tjugotalet
Glada 1920-talet var bara delvis en glad period för Stockholms biografer. År 1920 nåddes rekordsiffror i antal biobesök, sedan sjönk de för att först i slutet av decenniet komma upp till 1920-årsnivåer igen. Under denna period öppnades ett 25-tal nya biografer, men nästan lika många stängde. I början av 1920-talet öppnade Olympia vid Birger Jarlsgatan 41A , bion finns fortfarande kvar under namnet Sture. Även i förorterna byggdes nya biografer. I november 1920 Tellus (finns kvar som kvartersbio 2009) i Midsommarkransen och 1921 Bromma-Teatern i Alvik, Bromma (nedlagd 1971). Andra biografer tillkommer i Örby, Gröndal och Enskede.
Mellan åren 1919-1920 lät Svensk Filmindustri (SF) uppföra det "svenska Hollywood"; Filmstaden i Råsunda utanför Stockholm, en av Europas modernaste studioanläggningar på sin tid. Här producerades mellan 1920 och 1970 över 400 SF-filmer och den första film som spelas in var Victor Sjöströms storsatsning, stumfilmen Körkarlen (1921).
Svensk 1920-tals stumfilm blev världsberömd och några av Stockholms nya storbiografer blev det också. Mest känd är Skandia-Teatern vid Drottninggatan 82 ritat av arkitekt Gunnar Asplund och konstnärlig smyckat av bland andra Hilding Linnqvist, Stig Blomberg, Einar Forseth och Ivar Johnsson. Det Asplund och hans medarbetare hade skapat blev omskriven av ledande konstkritiker och betecknades som ett mästerverk. Skandia invigdes den 19 september 1923 och återinvigdes, renoverat till ursprungligt skick, den 19 december 2001. Bion är numera skyddat enligt kulturminneslagen.
Efter Skandias tillkomst 1923 öppnades det inte så många nya biografer men mot slutet av 1920-talet tog nyetableringen fart igen och Stockholm fick cirka 15 nya salonger. En av dem var Göta Lejon vid Götgatan (invigd 1928) efter amerikansk förebild. Den kom till på SF-chefen Charles Magnussons initiativ efter en studieresa till USA och fick drygt 1300 platser. Göta Lejon blev den största filmteatern som dittills byggts i Sverige. I oktober samma år invigdes China-Teatern som byggdes av SF efter samma koncept som Göta Lejon.
I slutet av 1920-talet beträdde även en ny stor aktör och hård konkurrent till SF den stockholmska biografscenen. Det var Ri-Teatrarna grundat av norrmannen Odd Biörnstad. De flesta biograferna i kedjan hade namn som började på Ri, där bokstaven "R" liknade ett "R" i runskrift. Första biografen var Rialto (invigd 1921 och nedlagd 1986) vid Sveavägen 114 som Ri-Teatrarna övertog 1930. Totalt hade företaget ett drygt tjugotal biografer i staden.
På 1920-talet blev det även vanligt att med hjälp av mycket ljusreklam, neonslingor och stora baldakiner väcka uppmärksamhet. Biografentréernas glitter blev ett nytt inslag i Stockholms stadsbild. I slutet av 1920-talet hade Stockholm cirka 75 biografer.
[redigera] Ljudfilm och 1930-talets funktionalism
Ljudfilmen hade introducerats i USA i slutet av 1920-talet. Efter en viss skepsis kom nyheten snabbt igång i Sverige och 1930 producerades tio spelfilmer, därav var redan sex ljudfilmer. Den första svenskproducerade ljudfilmen premiärvisades den 10 augusti 1930 på Palladium, den hette För hennes skull (1930) med Gösta Ekman d.ä. i huvudrollen. Nu gällde det att snabbt bygga om Stockholms biografer till ljudfilm. Först ut var Palladium och Skandia-Teatern.
Även gestaltningen av biograferna hade fått nya impulser. Stockholmsutställningen 1930 visade hur det skulle se ut; nu gällde modernismens arkitekturideal. Den första filmteatern i nya stilen var Flamman vid Hornstull (öppnad 1930, nedlagd 1963) ritat av funkisarkitekten Uno Åhrén. På 1930-talet tillkom många nya biografer bland andra Spegeln (1930) en funktionalistisk skapelse vid Birger Jarlsgatan 16 ritat av Isak Gustaf Clason och Draken (1938) skapad av arkitekt Ernst Grönwall samt Grand (1933) ritat av Björn Hedvall. Björn Hedvall var en gärna anlitat biografarkitekt, han kallade sig själv biografspecialist redan på 1920-talet. Under 1930- och 1940-talen ritade Hedvall ett tjugotal funktionalistiska biografer i Stockholm.
Vidare kan nämnas Saga (1937), Rigoletto (1939) och Rival (1937), numera Hotel Rival vid Mariatorget. Under 1930-talet tillkom drygt 40 nya biografer och vid decenniums slut hade Stockholm 107 filmteatrar. Största ökningen av biografer var på Östermalm och Kungsholmen men även utanför tullarna uppstod många nya salonger, exempelvis i Stureby, Bromma, Midsommarkransen och Hammarbyhöjden. Till och med i Gamla stan fanns två stycken, dock inte samtidigt.
[redigera] Beredskapsåren och biografrekord
Under hela 1930-talet ökade biobesöken kraftigt. Denna trend fortsatte även under andra världskriget och beredskapsåren för att ha sin topp 1945. I Stockholm tillkom bara några få nya biografer, bland annat Park-Teatern vid Sturegatan 18, invigd i november 1941 och ritat av "biografarkitekten" Björn Hedvall samt biografen Rio vid Hornstull, invigd 1943 och ritat av arkitekt Albin Stark. Rio finns fortfarande kvar som kvartersbiograf. Under 1940-talet ombyggdes även en rad biografer, varvid en del historiska miljöer förstördes. Mest kritik fick Skandia-Teaterns renovering från 1942, där en stor del av Gunnar Asplunds mästerverk förstördes.
Mitt under andra världskriget var antal biografer störst i Stockholms innerstad; 1943 hade staden 110 salonger, 1947 hade antalet sjunkit till drygt 90 stycken. Dessa koncentrerade sig till vissa huvudgator: Kungsgatan, Birger Jarlsgatan, Götgatan, Hornsgatan och Sankt Eriksgatan. Det helt dominerande vardagsnöjet under kriget var biobesök, särskild i de talrika kvartersbiograferna. Biograferna var 1947 fördelade enligt följande:
[redigera] Förorternas nya biografer, biografdöden och 1970-talets flerbiografer
Det skulle dröja till 1959 innan nästa innerstadsbio öppnade sina portar: Sergelteatern i nya Hötorgscity som invigdes 1959, ritat av arkitekt David Helldén. På 1950-talet gjordes istället satsningar i de nya förorterna. Det hörde till stadsplanekonceptet att Stockholms nya förstäder skulle vara självförsörjande med all samhällelig service, även med egna biografer. Konceptet förverkligades 1951 i Årsta centrum, där biografen Forum byggdes, ritat av arkitekterna Erik och Tore Ahlsén. I Vällingby centrum öppnade 1956 Fontänen och i Farsta centrum invigdes 1961 Fanfaren ritat av Backström & Reinius samt Reflexen i Kärrtorp också 1961.
Med televisionens intåg i Sverige 1954 började biografernas publiksiffror sjunka dramatiskt. Nu kunde man se på bio hemma och i Stockholm sjönk antalet biobesök från toppnoteringen 16,8 miljoner per år (1956) till 10,5 miljoner per år (1959) och till 6,2 miljoner per år (1969). För att locka tillbaka publiken prövades nya visningsformat med 70 mm film som Cinemascope, Cinerama, Todd-AO och ljud i stereo. Todd-AO presenterades 1958 första gången i Stockholm i Nya Ritz med filmen Jorden runt på 80 dagar (1956). Men den nya tekniken hjälpte inte att locka publiken tillbaka, under 1950-talet lades 13 biografer ner i innerstaden och under 1960-talet ytterligare ett trettiotal.
Det krävdes helt nya grepp att bromsa biografdöden. År 1969 gav Sandrews arkitekt Fredrik von Platen i uppdrag att undersöka problemet. Resultatet blev utredningen "Den lilla biografen". Den gick ut på att flera salonger med olika storlek kunde rymmas i befintliga lokaler. Så kunde en film bli längre kvar i repertoaren, genom att visningen trappades ner från största till minsta salongen. Första biografen som byggdes om efter denna princip blev "Grand 1, 2, 3" på sommaren 1970. Konceptet var lyckat och nu följde många stockholmsbiografer och byggde, delvis rätt hårdhänt, om sina salonger till flera mindre. Även denna gång spolierades värdefulla interiörer. Biografdöden fortsatte: på Kungsholmen, som en gång hade 18 biografer, stängde 1996 Draken. Det var stadsdelens sista bio. Vid 1970-talets slut hade antal stockholmsbiografer sjunkit till 56 stycken.
[redigera] Bio-palats och 2000-talets filmstäder
En intressant och omtyckt satsning gjorde Naturhistoriska riksmuseet 1993 med Cosmonova, även kallad Planetariet Cosmonova. Det är en kombinerad IMAX-biograf och ett av Europas främsta planetarieren. Cosmonova är en av Sveriges tre IMAX-anläggningar. År 2008 uppgraderade Cosmonova sin planetarieteknik till så kallad "fulldome video" samtidigt introducerades digital 3D. Basen i filmutbudet är föreställningar inom naturvetenskap.
Idén med flerbiografer eller multibiografer utvecklades under 1980- och 1990-talen. Biografsalongerna koncentrerades till nya stora anläggningar tillsammans med andra nöjen. "BioPalatset" öppnade 1992 samtidigt med Söderhallarna (övertogs 2007 av SF). Filmstaden Sergel med 14 salonger fulländade stadsbilden kring Hötorget 1995. År 2001 gjorde USA:s filmjätte AMC Entertainment International inc. (American Multi-Cinema) en storsatsning på Stockholm och ett etableringsförsök i Sverige. Företaget byggde 18 biosalonger med sammanlagd 4166 platser i det nya nöjescentrat Heron City vid Kungens kurva. Etableringen misslyckades, delvis beroende på SF:s ovilja att distribuera film till AMC. Det slutade med att SF tog över och ändrade namnet till Filmstaden Heron City.
Flera nya "filmstäder", alltså SF:s koncept till multibiografer, öppnade sina portar. Namnet Filmstaden härrör från SF:s legendariska studioanläggningar Gamla Filmstaden i Råsunda och användes första gången 1980 för biografen i hörnet Mäster Samuelsgatan och Regeringsgatan. Som förled finns beteckningen i Stockholmsområdet numera i Filmstaden Sergel, Filmstaden Söder, Filmstaden Heron City, Filmstaden Camera, Filmstaden Kista, Filmstaden Råsunda, Filmstaden Vällingby och Filmstaden Sickla.
Trots hoten från hemmabioanläggningar med högupplösande bildskärmar i jätteformat, DVD-filmer, tillgång till många TV-kanaler samt legal eller illegal nedladdning från internet, har antalet biobesök i Sverige legat på en stabil nivå sedan mitten av 1990-talet. Det visar en studie som utförts av SOM-institutet vid Göteborgs universitet, på uppdrag av Svenska Filminstitutet. I studien framgår att 83�% av den svenska befolkningen fortfarande tycker att film är bäst på bio.

Summary:
De första försöken med permanenta biografsalonger i Stockholm gjordes i slutet av 1890-talet efter att kinematografen hade demonstrerats på Stockholmsutställningen 1897. Innan dess var det mest kringfarande som visade upp biografen som en sorts kuriös underhållning.
År 1905 hade Stockholm tio biografer och vid utgången av 1909 hade siffran stigit till 25 fasta biografsalonger. År 1943 fanns flest biografer i Stockholms stad (110 st). 2009 hade antalet sjunkit till ett tiotal, borträknat de biografer i Stockholms förortsområden som bebyggdes först efter 1943. Flest biobesökare noterades 1956 med 16,8 miljoner detta år; en toppnotering som aldrig har överträffats.
Den äldsta biografen i drift är Zita, som uppfördes redan 1913 under namnet Vinter-Palatset. Till de vackraste räknas idag Skandia-Teatern , som invigdes 1923 och byggdes efter arkitekten Gunnar Asplunds ritningar. Den beskrevs av samtida konstexperter som ett mästerverk och är en av de få kvarvarande singelbiograferna i staden. Skandia-Teatern är sedan 2001 renoverad till originalskick och skyddas av kulturminneslagen.


[redigera] Uppväxt, studier och utredningsår (1881-1924)
Yngve Larsson föddes på Luciadagen 1881 i Sundsvall; son till grosshandlaren Axel Larsson (1854-1894) och Ida Larsson, född Sundberg (1858-1950) . Han var bror till direktören Lennart Larsson och Ingrid Stieve som var gift med den tyske diplomaten och författaren Friedrich Stieve , kusin till likaledes borgarrådet Halvar Sundberg och bland hans morbröder märks häradshövdingen och donatorn Embleton Sundberg.
1891 flyttade de till Stockholm och Sibyllegatan 16 på Östermalm, och Larsson började på Palmgrenska samskolan. Modern gifte 1895 om sig med grosshandlaren John Hallberg, Saltsjöbaden (död 1919).
Yngve Larsson tog mogenhetsexamen 1900 vid Norra Real i Stockholm , där han även var ordförande för gymnasieföreningen Saga och stiftade livslång bekantskap med Otto Järte och sedermera svågern Tor Bonnier. Samma år påbörjade han studier vid Uppsala universitet. Larssons politiska intresse väcktes under de första studieåren, och han blev först aktiv medlem i den liberala studentföreningen Verdandi, för att sedan gå över till det nya socialdemokratiska Laboremus som han var med om att starta . I Uppsala umgicks han med Otto Järte och Tor Bonnier, och även författarna Sigfrid Siwertz och Sven Lidman knöts till umgänget. Han tog en fil kand 1903 i bland annat historia och statsvetenskap , och fortsatte därefter studier i Heidelberg och Berlin . Han blev under dessa år även skribent i tidningen Social-Demokraten.
Larsson disputerade 1913 på avhandlingen Inkorporeringsproblemet, definierat som "frågan om det rättsliga stadsområdets anpassning till det faktiska" . Avhandlingen behandlade de förvaltningspolitiska och juridiska problem som den snabba urbaniseringen ställde dåtidens svenska städer inför . Verket fick ett respektfullt mottagande även utomlands under sin tid, och blev den första av en serie utredningar som kom att behandla samma ämne . Dessförinnan hade han publicerat undersökningar av stadsförvaltningarna i en lång rad europeiska länder .
Yngve Larsson var även djupt engagerad i bostadspolitiken, bland annat som en tongivande ledamot i Bostadskommissionen 1912-1918 och ordförande för den efterföljande Kommittén angående bostadssociala minimifordringar. Han medverkade även till bildandet av Stockholms Kooperativa Bostadsförening 1916, och var sekreterare för Svenska slöjdföreningens stora Hemutställning 1917.
Under första världskriget förespråkade Larsson jämte bland andra ungdomsvännen Otto Järte en tyskvänlig linje, och var en av författarna till den anonymt utgivna så kallade "aktivistboken" Sveriges utrikespolitik i världskrigets belysning 1915 . I skriften restes krav på "en modig uppslutning vid Tysklands sida". Boken vållade upprörd debatt, och ledde efter ingripande av ententevänlige partiledaren Hjalmar Branting till Larssons uteslutning ur SAP.
Larsson var en aktiv deltagare i den radikala politiska diskussionsklubben Palmstiernas klubb, och blev vid grundandet 1908 av Svenska stadsförbundet (föregångaren till kommunförbundet), dess andre sekreterare samtidigt som vännen Erik Palmstierna utsågs till förbundets förste sekreterare. Larsson övertog senare Palmstiernas ledande roll; 1915 blev han förbundets förste sekreterare och 1918 dess direktör . Han var den drivande kraften bakom grundandet av Stadshistoriska institutet (numera Stads- och kommunhistoriska institutet) 1919 i samarbete med historikerna Nils Ahnlund och Nils Herlitz.
Sedan 1994 delar institutet ut "Yngve Larssons pris för stads- och kommunhistoriska insatser", instiftat av Svenska Kommunförbundets styrelse.
Redan 1912 engagerades Larsson i den stora författningsreformen i Stockholm 1920 som i hög grad bar hans prägel. Som sekreterare i Finansstyrelsekommittén kom han själv att utforma det slutliga förslag som godkändes av stadsfullmäktige den 16 juni 1919. Han valdes själv den 19 april 1920 av stadsfullmäktige till chef för stadskansliet i Stockholms stad; en betydelsefull roll för samordning av hela stadsförvaltningen som senare kom att kallas stadssekreterare .
[redigera] Borgarrådsår (1924-1946)
Larsson blev borgarråd 1924 och förblev det till 1946 . Han hade ansvar för i tur och ordning administrativa roteln, gatu- och trafikroteln (från 1931) och stadsbyggnadsroteln (från 1940), och hade en central roll i beslutsprocessen för bland annat Slussen och Södertunneln (1930-35) , Väster- och Tranebergsbroarna (1934-35) , Bromma flygplats (1935-36) , Stockholms tunnelbana (1941) , samt den stora Norrmalmsregleringen (1945) .
Larsson var från början vald på opolitiskt mandat, men anslöt sig i slutet av 1920-talet till Liberala partiet. Enligt en källa anmälde han dock sitt inträde i det då nybildade Folkpartiet (Liberala partiets samgående med Frisinnade folkpartiet) först inför kommunalvalet 1935. Han valdes då även in i Stockholms stadsfullmäktige som partiets första namn i en valkrets på Södermalm.
Som gatuborgarråd och ordförande i kyrkogårdsnämnden var han 1935-1940 beställare och byggherre för anläggningen Skogskrematoriet med Monumenthallen och Trons, Hoppets och Heliga Korsets kapell vid Skogskyrkogården, som 1994 upptogs på UNESCO:s världsarvslista. Larsson var även under 16 år ordförande för Slakthus- och saluhallsstyrelsen.
I gatunämnden var Larsson som ordförande drivande för att tillsätta arkitekten och funktionalisten Osvald Almqvist som stadsträdgårdsmästare 1936, och två år senare den mångårige efterträdaren Holger Blom, som några år tidigare arbetat för Larsson i Slussbyggnadskommittén. Yngve Larsson hade 1935 gjort en studieresa i USA med besök vid parkanläggningar i New York-regionen, och beskrev senare sina intryck i Tidskriften Arkitektur:
Larsson hade även en central roll i flera stora projekt för att inkorporera och och bygga ut förorter till Stockholm under 1900-talet, något som även hade varit temat för hans doktorsavhandling Inkorporeringsproblemet 1912. Till Larssons insatser räknas bland annat bytet med Kronan av Bromma flygplats mot Gärdet i mitten av 1940-talet och den första uppgörelsen om inkorporeringen av Spånga landskommun och Hässelby köping, 1944 . Han var också i början av 1950-talet ordförande för den 1951 grundade Stor-Stockholms samarbetsdelegation.
[redigera] Slussen och Södertunneln
Under 1930-talet hade Larsson en ledande roll i den tidens stora ombyggnad av Slussen samtidigt med byggnationen av Södertunneln; stadens första tunnelbana. Han var ordförande för 1930 års trafikkommitté, vars förslag låg till grund för Stockholms stadsfullmäktiges investeringsbeslut 1931 att genomföra projekten. Utförandet uppdrog stadsfullmäktige åt gatuborgarrådet Larssons gatunämnd, vilken för ändamålet tillsatte Slussbyggnadskommittén med Larsson som ordförande.
[redigera] Stockholms tunnelbana
År 1941 beslutade Stockholms stadsfullmäktige om utbyggnaden av ett tunnelbanesystem, och under decennierna efter kriget genomfördes detta enorma projekt som även innefattade byggandet av nya förorter kring de nya stationerna.
Denna satsning kunde genomföras i tämligen stor enighet mellan de inflytelserika aktörerna i staden kring visionen att tunnelbanan var den bästa lösningen både på stadens bostadsfråga och på problemet med tilltagande trängsel på innerstadens gator. Larsson var den främste strategen bakom denna lösning. Under mellankrigstiden beredde han först vägen för tunnelbaneutbyggnaden på många olika sätt, och därefter bidrog han till att skapa en bred enighet kring tunnelbanevisionen.
[redigera] Norrmalmsregleringen
Larsson var på 1940-talet den drivande kraften bakom regleringen av Nedre Norrmalm, då de gamla Klarakvarteren i en framstegsoptimistisk och modernistisk anda fick ge plats åt Stockholms moderna city med bland annat Sergels torg och Hötorgscity med Hötorgsskraporna, som han gav namnet "De fem trumpetstötarna" .
På Larssons initiativ beslutade stadsfullmäktige 1944 att upprätta en ny generalplan för Stockholm. Promemorian Det framtida Stockholm: Riktlinjer för Stockholms generalplan där de grundläggande förutsättningarna för trafiksystemet fastställdes upprättades därefter under våren 1945 på stadsplanekontoret. Det principiella regleringsbeslutet om Sveavägens framdragande till Sveaplatsen (sedermera Sergels torg) och Hamngatan fattades därefter i stadsfullmäktige 1945 och resulterade i 1946 års cityplan. Det var vid stadsfullmäktiges behandling av ärendet som han i en framtidsvision myntade den bevingade musikaliska liknelsen om "fem trumpetstötar" för Hötorgsskraporna:
Under Larssons sista år på 1960- och 70-talen kom han att känna en växande besvikelse över hur den ursprungliga planen förvaltades och utvecklades. Larsson kom tidigare än de flesta andra involverade i projektet att inse att en omprövning var nödvändig. Redan under 1950-talet försökte han som debattör att dämpa den fortsatta cityregleringen, och 1959 efterlyste han, med en ny bevingad musikalisk liknelse, "kammarmusik" i stället för trumpetstötar:
Norrmalmsregleringens genomförande kom senare att kritiseras från många håll[vem?], med en kulmen under Almstriden 1971.
[redigera] Nordisk opinionsbildare (1939-1948)
Under krigsåren var Larsson även verksam som politisk opinionsbildare och höll en klart antinazistisk, nordisk kurs.
Han var en av de ledande och styrelseledamot i Samfundet Nordens Frihet från dess start 1939, då det arbetade för att effektivisera det militära och humanitära stödet åt Finland, och senare då det strävade att stimulera den svenska försvarsviljan och motverka vad samfundet uppfattade som onödiga eftergifter åt tyska krav.
Som ordförande i Svensk-norska föreningen 1942-1948 arbetade han i samma anda och verkade bland annat för hjälp till flyktingar från det ockuperade Norge. 1946 utnämndes han av kung Haakon VII till kommendör med stjärna av Sankt Olavs Orden "for særlig fremragende fortjenester av Norges sak under krigen".
[redigera] Äldre statsman (1946-1977)
Efter att ha avgått som borgarråd kom Larsson att få ytterligare drygt aktiva 30 år som en "äldre statsman" inom Stockholmspolitiken och riksdagen.
Larsson var riksdagsledamot 1946-1952. I riksdagen blev han ordförande för bostadskollektiva kommittén, och även ledamot av kommunallagskommittén. Parallellt med riksdagsuppdraget var han även aktiv som ledamot i styrelserna för bland annat Dagens Nyheter och Svenska stadsförbundet, och behöll även en stark förankring i Stockholmspolitiken.
Parallellt med riksdagsuppdraget kvarstod Larsson som ledamot av Stockholms stadsfullmäktige, och blev där gruppledare för Folkpartiet från 1946. 1950 blev han efter många år som ledamot även ordförande för Stockholms stadskollegium (dåvarande kommunstyrelsen). 1954 avgick han från denna post och lämnade samtidigt stadsfullmäktige, nära 73 år gammal.
1955 skulle byggnadsnämnden och stadsplanenämnden slås samman, och Larsson blev dess vice ordförande fram till 1960. Han kvarstod även som ledamot och till och med 1966 vice ordförande för Generalplaneberedningen (tidigare Nedre Norrmalmsdelegationen) som han själv initierat 1951 . Han avgick 1970, då 89 år fyllda. De sista åren kom han att betraktas med respekt och man lyssnade artigt på hans utförliga invändningar mot Norrmalmsregleringens utveckling, men hans reella inflytande hade minskat.
Efter borgarrådstiden kom Yngve Larsson även att verka som forskare, skribent och föredragshållare. 1947 var Larsson en av grundarna till Föreningen för Samhällsplanering, och blev ledamot av dess styrelse såväl som av redaktionskommittén för dess tidskrift PLAN, där han även författade den inledande artikeln i premiärnumret, på temat Regionplaneringens administrativa problem. 1958 var han inbjuden talare på temat Våra framtida städer vid Akademiska föreningen i Lund, vid sidan av arkitektur- och konstprofessorerna Sune Lindström, Peter Bredsdorff, Nils Ahrbom och Aron Borelius. 1962 publicerade Yngve Larsson artikeln Building a city and a metropolis�: the planned development of Stockholm i Journal of the American Institute of Planners. I mitten av decenniet var Larsson Royer Visiting Professor vid University of California, där han publicerade essän Municipal, Regional, and National Planning in Sweden i en bok författad av, förutom Larsson, den amerikanske ekonomiprofessorn och presidentrådgivaren Lauchlin Currie och den holländske ekonomiprofessorn och direktören för Centraal Planbureau Pieter de Wolff.
Sina sista år under 1960- och 1970-talen var han alltjämt verksam, med sitt stora, av staden beställda stadshistoriska bokverk om Stockholms moderna historia; På marsch mot demokratin och Mitt liv i Stadshuset (två volymer) . Mitt liv i Stadshuset kom även att bli hans självbiografi, vilken han avslutade ett par veckor före sin bortgång 1977, just 96 år fyllda. Verket kom att kallas ett monument över en epok i Stockholms historia.
[redigera] Utmärkelser
Yngve Larsson utmärktes med ett flertal svenska och utländska statsordnar; däribland Nordstjärneorden (RNO, riddare, 1920, såsom "förutvarande direktör i Svenska stadsförbundet" på förslag från Civildepartementet), Finlands främsta orden Finlands vita ros (KFinlVRO, kommendör, 16 augusti 1924, "bl a för att outtröttligt bistått Finlands stadsförbund och dess organ Kommunala centralbyrån i Helsingfors"), Vasaorden (KVO1KL, kommendör av första klassen, 6 juni 1941), norska Sankt Olavs Orden (KNS:tOOmstj, kommendör med stjärna, 1946, "for særlig fremragende fortjenester av Norges sak under krigen") och franska Hederslegionen (OffFrHL, officer).
Efter pensioneringen som borgarråd mottog Larsson S:t Eriksmedaljen 1947, och 1966 erhöll han Samfundet S:t Eriks plakett för berömliga insatser för Stockholm:
Samma år blev han även hedersledamot av Samfundet för hembygdsvård och av Stockholms nation i Uppsala. Han tilldelades av Svenska PEN-klubben 1972 års Bernsstipendium för stockholmsskildrare:
[redigera] Familj
Yngve Larsson gifte sig 4 januari 1904 med Elin Bonnier (1884-1980), dotter till bokförläggaren Karl Otto Bonnier och Lisen Bonnier. Paret hade introducerats vid en gymnasistbal år 1899 eller 1900 av hans vän och hennes bror Tor Bonnier. Paret fick tillsammans sex barn: läraren Verna Lindberg, gift med professor Folke Lindberg; SAF direktören Matts Bergom Larsson; textilkonstnären Ester Berggren, gift med teologen Erik Berggren; bokhandlaren och författaren Richard Larsson; Yngve A. A. Larsson professor i pediatrik samt arkitekt Mårten Larsson, gift med inredningsarkitekten Lena Larsson.
Bland de många barnbarnen märks Martin Berggren (skådespelare, teaterregissör), Tobias Berggren (författare, poet), Maria Bergom Larsson (författare, kritiker), Jakob Lindberg (departementsråd, överdirektör) och Kristina Torsson (modeskapare, entreprenör), och bland barnbarnsbarnen Johan Berggren (chefredaktör), Jesper Bergom Larsson (filmproducent), Sara Szyber (designer) och Palle Torsson (konstnär).
Familjen bodde från 1905 på Kungsholmen, och lät 1907 bygga Villa Yngve Larsson i Storängen , granne med hennes föräldrars vänner Hanna och Georg Pauli och hans bror Lennart Larsson . Från 1909 och fram till Elins bortgång 70 år senare kom familjen dock att bo i Villa Mullberget på Djurgården intill hennes föräldrars hem, Nedre Manilla, som uppfördes under samma tid. Båda Stockholmsvillorna ritades av stadshus-arkitekten Ragnar Östberg, i en utpräglat nationalromantisk stil. Sommartid vistades familjen från 1918 på sommarnöjet Barnarve i Ljugarn på Gotland .
Yngve och Elin Larsson är begravda på Skogskyrkogården i grav nr 1A vid Trons kapell, bredvid kyrkogårdens arkitekt Gunnar Asplund.
[redigera] Uppdrag
Källa för tabellen, där ej annat anges är Svenskt Biografiskt lexikon.

Summary:
Gustaf Richard Yngve Larsson, född 13 december 1881 i Sundsvall, död 16 december 1977 i Stockholm, var en svensk filosofie doktor, politiker, borgarråd och riksdagsledamot för Folkpartiet.
Larsson var gatu- och stadsbyggnadsborgarråd i Stockholms stad 1924-1946, och politiskt ledande bakom flera av stadens historiskt största infrastrukturprojekt, däribland Slussen, Stockholms tunnelbana och Norrmalmsregleringen, samt även Västerbron och Tranebergsbron. Under krigsåren var Larsson även en ledande nordisk antinazistisk opinionsbildare, och han utmärktes med ett flertal svenska och utländska statsordnar. Efter att ha avgått som borgarråd, valdes han till riksdagsledamot och senare till ordförande för Stockholms stadskollegium. Han lämnade stadshuset 1954, men behöll centrala poster inom Stockholms stad fram till 1970, då 89 år fyllda. 1966 erhöll han Samfundet S:t Eriks plakett för berömliga insatser för Stockholm.
Yngve Larsson kom att kallas sitt århundrades främste svenska stadsbyggare och århundradets gigant inom stockholmspolitiken , och fick mot slutet av sin karriär epitetet legendarisk. Larssons stora stadshistoriska verk och självbiografi Mitt liv i Stadshuset (1977) kom att kallas ett monument över en epok i Stockholms historia.