[editovat] Geografie
[editovat] Poloha a velikost
Norské moře zabírá jihovýchodní podmořskou pánev mezi Grónskem a Skandinávií, severozápadní pánev zabírá Grónské moře. Na severozápadě tvoří jeho hranici linie z�Gerpiru, nejvýchodnějšího bodu Islandu, přes faerský ostrov Fugloy na bod, který tvoří 61.�rovnoběžka, a poledník 0°�53′ západní délky. Tato linie tvoří hranici s�otevřeným severním Atlantikem. Odtud tvoří hranici až k�Norskému pobřeží 61. rovnoběžka. Jihovýchodní hranici tvoří norské pobřeží od 61. rovnoběžky po Nordkapp. Hranici s�Barentsovým mořem tvoří linie z�Nordkappu přes Medvědí ostrov k�nejjižnějšímu bodu ostrova Západní Špicberky. Svah, který dělí podmořskou pánev od šelfového Barentsova moře, probíhá podél 16. poledníku východní délky k�severu mnoho kilometrů jihovýchodně od tradiční hranice. Na severu probíhá hranice ze souostroví Špicberky přes ostrov Jan Mayen zpět k�nejvýchodnějšímu bodu Islandu, Gerpiru, a sleduje podmořský práh, který dělí norskou a grónskou podmořskou pánev. Norské moře má rozlohu 1383 miliónu km² a objem 2408 milióny km³, je v�průměru 2 kilometry hluboké. Podmořské prahy a kontinentální svahy oddělují Norské moře od sousedních mořských oblastí. Na jihu leží Severní moře na evropském kontinentálním šelfu, na východě Barentsovo moře na euroasijském kontinentálním šelfu. Na západě tvoří hranici s�Atlantikem jižní části skotsko-grónského hřbetu. Hřbet leží v�hloubce jen 500 metrů, jen na několika místech dosahuje hloubky 850 metrů. Na severu leží hřbet Jan Mayen a Mohnův hřbet, které se nacházejí v�hloubce 2000 metrů, některá jejich sedla dosahují hloubky 2600 metrů.
[editovat] Vznik a tvar
Norské moře vzniklo přibližně před 250 milióny lety, kdy se evropská kontinentální deska s�Norskem a severoamerická kontinentální deska s�Grónskem začaly pohybovat směrem od sebe. Předchozí úzké šelfové moře mezi Norskem a Grónskem se začalo rozšiřovat a prohlubovat.
Kontinentální svah začíná zhruba tam, kde před 250 milióny lety byla hranice mezi Norskem a Grónskem. Na severu probíhá východně od souostroví Špicberky, na jihozápadě probíhá mezi Velkou Británií a Faerskými ostrovy. Z�části jej vytvořily velké sesuvy, z�nichž sesuv Storega před 8000 lety byl příčinou gigantické vlny tsunami na pobřeží Severního moře. V�oblasti kontinentálního svahu se nachází bohatá loviště ryb a korálové útesy.
Pobřeží Norského moře je silně ovlivněno ledovými dobami uplynulých tří miliónů let. Velké, mnoho kilometrů vysoké kontinentální ledovce se sunuly především v�Norsku do moře a vytvořily hluboká otevřená údolí a fjordy. Materiál, který ledovce před sebou nahrnuly do moře, zvětšil kontinentální šelf před pobřežím a rozšířil oblast mezi kontinentálním svahem a pevninou. Velice zřetelné je na mapě rozšíření šelfu u�norského pobřeží mezi souostrovím Lofoty a Halter Hank.
Norský kontinentální šelf je 40 až 200� km široký, na rozdíl od šelfu Severního nebo Barentsova moře je jeho reliéf formován bývalými ledovci. Nepravidelné mělčiny a vyvýšeniny s�převýšením 100 metrů jsou rozdělené častými kanály až o�hloubce 200 metrů. Mezi nimi se často nachází propadliny a příkopy, které dosahují hloubky až 400 metrů. Vyvýšeniny mezi příkopy se na konci doby ledové na krátkou dobu nacházely nad hladinou moře nebo těsně pod ní. Jejich složení se podobá složení hornin na pobřeží, jde o směs štěrku, písku a bláta. Jemnější materiál jako např. hlína a jíl byl naplaven do sníženin mezi mělčinami a tvoří dno mnoha příkopů. V�některých příkopech jsou silné podmořské proudy, takže se v�nich nemohl uložit žádný materiál; dno těchto příkopů je takové, jak jej zanechaly doby ledové, především zde mají trdliště mnohé druhy ryb.
V�hlubinách Norského moře se nacházejí dvě pánve, které jsou odděleny hlubokým prahem na dně mezi Vøring Plateau a ostrovem Jan Mayen. Jižní pánev je větší a na značné části rozlohy dosahuje hloubky 3500 až skoro 4000 metrů. Severní pánev je menší a mělčí, dosahuje v�průměru hloubek 3200 až 3300 metrů, má ale místa, která dosahují hloubky až 3500 metrů. Práh mezi pánvemi je na nejhlubším místě 3000 metrů pod mořskou hladinu.
Na pobřeží Norského moře se nachází mnoho tisíc ostrovů, nejznámější jsou souostroví Lofoty a�Vesterály.
[editovat] Hydrologie
V�Norském moři se střetávají čtyři vodní masy, které částečně vznikají v�severním Atlantiku, částečně v�Severním ledovém oceánu. V�Norském moři se promíchají a utvoří nové mořské proudy, které mají základní význam pro klima Arktidy a globální mořské proudění. Ze severního Atlantiku přichází teplý, slaný Severoatlantický proud, ze Severního moře přichází teplý, ale méně slaný Norský proud. Z�jihozápadu přichází arktický Východoislandský proud, což je odnož Grónského proudu. Jeho vody lze najít hlavně ve středních hloubkách moře. Hlubokým mořem přichází arktická hlubinná voda, která se zde nakonec mění v�hlubinnou vodu Norského moře.
[editovat] Povrchové mořské proudy
Hydrologie povrchových vod je hlavně ovlivňována vodou ze severního Atlantiku, kam teče rychlostí 10 sverdrupů. Dosahuje hloubky maximálně 700 metrů v�prostoru Lofotských ostrovů, na většině své rozlohy dosahuje hloubky 400 až 500 metrů. Do Norského moře přichází především Faersko-shetlanským kanálem a má vysokou salinitu 34,3�‰. Voda pochází hlavně ze Severoatlantického proudu, proudila ale především přes Biskajský záliv kolem evropského kontinentálního svahu, kde v�jižních zeměpisných šířkách výpar vedl k�vysoké salinitě vody. V�menší množství proudí voda přímo ze Severoatlantického proudu přes Grónsko-skotský příkop mezi Faerskými ostrovy a Islandem do Norského moře. Voda v�příkopu má salinitu 34�‰ až 35,2�‰. Množství vody podléhá silným sezónním změnám a v�zimě může být dvakrát větší než v�létě. Voda Severoatlantického proudu sebou nese velké množství tepla a je příčinou toho, že klima v�severní Evropě je mnohem teplejší a přívětivější než ve stejných zeměpisných šířkách na celé planetě. V�průlivu mezi Shetlandy a Faerskými ostrovy má voda teplotu 9,5 stupně Celsia, na cestě ke Špicberkům se ochladí na pět stupňů Celsia a svoji energii předá okolnímu prostředí. Odhady vychází z�toho, že tepelný výkon přenášený vodou proudící z�Atlantiku do Norského moře je 250 terawattů. Voda ze Severního moře a z�toho důvodu i�voda z�Baltského moře, a tím voda z�velké části severoevropského povodí teče podél norského pobřeží k�severu do Norského moře. Tato voda představuje s�porovnání s�vodou z�Atlantiku relativně malé množství. Voda podléhá silným sezónním a ročním změnám, v�různých ročních obdobích má jinou teplotu a salinitu. Dlouhodobá měření v�50 metrové hloubce u�norského pobřeží doložily teplotu 11,3 stupňů Celsia v�září na 63. rovnoběžce norského pobřeží a minimum 3,9 stupně Celsia u�Nordkappu v�březnu. Salinita leží mezi 34,3�‰ až 34,6�‰. Celoročně je salinita nejnižší na jaře, kdy sladká voda z�tání sněhu teče do moře, kde se mísí se slanou a zmenšuje tak salinitu. Přímo do Norského moře tečou norské řeky ze severozápadní strany Skandinávského pohoří. Na severu probíhá hranice povodí s�Baltským mořem přibližně na norsko-švédské a norsko-finské hranici, v�Norsku probíhá na hlavním hřebenu Skandinávského pohoří. Velké řeky, které tečou do Norského moře, jsou Namsen, Ranelva a Vefsna. Všechny tyto řeky jsou relativně krátké, ale díky poloze na návětrné straně Skandinávského pohoří jsou na vodu nejbohatšími řekami Skandinávie. Přesto ale klesá směrem od jihu k�severu teplota a zvyšuje se salinita.
Částečně proudí teplá voda z�Atlantiku dál do Grónského moře a odtéká z�Norského moře Západošpicberským proudem, který teče rychlostí tří sverdrupů přes Grónské moře do Severního ledového oceánu a tam má velký vliv na celkové klimatické podmínky okolních oblastí. Další povrchová voda, přibližně jeden sverdrup, teče podél norského pobřeží do Barentsova moře. V�Norském moři se většina povrchové vody ochladí, čímž se změní její hustota, a proto klesne do větších hloubek, kde vytlačí původní vodu, která následně teče zpět do severního Atlantiku.
Arktická voda z�Východoislandského proudu se nachází především v�jihozápadní části moře, v�blízkosti Grónska, blízko hladiny moře. Také tato voda podléhá silným sezónním změnám. Její průměrná teplota leží pod třemi stupni Celsia a salinita mezi 34,7 ‰ až 34,9 ‰. Podíl, která tato voda zabírá na povrchu moře, závisí na síle Východoislandského proudu, která je zase ovlivněna severoatlantickou oscilací, rozdílem tlaku mezi islandskou tlakovou níží a azorskou tlakovou výší. Čím je větší rozdíl mezi tlakovou níží a tlakovou výší, tím je silnější Východoislanský proud a tím více arktické vody je na povrchu moře.
[editovat] Hlubinné mořské proudy
S�Grónským mořem a dále s�Severním ledovým oceánem je Norské moře spojené úžinou Fram (anglicky Fram Strait), která dosahuje hloubky až 2600 metrů. Hlubokomořské vody Norského moře (anglicky NSDW - Norwegian Sea deep water) v�hloubkách více než 2000 metrů jsou homogenním typem vody se salinitou 31,91�‰, která má jen malou výměnu vody s�okolním oceánem. Její teplota leží pod bodem mrazu a na dně moře klesá na -1 stupeň Celsia. Voda tam převážně teče jedním kanálem z�Grónského moře v�hloubce 2000 metrů severně od ostrova Jan Mayen. Přes změny teploty a tím i�hustoty vody došlo v�minulých letech k�obrácení toku vody v�podmořském kanále. Na rozdíl od okolních moří a jejich hlubokomořských oblastí má Norské moře ve svých hlubinách nejvyšší podíl živin, ale nejnižší podíl kyslíku a nejméně stop po lidské činnosti a patří mezi vody s�nejdelší dobou bez jakékoliv výměny a s�vodami okolních moří.
Výměnu vody s�Atlantikem omezuje mělký Skotsko-grónský hřbet mezi Skotskem a Grónskem, který je výběžkem Středoatlantického hřbetu. Jen čtyři místa Skotsko-grónského hřbetu jsou hlubší než 500 metrů. Jsou to kanál v�Faerské mělčině (850 metrů), některá místa Islandsko-faerského hřbetu (600 metrů), Wyvillův-Thomsonův hřbet (620 metrů) a mezi Grónskem a Islandem Dánský průliv (850 metrů). Ale i�tam je hloubka 850 metrů vysoko nad dosahem hlubinné vody Norského moře, která tak nemá výměnu vody se zbytkem Atlantiku. Zde teče studená, hustá voda, bývalá teplá voda Golfského proudu, která klesla do hlubin z Norského a Grónského moře voda zpět do Atlantiku. Přes kanál v�faerské mělčině teče 1,9 sverdrupů vody zpět do Atlantiku, v�různých místech Islandsko-faerského hřbetu teče 1,1 sverdrupů vody, přes Wyvillův-Thomsonův hřbet dalším 0,1 sverdrupů vody. Při turbulencích, které vznikají, když hlubinná voda za Grónsko-skotským hřbetem padá do hlubin Atlantiku a slévá se s�okolní vodou oceánu a tvoří hlubinnou vodu severního Atlantiku, vzniká hlubinný severoatlantický proud, jeden z�nejdůležitějších mořských proudů, které udržují termohalinního výměníku v�chodu a hluboký oceán zásobují kyslíkem.
[editovat] Klima
Jako pumpa termohalinního výměníku má Norské moře důležitou roli pro celosvětové klima. Norské moře je cílem mnoha výzkumných projektů. Regionální klima se velmi liší od klimatu na stejné zeměpisné šířce jinde. Nejen na pobřeží moře a v�jeho dosahu je průměrná teplota o�10 stupňů Celsia vyšší než jinde na stejné zeměpisné šířce, ale jsou také rozdíly v�dlouhodobých průměrných teplotách. Teplota v�letech 1920 až 1960 ležela celosvětově nad dlouhodobým průměrem, zatímco v�Norském moři průměrná teplota klesla. Také se zřetelně snížila četnost bouří. Ve 120 letech, kdy existuje přesné měření teplot, byl od roku 1880 do roku 1910 častý výskyt bouří. Jejich četnost poté až do roku 1960 zřetelně polevila. Od té doby je výskyt bouří opět na úrovni let 1880 až 1910.
V�protikladu ke�Grónskému moři (a jiným mořím Arktidy) Norské moře nikdy nezamrzá. V�zimních měsících je to důležitým faktorem arktického klimatu, kdy velmi chladný vzduch se dostává nad Norské moře a ve větším měřítku vzniká konvekce. V�severní části Norského moře probíhá izoterma 10 stupňů Celsia, na jihu má nejteplejší letní měsíc průměrnou teplotu 10 stupňů Celsia a často bývá považován za jižní hranici Arktidy. V�zimních měsících má většinou Norské moře nejnižší tlak vzduchu v�celé Arktidě a je místem vzniku oblastí nízkého tlaku, islandské tlakové níže, zčásti zde vznikají polární bouře se závažnými následky na pobřeží severozápadní Evropy.
[editovat] Fauna a flóra
Norské moře tvoří přechod mezi boreálními a arktickými podmínkami, v�Norském moři se vyskytují živočichové obou klimatických pásem. Jižní hranice leží v�oblasti Nordkappu, Islandu a ve středu Norského moře, zatímco severní hranice boreálních druhů je na hranici Norského a Grónského moře, případně Norského, Barentsova a Karského moře. Některé, jako mlž hřebenatka islandská (Chlamys islandica) nebo ryba huňáček severní (Mallotus villosus), jsou specializováni na prostor mezi Atlantikem a Arktidou.
[editovat] Plankton a živočichové žijící na dně moře
Život se v�Norském moři koncentruje, podobně jako v�jiných mořích, do horních vrstev vody. Odhady pro celý severní Atlantik říkají, že jen 2 procenta produkce biomasy se odehrává v�hloubkách pod 1000 metrů a 1,2 procenta na dně moře.
Kvetení rostlinného planktonu, charakterizované maximální koncentrací chlorofylu, probíhá v�průměru okolo 20. května, s�tím, že se posouvá od jihu k�severu v�období od poloviny dubna a poloviny června. Dominující rostlinný plankton tvoří rozsivky, z�nichž hrají důležitou roli především druhy Thalassiosira a Chaetoceros. Po jarním kvetení tvoří nejvýznamnější druh mořské řasy Phaeocystis pouchetii. Vzniklý rostlinný plankton je velice důležitý pro celý ekosystém, jelikož se jím živí další mořští živočichové. Nejvíce biomasy ze zooplanktonu vyprodukují klanonožci Calanus finmarchicus a Calanus hyperboreus, přičemž Calanus finmarchinus je zhruba čtyřikrát četnější než Calanus hyperboreus, a vyskytuje se především v atlantických vodách, zatímco Calanus hyperboreus je početnější ve vodách arktických. Oba zmíněné druhy klanonožců jsou hlavní potravní složkou mnoha ryb či větších dravých korýšů, z�nichž největší podíl na biomase tvoří tzv. kril. Produkce planktonu však v�jednotlivých letech silně kolísá. V�roce 1995 produkoval Calanus finmarchinus 28 g/m2 sušiny, o�dva roky později 8 g/m2. Stav ryb, pro které je Calanus finmarchinus obživou, kolísá v�uvedených letech ve stejném poměru.
Nejdůležitějšími druhy krilu v�Norském moři jsou korýši Meganyctiphanes norvegica, Thysanoessa inermis a Thysanoessa longicaudata. Dalšími důležitými druhy zooplanktonu jsou různonožci ze skupiny Hyperiidea. V�protikladu ke�Grónskému moři jsou silně zastoupeny kalcifikující řasy ze skupin Coccolithophorales a Globigerinida. Z�živočichů žijících na dně moře hrají u�souostroví Špicberky a na euroasijském kontinentálním šelfu Barentsova moře v�potravě ryb důležitou roli chladnovodní krevety, především pro tresky. Jejich nejčastější výskyt je v�hloubkách mezi 200 a 300 metry. Zvláštností jsou v�Norském moři korálové útesy chladnomilného korálu turbinatky větvené (Lophelia pertusa). Chladnomilné korály jsou rozšířené v�okrajových zónách severního Atlantiku, nikde se ale nevyskytují v�takovém množství jako na norském kontinentálním svahu. Tvoří důležitou složku životního prostředí různých druhů ryb. Také různé druhy rohovitek (další skupiny korálů) tvoří celé podmořské lesy. Korálové útesy však začínají být v�ohrožení, protože je ničí moderní vlečné sítě pro lov ryb tažené po dně moře.
[editovat] Ryby
Vody Norského moře u�pobřeží Norska jsou jedním z�nejdůležitějších trdlišť sledě v�severním Atlantiku, líhnutí zde probíhá v�březnu. Larvy sleďů stoupají k�povrchu moře a jsou pobřežními proudy přenášeny směrem k�severu. Menší díl populace sledě zůstává v�pobřežních fjordech a u�pobřeží Norska, větší díl tráví letní měsíce v�Barentsově moři, kde se živí planktonem bohatým na živiny. S�dosažením pohlavní dospělosti se sledi vrací zpět do Norského moře. Početnost sleďů v�průběhu let silně kolísá. S�nástupem mírnějšího klimatu po roce 1920 byl zaznamenán vzestup jejich stavu, až kolem roku 1970 jejich populace zkolabovaly, protože byly zdecimovány nadměrným rybolovem. Biomasa vylíhnutých sleďů klesla z�11 miliónů tun v�roce 1956 prakticky na nulu v�roce 1970. Zbylé ryby se vyhýbaly otevřenému moři a pohybovaly se z�jednoho velkého fjordu jen do pobřežních vod Norska. Výpadek nejdůležitějšího požírače planktonu a zároveň nejdůležitějšího zdroje potravy měl vážné následky pro ekosystém Norského a Barentsova moře.
Od té doby platí přísnější předpisy na ochranu životního prostředí a spolu se zvýšením teplot moře populace sledě od roku 1987 opět stoupá. Od roku 1990 se sleď opět vyskytuje ve větším množství na otevřeném moři, od roku 2004 existují opět hejna, která přezimovávají v�Norském moři. Návrat sledě pokračoval přes decimování populací tresky obecné a huňáčka severního. Přestože huňáček severní ztratil s�vymizením sledě potravního konkurenta, zvýšení teploty moře v�80. letech 20. století vedlo k�jeho zmizení z�Norského moře. Za prvé změnou životního prostředí se snížila produkce zooplanktonu, za druhé se znovu vyskytovaly mladé populace sleďů, které mladým populacím huňáčka severního sežraly všechen zooplankton, a to vedlo ke zkolabování populace huňáčka. Ve stejné době rostly větší exempláře tak rychle, že veškerá starší populace padla za oběť rybolovu. Z�tohoto důvodu vymizením huňáčka severního zmizela potrava tresky obecné. Tím vypadl huňáček severní jako potrava tresek a sledi byli ještě příliš malí, aby jej jako potrava tresek mohli nahradit. U�tresek se vyvinul silný sklon ke kanibalismu, zbytek padl za oběť tuleňům a a mořským ptákům, kteří také trpěli zmizením huňáčka severního. Tím došlo v�krátké době k�snížení populace tresky na zlomek původního stavu.
Prospěch z�extrémního snížení stavu sledě měla treska modravá (Micromesistius poutassou), která je v�současné době v�Norském moři největším požíračem planktonu, a huňáček severní. Treska modravá se tře západně od Britských ostrovů. Mořské proudy nesou larvy ryb do Norského moře a dospělí jedinci tam také plavou, aby využili v�Norském moři bohatou nabídku potravy. Mladí jedinci ryb tráví léto a další měsíce až do února na norském pobřeží, aby se vrátili do vod západně od Skotska.
Norsko-arktická treska obecná je rozšířena v�Barentsově moři a ve vodách okolo souostroví Špicberky. Ve zbývajícím Norském moři dochází pouze k�jejímu rozmnožování, trdliště leží u�pobřeží Lofotských ostrovů, larvy se nechávají nést mořskými proudy zpět do Barentsova moře a ke Špickerkům. Další druhy ryb, které pobřeží Norského moře využívají jako trdliště, je treska skvrnitá (Melanogrammus aeglefinus) a treska tmavá (Pollachius virens). Komerčně se využívají velká hejna makrel, které mají též trdliště západně od Britských ostrovů a v�Norském moři nacházejí zdroj obživy. V�korálových útesech Norského moře žijí různé druhy ryb rodu Sebastes, z�nichž nejznámější je okouník mořský (S. marinus).
[editovat] Ostatní mořští živočichové a ptáci
Z�velryb se v�Norském moři vyskytují ve větším množství plejtvák malý, keporkakové, plejtvák sejval a kosatka dravá. U�norského pobřeží se vyskytuje delfín bělonosý. Plejtváci jsou po staletích lovu větších druhů velryb s�převahou nejpočetnějším druhem velryb v�Norském moři. Kromě kosatky jsou ostatní druhy cestovatelé, kteří připlouvají v�letních měsících, aby využily potravních možností Norského moře. Kosatky jsou naproti tomu vázané na hejna sleďů v�Norském moři a sledují je do jejich zimovišť. Plejtváci jsou dodnes v�Norsku a na Islandu loveni. Jejich celková populace se odhaduje na 110 tisíc jedinců v�severním Atlantiku, přičemž Norsko ročně povolí ulovit zhruba tisíc jedinců. V�dřívějších dobách se velryby zpracovávaly na rybí tuk, v�současnosti se konzumuje velrybí maso.
Velryba grónská, která patřila k�největším požíračům planktonu v�Norském moři, kvůli intenzívnímu lovu v�19. � století z�moře zmizela a je považována v�severním Atlantiku za vyhynulou. Totéž se dá říci o�plejtváku obrovském, jenž byl velice četný mezi ostrovem Jan Mayen a souostrovím Špicberky. V�dnešní době žije v�severním Atlantiku sotva několik exemplářů. Ve vzácných případech lze v�Norském moři spatřit vorvaňovce anarnaka. Další druhy zvířat, které žijí v�Norském moři a živí se rybami, jsou tuleň (čepcol hřebenatý, tuleň grónský) a krakatice Gonatus fabricii.
Důležitými vodními ptáky v�Norském moři jsou papuchalk bělobradý, racek tříprstý a alkoun úzkozobý. Papuchalk a alkoun byli těžce postiženi kolapsem populace sledě. Papuchalkové na Lofotech neměli potravní alternativu k�mladým sleďům, po mnoho následujících let tak neměli žádná mláďata a v�dalších letech nepřežilo okolo 50 procent vylíhnutých mláďat.
[editovat] Lidé a moře
Velká část Norského moře je nárokována Norskem a dalšími pobřežními státy, Islandem a okolo Faerských ostrovů Dánskem, jako výlučná ekonomická zóna. Norsko od roku 2004 nárokuje dvanáctimílovou zónu jako teritoriální vody. Od roku 1976 nárokuje Norsko 200 mílovou výlučnou ekonomickou zónu, a díky ostrovu Jan Mayen a souostroví Špicberky tak jihovýchodní, severovýchodní a severozápadní část moře. Jihozápadní část moře leží v�dosahu Islandu a Faerských ostrovů. Pro lov sleďů přiděluje jednotlivým zemích pevné kvóty Komise pro rybolov v severovýchodním Atlantiku (NEAFC). Důvodem je ochrana populace sledě. V�poslední době komise přiděluje kvóty i�pro ostatní druhy ryb.
Mimo přímé následky rybolovu a velrybářství ovlivňuje člověk životní prostředí Norského moře i�nepřímo. I�když je Norské moře celkově v�dobré kondici, je jeho ekosystém vystaven nejen klimatickému stresu, ale je také obětí znečištění. Do Norského moře se dostávají radioaktivní látky, které sem nesou mořské proudy od evropských břehů. Velkou roli zde hraje britský jaderný komplex Sellafield; celkově je britský jaderný průmysl největším jednotlivým zdrojem škodlivin plynoucích do Norského moře. V�Norsku a v�jeho pobřežních vodách ohrožují moře emise ropného průmyslu, únik škodlivin při těžbě ropy v�moři. Britské námořnictvo po dvou světových válkách potopilo v�moři neznámé množství munice a bojových chemických látek, přičemž menší část skončila i v�Norském moři. V�ochraně životního prostředí spadá Norské moře především pod OSPAR, Konvenci pro ochranu mořského životního prostředí v�severovýchodním Atlantiku.
[editovat] Lov ryb a velryb
Na lov tresek zavedly Norsko a Rusko po ustavení 200 mílového výlučného hospodářského pásma v�Norském a Barentsově moři kvóty. Přestože se detailně určují kvóty ryb na každou jednotlivou rybářskou loď, stavy tresek se stále snižují.
Rybolov se v�oblasti Lofot provozuje již po několik staletí. Neúrodné a vzdálené ostrovy mají ve svých pobřežních vodách jednu z�nejbohatších oblastí rybolovu v�Evropě. Tresky z�velké části Atlantiku připlouvají v�zimě do pobřežních vod Lofotských ostrovů, aby se zde třely. Rybáři je lovili vlasci a do sítí, sušená treska byla do konce 19.�století hlavní exportním produktem Norska a nejdůležitějším hospodářským odvětvím severního Norska. Jeden ze zdrojů popisuje v�roce 1879 ostrovy:
Kvůli početným mořským proudům a velkému množství bouří zde byl rybolov velice nebezpečný. Podle odhadů třetina rybářů našla smrt na moři za větrného dne, jako bylo „smrtelné pondělí“ v�roce 1821, kdy zemřelo na moři během jednoho dne několik stovek rybářů.
Velice důležitou roli hrálo velrybářství. Angličan Stephen Bennet začal na Medvědím ostrově decimovat velká stáda mrože ledního. V�dalších letech potkávali objevitelé z�britské Moskevské společnosti, která původně hledala mořskou cestu severozápadní pasáží, stále ve vodách Norského moře velké skupiny velryb. Ostrov Jan Mayen se stal v�17.�století nejdůležitějším výchozím bodem v�Norském a Grónském moři pro holandské lovce velryb.
Lovila se především velryba grónská, které se podle odhadů na počátku 16.�století vodách mezi ostrovem Jan Mayen a Špicberky nacházelo 25�000 kusů. V�těchto vodách kromě Holanďanů lovili Dánové a velrybáři z�hansovního města Hamburk, později dominovali Britové, a konečně v�19.�století se velrybářským národem stali Norové.
V období 1615–1820 se okolí ostrova Jan Mayen, Špicberky, okolí Medvědího ostrova a Grónska stalo největším lovištěm velryb na světě. Počátkem 20.�století byly stavy velryb tak nízké, že se jejich komerční lov vyplatil již jen v�okolí souostroví Špicberky. V�roce 1903 uskutečnil Christen Christensen do vod jeho okolí výpravu na plejtváky obrovské, ale do roku 1912 se jejich stavy snížily natolik, že se komerční lov již dále nevyplatil.
S�rozvojem techniky se počet velrybářů snižoval, ale počet ulovených velryb zůstal stejný nebo se zvyšoval. Za 40 let mezi lety 1864 až 1904 ulovili jen norští velrybáři 40�000 velryb. V první řadě se jednalo o�plejtvákovité, lovili se především kvůli tuku. Norové, později i�Švédové – především Svend Foyn – vyvinuli metody lovu velryb, které se později staly standardem pro moderní velrybářství a velmi vážně ohrozily stavy velryb. Dělo pro vystřelování harpun s�explozívní hlavicí mělo světovou premiéru v�Norském moři, stejně jako loď pro průmyslové zpracování ryb, nádrž na olej, která nahradila jednotlivé sudy, i vaření velrybího tuku v�tlakovém hrnci na palubě lodi.
[editovat] Kraken a malstróm
Norské moře leželo po mnoho staletí na okraji známého světa. Bylo proto obestřeno legendami. V�moři se má zdržovat obří hlavonožec kraken a potápět celé lodě. Ještě Encyclopaedia Metropolitana z�roku 1845 v�několikastránkovém příspěvku od Erika Pontoppidana píše o�největší obludě, jež se vyskytuje ve moři. Popis zní: „Obluda má průměr několika anglických mil, má rohy a může loď bez jakékoliv námahy stáhnout do mořských hlubin.“ Legenda má pravděpodobně původ v�historickém díle Olause Magnuse Historia de gentibus septentrionalibus z�roku 1539, kde je popis krakena a strašlivého mořského hada, jakož i�obřího víru malstrómu.
Mezi Lofotskými ostrovy Moskenesøy a Værøy se objevuje silný mořský vír moskenstraumen, který do evropských dějin vešel jako malstróm a dal jméno celému druhu vírů. Byl jmenován již v Eddě a stával se motivem pro malíře a básníky od Edgara Allana Poea až po moderní autory komiksů. Ve Dvaceti tisících mílích pod mořem o malstrómu napsal Jules Verne:
I když je uvedený románový popis značnou nadsázkou, malstróm u Lofotských ostrovů skutečně vzniká díky specifickým vlastnostem přílivu a odlivu a zvláštní topografii mořského dna. Je jedním z největších mořských vírů svého druhu. Na rozdíl od ostatních vírů nevzniká v průlivu či zátoce, ale na otevřeném moři. Má průměr 40 až 50 metrů a může ohrozit malé rybářské lodě, které na přelomu středověku a novověku vyplouvaly na moře. Vír přitahuje malá mořská zvířata, za nimiž se stahují tresky, které se jimi živí, za nimi zas k malstrómu připlouvají rybářské lodě.
Malstróm se stal slavným i díky stejnojmenné básni Alfreda Tennysona, hraje roli v�Bílé velrybě Hermana Melvilla a je po něm pojmenována horská dráha v�Disneyparku.
[editovat] Objevitelé a oceánografové
Na ryby bohaté pobřeží severního Norska bylo osídlené již dříve, než vznikly první písemné prameny. Obyvatelé pobřeží byli dobří námořníci a za časů Vikingů osídlili Island a Grónsko a využívali trasy ležící západně od Norského moře při svých plavbách Atlantikem. Osady na Islandu a v�Grónsku ležely převážně na teplejším západním pobřeží ostrovů. První spolehlivější mapa severní Evropy Carta marina z�roku 1539 zobrazuje Norské moře jen jako pobřeží a nezobrazuje nic severně od Nordkappu. Norské moře mimo pobřeží se na mapy dostalo v�17.� století: v�první řadě jako část tedy hledané severovýchodní pasáže, dále jako bohaté loviště velryb.
Jan Mayen byl objeven roku 1607 a v�následujících desetiletích se z�něj stala důležitá základna holandských velrybářů. Holanďan Willem Barents objevil Špicberky a Medvědí ostrov. Špicberky byly po staletí základnou ruských lovců mrožů. Ostrovy na okraji Norského moře byly rychle rozděleny mezi sféry vlivu pobřežních států. V�době vrcholícího lovu velryb bylo v�okolí souostroví Špicberky 300 rybářských lodí ročně s�dvanáctitisícovou posádkou, z�nichž se v�přístavech vždy nacházela současně velmi jen malá část lodí. Později přibyli k�velrybářům námořníci hledající severovýchodní a severozápadní pasáž a polární expedice. První měření hloubky Norského moře uskutečnil v�roce 1773 Constatine Phips na palubě lodi HMS Racehorse během své polární expedice a naměřil hloubku 683 fathomů (1249 metrů).
V�pozdním 19. století začal v�Norském moři oceánografický průzkum. Pokles stavů tresek a sleďů u�Lofotského pobřeží donutil norskou vládu vyslat expedice s�měřícími přístroji. Zoolog Georg Sars a meteorolog Henrik Mohn přesvědčili norské ministerstvo vnitřních věcí v�roce 1874, že neexistují poznatky o�Norském moři mimo norské pobřeží a že poznatky musí být získány; příkladem jim byl Angličan Charles Wyville Thomson. Léta roků 1876 až 1878 strávili na lodi Vøringen v�prostoru Norského moře. Výsledky expedic shrnul Mohn v�publikaci Proudy Norského moře, kde poprvé představil dynamický model mořských proudů, do kterých zahrnul vítr, rozdíly tlaku vzduchu, teplotu moře a salinitu. Poprvé tak byla zveřejněna podložená zpráva o�proudech v Norském moři.
[editovat] Lodní doprava
Pobřeží Norského moře je řídce osídlené, pobřeží Severního ledového oceánu a jeho okrajová moře neměla až do 20. století prakticky žádné osídlení. Lodní doprava existovala po mnoho staletí jen pro rybářství či velrybářství nebo spojovala místa při pobřeží. Moře bylo nejdůležitější norskou spojnicí míst na pobřeží, lodní doprava však byla velice řídká. Na trasách podél pobřeží existuje již od konce 19. století lodní spojení mezi hustě zalidněným jižním Norskem a pobřežím severního Norska, kde vykonává přepravu osob a zboží minimálně jedna loď denně. Na významu nabyla lodní trasa Norským mořem vybudováním ruského, případně sovětského vojenského námořnictva v�Barentsově moři i pro lepší spojení tamějších přístavů se světem. Cesta Norským mořem je mnohem hůře kontrolovatelná ostatními námořními mocnostmi než ostatní námořní spojení Ruska či Sovětského svazu k�Atlantiku (Severní moře – Skagerrak – Kattegat – Baltské moře nebo Gibraltar – Středozemní moře – Bospor – Černé moře).
Norské moře tvoří přímé spojení ruských přístavů (Murmansk, Archangelsk a Kandalakša) se severním Atlantikem, které nikdy nezamrzá. Toto nabylo na významu ve 20. století, kdy přístavy v�Baltském a Černém moři byly odříznuty od zbytku Ruska a cesty mimo Rusko neexistovaly. Vojensky důležité se staly za 2. světové války, kdy konvoje z�USA využívaly toto spojení. Z�USA vyplulo 811 lodí, z�toho 720 doplulo do ruských přístavů. Hmotnost zboží byla 4 milióny tun, bylo dodáno 5000 tanků a 7000 letadel. Spojenci ztratili v�při konvojích 18 válečných a 89 obchodních lodí, německé námořnictvo ztratilo bitevní křižník Scharnhorst, tři křižníky, 38 ponorek a mnoho letadel.
V�létě pluly konvoje Grónským mořem, v�zimě je donutilo zalednění plout blíže k�norskému pobřeží. Nejdůležitější boje německého námořnictva proti těmto konvojům, především operace Rosselsprung v�červnu 1942, bitva v Barentsově moře v�prosinci 1942 a námořní bitva u Nordkappu v�prosinci 1943, se uskutečnily na hranicích Barentsova a Norského moře a poblíž Nordkappu.
Na počátku studené války byly vztahy mezi státy východního a západního bloku na bodu mrazu, pozornost světa byla upřena především na střední Evropu. Norsko, především jeho východní část, se stalo prostorem pro špionážní a kontrolní akce.
Když Sovětský svaz začal v�šedesátých a sedmdesátých letech dvacátého století budovat severní flotilu, která se stala největší ze čtyř sovětských flotil, začalo Norské moře hrát důležitější strategickou roli. V�Norském moři se nepřetržitě zdržovaly velké flotily Sovětského svazu a NATO, ve strategickém plánování obou bloků hrálo Norské moře důležitou roli. Velké námořní manévry severní a baltské flotily daly Norskému moři u�části armády pojmenování Mare soveticum. Jednak tudy vedla cesta sovětských lodí do Atlantiku a tím směrem k�USA, dále měla značná část sovětské flotily základnu v�Murmansku, kousek za hranicemi Norského moře. Aby Sovětský svaz mohl chránit svoji flotilu, bylo nutné, aby byl schopen bránit Norské moře.
V�padesátých letech NATO plánovalo útok na Murmansk a zničení sovětských ponorek, v�dalších desetiletích byla strategie opatrnější. Hlavní důraz se kladl na prostor mezi Velkou Británií a Islandem, dále mezi Islandem a Grónskem. V�80. letech 20. století bylo Norské moře na přední linii obrany, bylo v�něm přítomno mnoho vojenských lodí a mělo být východiskem k�útoku na sovětské přístavy v�Barentsově moři. I�v�době uvolňování napětí mezi bloky bylo Norské moře svědkem mnoha „her na kočku a myš“ mezi sovětskými letadly a letadly NATO, mezi loděmi a především mezi ponorkami obou námořních mocností.
Pozůstatkem studené války v�Norském moři je jaderná ponorka K-278 Komsomolec, která se potopila v�roce 1989 jihozápadně od Medvědího ostrova. Kdyby do okolního moře unikly radioaktivní látky z�ponorky, mohlo by to způsobit značné škody na životním prostředí Norského moře.
Norské moře je součástí severovýchodní pasáže ze středoevropských přístavů do Asie. Lodní cesta mezi Evropou a Asií (Rotterdam – Tokio) přes Suezský průplav měří 21�100�km, cesta severovýchodní pasáží 14�100�km je tedy zřetelně kratší. Severovýchodní a severozápadní pasáž byly v�roce 2008 poprvé současně bez ledu.
V�budoucnosti bude pravděpodobně Rusko těžit ropu a zemní plyn v�pobřežních vodách Severního ledového oceánu a část ropy přepravovat do Evropy a Ameriky tankery. V�roce 2002 proplulo Norským mořem 166 ruských tankerů, v�roce 2015 jich má být 615 a mají mít třikrát větší objem.
[editovat] Zemní plyn
Nejdůležitějším produktem Norského moře nejsou v�současné době ryby, ale ropa a především zemní plyn. Naleziště v�Norském moři nejsou dosud zcela prozkoumána a otevřena, jsou považována za velice vydatná a mohla by produkovat zemní plyn po několik desetiletí. Protože Norsko má ze Severního moře bohaté zkušenosti s�těžbou ropy a zemního plynu i�s�jejich úpravou, nebyly žádné politické problémy, když bylo v�roce 1993 v�Norském moři otevřeno první ropné pole. V�roce 2001 následovalo otevření naleziště zemního plynu Huldra na hranicích se Severním mořem, jednoho z�největších těžních zařízení v�Norském moři.
Těžba zemního plynu v�Norském moři naráží na technické problémy, především na špatné počasí a mnohem větší hloubku moře než v�Severním moři. Těžba plynu do hloubky 500 metrů je dobře prozkoumána, vrty ve větší hloubce jsou teprve v�počáteční fázi. Vrty v�hloubkách více než půl kilometru se uskutečňují teprve od roku 1995, komerčně se využívá jen málo polí zemního plynu z�velkých hloubek moře. Nejdůležitějším ložiskem zemního plynu je v�současné době Ormen Lange, v�provozu je od roku 2007. Dle odhadů obsahuje 1,4x10¹³ kubických stop zemního plynu. Po nalezišti Troll by se mohlo stát nejdůležitějším norským polem zemního plynu. Je plynovodem Lengeled, v�současnosti nejdelším podmořským plynovodem na světě, napojeno na naleziště Sleipnir v�Severním moři, a tím na plynovody do přímořských států Severního moře. Další naleziště zemního plynu jsou v�přípravné fázi. Zvláštní výzvu představuje pole Kristin, ve kterém je tlak plynu prakticky stejný jako tlak, při kterém se tříští okolní horniny, což vede ke zpožďování zahájení těžby a k�technickým problémům.

Summary:
Norské moře (norsky Norskehavet) je okrajové moře Atlantského oceánu, které bývá někdy řazeno k�Severnímu ledovému oceánu. Tvoří důležité spojení mezi otevřeným severním Atlantikem a Severním ledovým oceánem. Moře leží mezi Norskem, Islandem, souostrovím Špicberky a ostrovem Jan Mayen a má rozlohu 1,383 miliónu km2. Na rozdíl od Severního moře, navazujícího na jihu, a Barentsova moře na severovýchodě není šelfovým mořem, ale dosahuje hloubky až 4000 metrů. Jeho dno je velice členité a bohaté na ložiska ropy a zemního plynu, pobřežní vody slouží jako trdliště mnoha druhům ryb.
Severoatlantský proud je příčinou vyrovnaných teplot vody po celý rok, které jsou zhruba o�10�°C vyšší než odpovídá stupni zeměpisné šířky. Spolu se sousedním Grónským mořem je Norské moře místem vzniku severoatlantského podmořského proudu (anglicky North Atlantic Deep Water); teplá voda Severoatlantského proudu s�vysokou salinitou se zde ochlazuje a klesá do hlubin oceánu. Norské moře je rozhodujícím místem pro vznik a udržení termohalinního výměníku světového oceánu.
Reliéf dna moře je tvořen dvěma výraznými podmořskými pánvemi – Norskou pánví a Lofotskou pánví. Od Grónského moře je Norské moře na dně odděleno Mohnovým hřbetem. Před zhruba osmi tisíci lety došlo v�Norském moři k�obrovskému podmořskému sesuvu Storrega, který měl za následek vlnu tsunami na pobřeží Norského a Severního moře.


[editovat] Popis
Název hory pochází z�překladu německého jména hory (německy Tannenberg), Jedlová hora, nyní Jedlová. Jedlová leží v�nejsevernější části České republiky, ve východní části Ústeckého kraje, v�okrese Děčín, v�jižní části Šluknovského výběžku, na území obce Jiřetín pod Jedlovou, asi 2�km jižně od centra obce. Tento vrch kuželového tvaru se tyčí do výšky 774�m�n.�m. a asi do výšky 200–250�m nad okolní krajinu. Horopisně se nachází v�západní části Krkonošsko-jesenické subprovincie v�centrální části Lužických hor. Je součástí Lužického hřbetu, je částí jeho západního okrsku – Jedlovského hřbetu, jehož je nejvyšším vrcholem. Z�Jedlové vybíhají dva hřbítky�– jeden východně na Tolštejn, druhý severně na Křížovou horu. Dalšími nejbližšími kopci viditelnými z�Jedlové jsou jižně Konopáč a Stožec, severovýchodně Malý Stožec.
Jedlová je tzv.�neovulkanický suk z�třetihorního miocénu. Spodní třetina hory se skládá z�relativně pevného křídového pískovce březeneckého souvrství, který byl dříve těžen pro stavební účely. Dnes již zarostlý lom se nachází na jižním úpatí. Vrchní dvě třetiny tvoří znělec obsahující krystaly sklovitého živce, který pronikl pískovcem při vulkanické činnosti. Pro znělec na Jedlové byla provedena radiometrická analýza, která dokazuje vulkanickou činnost před 31�±�4,8�miliony lety. Živec se často rozpadá na velké desky, místy seskupené do zdánlivé zdi (jihovýchodní svah a jih vrcholu), jinde vytváří suťová pole s�řídkou vegetací. Suťová pole nejsou typickými svahovými sedimenty, ale reziduálním reliktem mrazového zvětrávání především z�chladných období pleistocénu.
Přes vrchol hory vede hlavní evropské rozvodí, odvodňující toto území jižně Chřibskou Kamenicí, ústící do Kamenice, dále Labem do Severního moře, a severně Lužničkou, dále Mandavou, Lužickou Nisou a Odrou, ústící do Baltského moře. Na vrcholu Jedlové je roční teplotní průměr 5�°C.
Na severní straně hory jsou rozptýlené chalupy osady Jedlová, na úpatí severovýchodního svahu se rozkládá osada Rozhled. Na jižním úpatí je lesní nádraží Jedlová, přes které vedou železniční tratě 080 Jedlová�– Bakov nad Jizerou a 081 Rumburk�– Děčín. Mezi nádražím Jedlová a vrcholem hory je na zhruba 2�km převýšení 230�metrů. Při dobré viditelnosti lze přehlédnout celé Lužické hory, hřeben Jizerských hor, Ještěd, blízký hrad Tolštejn, Bezděz, Milešovku, Děčínský Sněžník i�vzdálenější hřeben Krušných hor. Na jižním úpatí hory leží také dva Jedlovské rybníky�– Velký Jedlovský rybník a severně od něj Malý Jedlovský rybník. Stával tu také třetí rybník, zvaný Hutní, dříve Rollteich. Své jméno dostal podle dnes již zaniklé sklářské huti Rollhütte. Hutní rybník je již vypuštěn, zbývající dva rybníky dnes slouží jako vodohospodářské nádrže a k�chovu ryb.
[editovat] Flóra
Jak již název hory napovídá, v�minulosti bývala pokryta především jedlemi. Vysoký jedlový les se dokonce v�roce 1890 stal důvodem pro stavbu rozhledny. V�současné době je vrchol hory zalesněn bučinou, i když se tam opět objevují malé plochy jedle bělokoré, ale také nepůvodního druhu borovice kleč. Porost na svazích tvoří převážně smrky s�příměsí jeřábu, na jihovýchodním svahu roste modřín evropský. Dále se zde vyskytují brusnicová keříčková společenstva, na stinných místech roste žebrovice různolistá a vranec jedlový. Tam, kde se zachovala mokrá rašeliniště, lze spatřit masožravou rosnatku okrouhlolistou a chráněný rojovník bahenní, který se mimo Jedlovou nikde jinde v�Lužických horách nevyskytuje. Zaznamenány zde byly i některé druhy orchidejí jako kruštík širokolistý, bradáček vejčitý, prstnatec Fuchsův a ohrožený druh pětiprstka žežulník. Lesy na Jedlové obhospodařuje státní podnik Lesy České republiky.
[editovat] Poškození lesa a změny biotopu
První poškození lesa imisemi se objevilo po roce 1970, přičemž vážné podoby nabylo na jaře roku 1977 a po zimě na přelomu let 1978 a 1979, jako důsledek spolupůsobení imisí a mimořádně nízkých teplot. Jedlová leží v�pásmu nejtěžšího poškození imisemi SO2 a její vrchol je jako jediné místo v�Lužických horách označen jako pásmo A. Imise pocházely převážně z�polské elektrárny Turów a z�německých elektráren Hirschfelde (již odstavená) a Hagenwerder (utlumená), které se nachází ve vzdálenosti 25–32�km, a z�německé elektrárny Boxberg (utlumená), vzdálené od Jedlové 50�km. Po odstavení či utlumení zdrojů znečištění na německé straně pokleslo množství imisí zhruba na polovinu. Předpokládá se, že les na Jedlové byl poškozen i fluorem; v�letech 1978 až 1982 dosáhly jeho koncentrace 0,3�μg/m³. V�letech 1986 až 1987 došlo po větrné kalamitě k�přemnožení kůrovce a lýkožrouta smrkového. Od prosince 1995 až do března 1996 byla Jedlová znovu poškozena sněhem a námrazou za současného působení imisí.
Imisní škody sice nedosáhly kalamitní úrovně, přesto však vedly k�částečné změně biotopu. Na některých místech se les po těžbě neobnovil a začaly se objevovat velké holiny. To vedlo i ke změně vodních poměrů v�půdě a vyschnutí rašeliniště na jižním svahu, kde následně zanikl bohatý porost rosnatky okrouhlolisté. Mezi smrčinami se rozšířil jeřáb obecný a traviny metlička křivolaká a třtina chloupkatá. V�prosvětleném lese začal prospívat také náprstník červený. V�současné době jsou dospělé a dospívající smrkové porosty vytěženy a obnovují se. Na mladých porostech lze pozorovat škody vzniklé loupáním jelení zvěří.
[editovat] Fauna
V�průběhu vegetačního období roku 1995 provedl Miroslav Honců z�Vlastivědného muzea v�České Lípě na kopci Jedlová a v�oblasti Jedlovských rybníků na jejím úpatí zoologický průzkum. Do jeho výsledků započítal též dřívější zjištění jiných badatelů. Dle závěrů této studie je kopec Jedlová poměrně chudý na bezobratlé živočichy, z�nichž se tu vyskytuje především několik horských druhů chvostoskoků, kobylek a střevlíků. Nalezeni byli též ohrožení mravenci lesní, na nichž zde překvapivě parazituje roztoč Anoetus formicarium, do té doby známý pouze z�Alp, kde se vyskytuje nad hranicí lesa. Mezi brouky byly nalezeny tři ohrožené druhy, a sice svižník polní a dva druhy střevlíků�– střevlík polní a Carabus problematicus. Kyselý podklad Jedlové způsobuje, že se zde, podobně jako na dalších kopcích Lužických hor, vyskytuje jen velmi málo měkkýšů.
Na Jedlové bylo nalezeno též 57�druhů obratlovců, z�nichž téměř všechny patří mezi typické druhy středoevropských listnatých a smíšených lesů. Většina těchto druhů se na území kopce rozmnožuje, nebo je tato oblast součástí jejich širšího teritoria. Mezi nimi bylo 10�druhů obojživelníků a plazů, 31�druhů ptáků a 16�druhů savců. Za nejvýznamnější je považován nález rejska horského, o němž se do té doby soudilo, že se v�Lužických horách vyskytuje pouze na německé straně. Průzkum prokázal také výskyt řady zvláště chráněných druhů zahrnutých ve vyhlášce 395/1992 Sb. o ochraně přírody a krajiny. Zdejšími kriticky ohroženými druhy druhy jsou skokan skřehotavý, zmije obecná a sokol stěhovavý. Další kriticky ohrožený druh, plch zahradní, byl na Jedlové naposledy zaznamenán roku 1940, ovšem jeho současný výskyt nelze zcela vyloučit. Silně ohroženými druhy jsou čolek horský, čolek obecný, ještěrka obecná, ještěrka živorodá, slepýš křehký, ledňáček říční a zmíněný rejsek horský. Silně ohrožený lejsek malý byl v�této lokalitě naposledy spatřen roku 1929. Ohroženými druhy jsou ropucha obecná, krkavec velký, ořešník kropenatý, ťuhýk obecný, vlaštovka obecná a černá forma veverky obecné. Z�lovné zvěře se na Jedlové vyskytují jeleni, srnci a zajíci. Právo myslivosti v�honitbě vykonává Myslivecké sdružení Jedlová.
Na Jedlové se v�pískovcových sedimentech také sporadicky objevují paleontologické nálezy prehistorické fauny z�dob, kdy území leželo na dně křídového moře. Patří sem nálezy 12�druhů mlžů rodu Inoceramus ze svrchního turonu až coniaku a v�lomu lze také najít stopy po lezení mořských raků.
[editovat] Sklářství
Uprostřed dnešní osady Rozhled, naproti rekreačnímu středisku Slovan, na louce hraničící s�Bílým potokem na severovýchodním úpatí hory, stávala v�polovině 14.�století sklářská huť, po níž se v�pozdějších listinách (např.�listina majitele tolštejnského panství Jiřího ze Šlejnic z�roku 1539) dochoval dnes již zaniklý název jejího stanoviště Gläsendorf. O�huti není známo mnoho informací, její činnost však dokládají archeologické nálezy zlomků užitkové a sklářské technické keramiky, nalezené při průzkumech v�letech 1989 a 1994. Huť byla pravděpodobně vypálena roku 1337 při dobývání hradu Tolštejna.
Na jižním úpatí hory, stávala barokní sklářská huť Rollhütte, kterou tu zřejmě roku 1680 založil Jan Kašpar Kittel ze Šumburku v�Jizerských horách a která pravděpodobně navazovala na starší huť, snad téhož názvu, někdy též uváděnou jako Jedlovská. Sklárna Rollhütte, která patřila k�významnějším sklářským hutím své doby, prodávala své výrobky jak na domácím trhu, tak v�cizině. Doložena je pravděpodobná výroba k�poctě tehdejších španělských králů – erb Kastilie a Leónu. Známé byly mj.�její výrobky lustrových ověsků. Kolem roku 1596 ji vlastnili páni z�Vartemberka, později patřila jinak neznámému Christophu Palmemu ze Svoru a posledními majiteli byli Kaspar Kittel a Johann Kittel z�Polevska. Huť zanikla v�roce 1739 následkem požáru, což dokládají jak pozdější písemné zprávy, tak také nálezy žárem deformovaných výrobků na místě jejího bývalého stanoviště. Stanoviště sklárny bylo zničeno budováním železnice v�roce 1868.
[editovat] Lom pod horou
Ve spodní části jižního svahu hory se nachází opuštěný pískovcový lom. Lom je zakreslen již na lesnické mapě z�roku 1860 a�kamenický mistr Stephan Winkler v�něm na přelomu 19.�a 20.�století zaměstnával kolem 100�dělníků. Byly zde těženy pevné, křemité, převážně lavicovité pískovce březenského souvrství. Vytěžený pískovec se vyvážel do Saska a je z�něj také postavena většina ostění i�kamenných schodů v�domech v�okolí hory. Těžba byla ukončena ve 30.�letech 20.�století. Na skále při vstupu do lomu je dodnes patrný portrét malého děvčátka vytesaného kameníky. Proč byl portrét vytesán, není známo.
Výška lomové stěny dosahuje až 6,5�metrů, výška odvalu v�předpolí lomu dosahuje až 12�metrů. Lom postupně zarostl lesem, je zde také naleziště rojovníku bahenního a rosnatky okrouhloulisté. Kromě rostlin se v�lomu vyskytují i�chránění živočichové, např.�zmije obecná, ještěrka živorodá, čolek horský, obecný, skokan hnědý a ropucha obecná.
[editovat] Turistika a stavby na vrcholu
Jedním z nejslavnějších návštěvníků hory byl císař Josef�II., který stanul na vrcholu během své inspekční cesty v�roce 1779. Vyhledávaným cílem turistů se však Jedlová stává ve druhé polovině 19.�století. V�této době byla nazývána „Rigi severních Čech“, protože svými rozhledy připomínala horu Rigi ve švýcarských Alpách. Na rozvoj turistiky mělo velký vliv vybudování železniční sítě, která umožňovala snadný přístup do blízkého okolí hory. Nejbližší železniční stanice Jedlová, vzdálená 2�km od vrcholu, začala sloužit v�roce�1869. První turistickou stezku, která vedla z�Jiřetína na vrchol hory, zde vyznačili členové jiřetínské sekce Horského spolku pro nejsevernější Čechy již v�roce 1887 a jen o rok později postavili na východním svahu první turistickou chatku.
V�roce 1890 byla zahájena stavba 23�m vysoké kamenné rozhledny. Jednání o stavbě začala již 17.�března 1889 v�Krásné Lípě, kdy majitel pozemku kníže Kinský povolil stavbu na vrcholu Jedlové. Stavbu, kterou projektoval varnsdorfský stavitel Stoy, zadala zmíněná jiřetínská pobočka Horského spolku pro nejsevernější Čechy firmě Eiselt z�Krásné Lípy. Jako zdivo stavebníci použili především místní znělec. . Rozhledna, jejíž stavba si vyžádala celkem 5�200�zlatých, byla slavnostně otevřena 14.�září 1891. Bývala na ní lucerna, jejíž světlo v�noci sloužilo jako maják pro celé okolí. Rozhledna byla v�provozu do roku 1953, kdy byla pro chatrný stav uzavřena. O�její obnovu se od roku 1988 snažila Tělovýchovná jednota Slovan Varnsdorf za podpory obce Jiřetín pod Jedlovou. Dne 15.�srpna 1992 převzala rekonstrukci rozhledny rumburská firma Krejčí&syn, která provedla opravu podle starých plánů ve vlastní režii, pouze materiál hradila obec Jiřetín pod Jedlovou. 22.�března 1993 prohlásilo Ministerstvo kultury ČR rozhlednu kulturní památkou a dne 3.�července 1993 byla zrekonstruovaná rozhledna slavnostně otevřena pro veřejnost. Během prvního roku na ni vystoupilo 8000 turistů a podle zprávy z�roku 2003 ji od té doby navštěvuje více než 10�000 turistů ročně. Rozhledna je majetkem obce Jiřetín pod Jedlovou a vstup na ni je zpoplatněn.
Kromě rozhledny je na vrcholu výletní restaurace. Hostinec nechal postavit současně s�otevřením rozhledny majitel panství kníže Ferdinand Kinský a v�provozu byl do roku 1943, kdy byl v�důsledku válečných událostí uzavřen. Poprvé byla restaurace znovu zkušebně otevřena na Silvestra roku 1993 a od 18.�srpna 1995 je po kolaudaci otevřena trvale. V�druhé polovině roku 2003 proběhl v�Děčíně mezi obcí Jiřetín pod Jedlovou a Františkem Oldřichem Kinským soudní spor o pozemek restaurace o rozloze 900�m². Pozemek i restaurace zůstaly v�majetku obce Jiřetín pod Jedlovou.
Před hostincem se nachází památník německého básníka Friedricha Schillera (1759–1805). Kolem pomníku bylo umístěno 19�balvanů z�různých hornin charakteristických pro Šluknovskou pahorkatinu a Lužické hory. Dopraveny sem byly z�devatenácti měst a obcí Šluknovského výběžku, které se o�vybudování pomníku�zasloužily. Pomník byl postaven v�roce 1905 Horským spolkem pro nejsevernější Čechy u�příležitosti slavností ke stému výročí úmrtí básníka. Tehdy se v�novinách psalo, že pomník má připomínat Schillerovu návštěvu Jedlové. Při návštěvě Čech Schiller navštívil Prahu, Cheb, Karlovy Vary a Duchcov, kde ho provázel Casanova. Na Jedlové však nikdy nebyl a pravděpodobně ani nevěděl, že existuje. Oslava slavných lidí takovým způsobem tehdy byla obvyklá. Do největšího kamene byla vsazena oválná deska s�portrétem básníka a pod ní byla pamětní deska. V�padesátých letech byl reliéf odcizen a kameny rozházeny po okolí. V�roce 1994 byla zcizena i�bronzová pamětní deska. Obecní úřad v�Jiřetíně pod Jedlovou a provozovatel restaurace v�roce 1996 pořídili novou pamětní desku z�bílého mramoru. U�příležitosti 105.�výročí existence vyhlídkové věže v�září 1996 byl pomník Friedricha Schillera opraven.
V�říjnu 1981 byl vedle rozhledny vztyčen železný stožár televizního převaděče a v�červenci 1997 byla na okraji vrcholové plošiny postavena 49�metrů vysoká ocelová konstrukce radiokomunikačního stožáru.
Spolu se stavbou radiokomunikačního stožáru byla z�úpatí kopce k�vrcholu Jedlové roku 1997 vybudována asfaltová cesta, takže na vrchol Jedlové je možné vyjet autem; jezdí sem například nákladní automobily zásobující restauraci.
[editovat] Sport
Na vrchol Jedlové vede od roku 1968 od chaty Slovanu v�osadě Rozhled lyžařský vlek typu VL�1000 o�délce 1200�metrů a s�převýšením 260�metrů. Kapacita vleku je 600�osob za hodinu. Z�vrcholu Jedlové vedou dvě sjezdovky o�délce 1200 a 1300�m. Vlek je součástí lyžařského střediska Jedlová. V�sedle mezi Tolštejnem a Jedlovou je vlek Mezičky. V�areálu jsou také upravované běžecké tratě. V�plánu je výstavba sedačkové lanovky na vrchol Jedlové, výstavba nového parkoviště pod Jedlovou a umělé zasněžování sjezdovky.
Na Jedlovou se každoročně pořádají cyklistické závody, např. horská časovka MTB seriálu Peklo severu, pořádá se závod horských kol Tour de Jedlová.
[editovat] Cesty na vrchol
Přes vrchol Jedlové vedla na počátku 20.�století nejdůležitější turistická magistrála severních Čech o�délce 60�km z�vrcholu Ještědu přes Jítravské sedlo, Luž, přes Jedlovou, dále na Studenec až k�Růžovskému vrchu. Trasu popisuje vlastivědný průvodce „Nová hřebenová cesta z�Ještědu po Růžovskou horu“ od profesora českolipského gymnázia Amanda Paudlera, která vyšla do roku 1904 ve třech vydáních. Na vrchol Jedlové vede červená pěší turistická trasa číslo 0332, ze které je 300�metrová odbočka na vrchol. Pod vrcholem Jedlové u�ranče 7D je křižovatka Evropských dálkových tras E3 a�E10. Východiskem na vrchol může být náměstí Jiřetíně pod Jedlovou, odkud se jde nejprve po zelené pěší turistické trase přes Křížovou horu, dále po červené trase. Dalším východiskem může být nádraží Jedlová, cesta také nejprve vede po zelené pěší turistické trase, dále pak vede po červené pěší turistické trase. Okolí Jedlové zobrazují turistické mapy Klubu českých turistů číslo�13 České Švýcarsko a Šluknovsko a číslo�14 Lužické hory.
[editovat] Pověsti
K�okolí hory Jedlové se vztahuje pověst o�protržení hráze Jedlovského rybníka. Vypráví o�mladém myslivci, který se snažil zachránit lidi v�Chřibské před povodní. To se mu nepovedlo, a od té doby se zjevuje jako přízračný jezdec na hrázi rybníka. Další pověst, o�jedlovském divém lovci, je o�vypálení hradu Tolštejna žitavskými kupci. Jedlovský lovec do konce života škodil žitavským kupcům a i�po smrti se stále projíždí na koni doprovázen spolubojovníky a smečkou psů. Když je bouře nad horami, zatáhne se obloha a křižují jí blesky, je občas slyšet strašidelné zvuky. Tehdy lidé říkávali, že jedlovský divý rytíř zase táhne přes hory.

Summary:
Jedlová (německy Tannenberg) je hora na severu České republiky, v�Ústeckém kraji, ve východní části okresu Děčín, na jihu Šluknovského výběžku, v�katastrálním území obce Jiřetín pod Jedlovou. Leží 7�km jihozápadně od Varnsdorfu�a 2�km jihozápadně od centra Jiřetína. Hora má nadmořskou výšku 774�metrů. Je po Luži�a Pěnkavčím vrchu třetí nejvyšší horou Lužických hor a jedná se o�mohutnou znělcovou kupu. Název hory byl odvozen z�původního porostu, který byl tvořen jedlemi prostoupenými smrky, dnes převažují smrky a na vrcholu buky. Lesní porost velmi poškodily imise v� 70.�a�80.�letech 20.�století. Přesto na Jedlové žije řada ohrožených živočišných druhů.
Na úpatí hory pracovaly také dvě sklářské hutě. První z�nich stávala ve 14.�století na území dnešní osady Rozhled. Sklárna Rollhütte, která stávala na jižní straně, patřila mezi významné české sklárny přelomu 17.–18.�století. Na jižním úpatí se nachází bývalý pískovcový lom. Od 2.�poloviny 19.�století je Jedlová oblíbeným turistickým cílem. Na vrcholu hory je rozhledna z�roku 1891, výletní restaurace a pomník básníka Friedricha Schillera. Přibližně 1�km východně od vrcholu hory se nachází zřícenina hradu Tolštejn.
Jedlová je využívána k�provozování zimních sportů, na vrchol hory vede lyžařský vlek.


[editovat] Historie poznání
Minulost brucelózy je úzce spjata s�oblastí Středozemního moře. V�roce 1751 popsal britský armádní lékař případy chronické choroby s�opakující se horečkou u vojáků na ostrově Menorca. Příznaky se nápadně podobaly nemoci, kterou již o 2000 let dříve popsal Hippokratés. Na objasnění původu nemoci a jejím popisu se podíleli opět tři jiní britští vojenští lékaři působící na Maltě (odtud maltská horečka) během Krymské války. Prvním z�nich byl J.�A.�Marston, jenž charakterizoval příznaky onemocnění na základě vlastní infekce. Nejvýznamnějšího objevu však dosáhl Dr.�David Bruce, který v�roce 1887 izoloval a popsal původce ze sleziny vojáků zemřelých na následky toho horečnatého onemocnění. Bakterii zařadil do rodu Micrococcus a pojmenoval jako Micrococcus melitensis. Později byla bakterie přejmenována podle jejího objevitele na Brucella melitensis. Deset let po objevu Dr.�Bruce publikoval další britský lékař M.�L.�Hughes detailní popis klinických případů a patologických nálezů zjištěných u celkem 844 pacientů. Onemocnění pojmenoval jako vlnitá horečka dle charakteristického projevu nemoci u lidí. Ve stejné době izoloval dánský vědec Bernard Bang bakterii (sám původce pojmenoval jako Bacillus abortus, dnes je známá pod označením Brucella abortus) z�placenty a potracených plodů u skotu. Odtud vzniklo označení Bangova nemoc u skotu. Teprve v roce 1917 bakterioložka Alice Evans zjistila, že původce abortů u skotu objevený Bangem a bakterie popsaná Brucem ve Středomoří jsou téměř identické a liší se pouze některými antigenními vlastnostmi. Během 20. století byly postupně popsány další druhy brucel u jiných zvířat. V�roce 1956 byl objeven druh B. ovis jako původce infekčního zánětu varlat u beranů. O rok později byla izolována B. neotomae z�potkanů v�pouštích Utahu v�USA. V�roce 1966 byl odhalen druh B. canis jako původce hromadných infekčních potratů u psů.
[editovat] Původce
Brucelózu způsobují bakterie rodu Brucella. Jedná se o gramnegativní, tyčinkovité, aerobní, nesporulující bakterie, které se v hostitelském organismu vyskytují intracelulárně (uvnitř buněk). V�současné době je známo celkem osm druhů brucel, které se liší především primárním hostitelem. Taxonomie brucel je dosud stále nejasná a nevyřešená. Na základě sekvenace genů ribozomální RNA se brucely řadí mezi alfaproteobakterie a mají blízký fylogenetický vztah k�rodům Agrobacterium, Rickettsia, Rhizobium a Rhodobacter. Grimont a kol. provedli analýzu DNA více než 51 kmenů brucel a ve své práci uvádějí, že jednotlivé druhy brucel jsou si natolik fylogeneticky blízké, že se jedná o jeden druh označovaný jako Brucella melitensis s�řadou různých biovarů a kmenů. Kvůli rozdílům v�hostitelském spektru jednotlivých druhů a rozdílům v�klinických projevech však nebyl tento koncept všeobecně přijat a v�běžné praxi se stále používá původní druhové označení.
[editovat] Rozšíření
Brucelóza zvířat i lidí je rozšířena po celém světě, nicméně nejvýznamnější lokality výskytu nemoci jsou omezeny v�několika endemických oblastech. Jedná se především o oblast Středozemního moře, Blízký a Střední Východ, Střední a Jižní Amerika. Incidence brucelózy lidí je vždy spojována s�výskytem pro člověka patogenních druhů brucel u zvířecí populace. Vysoké počty lidí nemocných brucelózou najdeme především v rozvojových zemí a zejména v zemědělských oblastech, kde je život lidí úzce spjat s�hospodářskými zvířaty. Zjištěné incidence brucelózy lidí v endemických oblastech kolísají od méně než 0,01 do více než 200 případů na 100�000 obyvatel ročně. Například v�Jordánsku je hlášeno 33 případů brucelózy na 100�000 obyvatel za rok, v�Kuvajtu dokonce 88 případů/100�000 obyvatel/rok. Naproti tomu v USA se pohybuje incidence kolem 0,04, což odpovídá zhruba 200 případů ročně po celých Spojených státech. V�EU bylo v�roce 2004 hlášeno 1337 případů z�celkem 21 členských zemí. Incidence brucelózy tedy činí ve státech Evropské Unie kolem 0,4 případů na 100�000 obyvatel za rok.
[editovat] Výskyt v Evropě
Nejvyšší incidence brucelózy u zvířat v�Evropě jsou tradičně hlášeny z�Balkánského poloostrova a obecně ze států kolem Středozemního moře. Například dle informací Světové organizace pro zdraví zvířat (mezinárodní zkratka OIE) byla nejvyšší incidence B. melitensis u domácích přežvýkavců za rok 2006 a 2007 hlášena z�těchto států: Albánie, Bosna a Hercegovina, Řecko, Turecko, Portugalsko a Španělsko. V�Itálii byla rovněž v�roce 2004 zjištěna přítomnost Brucella spp. v�nezpracovaném kravském mléce. Je však třeba zdůraznit, že ne všechny členské země EU provádějí monitoring brucelózy v�mléčných potravinách. Vzhledem k�rozsáhlým eradikačním programům probíhajících v�řadě států byla brucelóza skotu (B. abortus), ovcí a koz (B. melitensis) či brucelóza prasat v�některých zemích již zcela vymýcena. Tyto země si drží statut zemí prostých nákazy a platí v�nich přísná veterinární opatření. Brucelóza skotu je zcela eradikována např. ve Velké Británii, Švédsku, Dánsku, Maďarsku a dalších zemích Severní a Střední Evropy.
[editovat] Výskyt v České republice
Česká republika je prostá bovinní brucelózy od roku 1964 a od roku 1951 si drží statut země prosté B. ovis a B. melitensis u ovcí a koz. Jedinou formou brucelózy, jež se vyskytuje na území ČR, je tak brucelóza zajíců způsobená B. suis biovarem 2. Brucelóza zajíců se vyskytuje v�určitých přírodních endemických ohniscích. Jedná se především o oblasti Královehradeckého kraje (Hradecko, Náchodsko, Rychnovsko), Ústeckého (okres Litoměřice) a Jihomoravského kraje (okresy Břeclav a Znojmo), ale i další lokality ČR. Ve všech těchto oblastech jsou nařízena mimořádná veterinární opatření k�zamezení šíření infekce a zabránění přenosu brucelózy na člověka či prasata. Součástí těchto opatření je výzva pro myslivce k opatrnému zacházení s uhynulými či ulovenými zajíci (používání rukavic a desinfekčních prostředků) a zejména povinné sérologické vyšetření všech odlovených zajíců rychlou sklíčkovou aglutinací.
[editovat] Výskyt v USA
Zajímavou skutečností ve výskytu brucelózy je, že přestože ve většině vyspělých států byla brucelóza skotu (B. abortus) již eradikována, tak v�některých státech USA se brucelóza skotu stále vyskytuje, a to i přes dlouhodobé a rozsáhlé eradikační programy. Jednou z�hlavních příčin je endemický výskyt B. abortus u volně žijících zvířat, zejména bizonů (Bison bison) a jelenů wapiti (Cervus elaphus canadensis). Ve Spojených státech funguje již několik let program na eliminaci brucelózy u skotu a prasat s�názvem Cooperative State Federal Brucellosis Eradication Program.
Díky tomuto programu je výskyt bovinní brucelózy hlášen už jen ze 6 států, přičemž prevalence v�těchto státech nepřesahuje 0,25�%. Názorným příkladem efektivity tohoto ozdravovacího programu jsou ekonomické hodnoty. Roční ekonomické ztráty způsobené brucelózou (pokles mléčné produkce, potracená telata a selata) v�USA, které činily v�roce 1952 více než 400 miliónů dolarů, činí v�současnosti pouze 1 milión USD ročně. Za rok 2007 a počátek roku 2008 byla B. abortus u domácího skotu hlášena pouze ze států Montana a Louisiana. Eradikační program je zaměřen krom sérologického monitoringu skotu a mléka, rovněž na volně žijící stáda bizonů a jelenů wapiti, kteří jsou hlavním zdrojem brucelózy pro domácí dobytek.
Nejvýznamnější oblastí s�endemickým výskytem B. abortus v�USA je oblast Yellowstonského národního parku (YNP), který se nachází na území států Wyoming, Montana a Idaho. Uvádí se, že více než 50�% populace bizonů z�YNP je pozitivní na brucelózu. Brucelóza bizonů představuje krom samotného ovlivnění zdraví bizoní populace také zdroj infekce pro domácí dobytek a nebezpečí infekce pro lovce, kteří ulovená zvířata zpracovávají. Proto se koncem 90. let 20. století přistoupilo k�plošné vakcinaci bizonů v�celém YNP za použití vakcíny původně vyvinuté pro skot.
[editovat] Zdroje infekce, přenos a vnímavost k nemoci
Jednotlivé druhy brucel se vyskytují u svých typických rezervoárových hostitelů (viz tabulka výše), nicméně k infekci je vnímavé daleko širší spektrum hostitelů. B. melitensis, která se nachází u ovcí, koz a velbloudů, je přenosná na skot, člověka, psa ale i další druhy zvířat. Podobně také hlavní původce brucelózy skotu – B. abortus – je přenosný ze skotu na psa, ze skotu na člověka, ale dokonce i ze psa na člověka. Bovinní brucelózou se psi infikují pojídáním plodových obalů krav a mumifikovaných telat, které najdou na zemi ve stájích skotu.
Jak je patrné z�tabulky, člověk je vnímavý k�celkem čtyřem druhům brucel: B. melitensis, B. abortus, B. suis a B. canis. Nejvíce virulentní pro člověka jsou druhy B. melitensis (biovary 1-3) a B. suis (biovar 1 a 3). B. abortus a B. canis způsobují obecně lehčí formu brucelózy, avšak i tyto druhy mohou vyvolat život ohrožující komplikace. Uvádí se, že nejčastější příčinou brucelózy lidí na světě je B. melitensis. Ve státech v�oblasti Středozemního moře jsou téměř všechny případy brucelózy lidí způsobeny právě druhem B. melitensis. Například při jedné studii ve Španělsku bylo zjištěno, že u celkem 2107 pacientů s�diagnostikovanou brucelózou byl v�98�% původcem B. melitensis. I přes fakt, že B. abortus je hojně rozšířena po celém světě, je daleko méně častějším původcem onemocnění lidí.
Člověk se může nakazit pouze od zvířat, mezi lidmi se nemoc prakticky nepřenáší. Naproti tomu Světová zdravotnická organizace (WHO) uvádí, že přenos z�člověka na člověka je možný, avšak extrémně vzácný. Dochází k�němu pouze při velmi blízkém kontaktu s�nemocnou osobou nebo pohlavním stykem. Hlavní způsob přenosu infekce u lidí je přímý kontakt s�infikovanými zvířaty a požitím kontaminované potravy z�nemocných zvířat. Největšímu riziku infekce jsou vystaveni lidé pracující se zvířaty – farmáři, veterináři, pracovníci jatek. Zdrojem infekce jsou všechny sekrety (mléko) a exkrety (moč, trus) infikovaných zvířat, jakož i jejich orgány a svalovina.
Nejvíce bakterií Brucella spp. obsahuje plodová voda a plodové obaly infikovaných samic zvířat. Brucelóza se přenáší rovněž i vzduchem ve formě aerosolu, poraněnou kůží a všemi sliznicemi (spojivka). Práce s�brucelami v�prostředí mikrobiologických laboratořích je tudíž značně riziková a podíl infekcí laboratorních pracovníků představuje zhruba 2�% ze všech případů onemocnění brucelózou u lidí. Brucelóza představuje jedno z�nebezpečných alimentárních onemocnění, kdy k�infekci dochází konzumací mléka a mléčných výrobků z nepasterizovaného mléka. Velmi rizikovými výrobky je máslo, zmrzlina a měkké sýry připravené z�tepelně neošetřeného mléka ovcí, koz, skotu nebo velbloudů. Právě měkké sýry z�nepasterizovaného mléka jsou častým zdrojem infekce ve Středomoří a na Středním Východě. Při technologickém zpracování měkkých sýrů (např. balkánský sýr) dochází ke zkoncentrování brucel v�sýru a ty pak vydrží uvnitř sýru infekceschopné po dobu několika měsíců. Ostatní mléčné výrobky jako jsou tvrdé sýry, kysané mléčné výrobky představují daleko nižší riziko, jelikož bakterie nepřežívají proces fermentace. Svalovina nemocných zvířat obsahuje pouze nízké počty bakterií a nepředstavuje riziko pro člověka. Navíc málokteré masné výrobky se konzumují syrové. Určité riziko mohou představovat orgány a krev z�nemocných zvířat, neboť v�některých zemích je zvykem připravovat pokrmy ze syrových jater nebo přimíchávat krev do mléka.
U zvířat dochází k�přenosu přímým kontaktem s infikovaným zvířetem. Infekce je přenosná z�matky na plod. Významným epizootologickým faktorem brucelózy zvířat je i fakt, že je pohlavně přenosná. Plemenní býci, kanci, berani ale i psi mohou vylučovat brucely ve svém semeni po celý život a jsou tak nebezpečným zdrojem infekce. Z těchto důvodů je na místě pečlivé vyšetřování zvířecích samců určených k plemenitbě.
[editovat] Patogeneze
Brucely vstupují do organismu poraněnou kůží, spojivkou, respiračním traktem či alimentární cestou (ústy) přes sliznice trávicího ústrojí. Bakterie Brucella spp. jsou po proniknutí do organismu pohlceny fagocytujícími buňkami, zejména makrofágy a neutrofily. Lymfatickými cestami jsou zaneseny do mízních uzlin či lymfatických buněk jater, sleziny, kde dochází k�primárnímu pomnožení. Poté dochází k�dalšímu šíření bakterií po těle pomocí krve – dochází k�tzv. bakteriémii. Brucely jsou schopné dlouhodobě přežívat a množit v buňkách monocytů, makrofágů v různých orgánových systémech, přičemž schopnost intracelulárního přežívání je umožněna řadou faktorů virulence. Brucely zabraňují uvnitř makrofágu fúzi fagozómu s�lysozomem a tím jsou schopné ve fagozómu přežívat a dál se replikovat. Predilekčním místem dalšího množení bývá placenta a plodové obaly březích samic, případně tkáň varlat u samců. Z imunitních obranných mechanismů se uplatňuje buňkami zprostředkovaná imunita typu Th-1. Hlavním faktorem virulence brucel je lipopolysacharidový antigen označovaný jako S-LPS (z anglického smooth lipopolysacharide), který je zodpovědný za invazi bakterií do buněk, jejich přežívání a zároveň jsou proti tomuto antigenu imunitním systémem hostitele produkovány specifické protilátky. Proto se také S-LPS izolovaný z�buněk brucel používá v�imunodiagnostice.
[editovat] Klinické příznaky
Brucelóza u lidí je multifunkčním onemocněním zasahujícím více orgánových systémů, a proto klinická manifestace nemoci je velmi variabilní. Příznakem s�nejvyšší četností u nemocných brucelózou je dlouhodobá horečka, která se zjišťována u více než 93�% pacientů. U zvířat patří mezi nejčetnější projevy brucelózy aborty u samic a záněty varlat a nadvarlat u samců.
[editovat] U lidí
Inkubační doba je dlouhá a trvá obyčejně od 1 až do 8 týdnů. Onemocnění je multisystémové a může postihnout prakticky všechny orgány. Brucelóza mívá zpravidla chronický průběh, mortalita u lidí se pohybuje do 5�%. Fatální infekce jsou důsledkem sekundárních komplikací, nejčastěji endokarditidy. Pro člověka je nejvíce virulentní B.�melitensis, po ní pak B.�suis biotyp 3 a B.�abortus. Mezi hlavní symptomy brucelózy patří horečka, celková slabost, malátnost, nevolnost, nadměrné pocení či nechutenství. Horečka, patřící mezi nejfrekventovanější klinické příznaky brucelózy, bývá kolísavá a přerušovaná (ve vlnách –�odtud vlnitá horečka). Při postižení pohybového aparátu pacienti pociťují bolesti svalů a kloubů příznačné pro artritidy, záněty šlach a šlachových pochev. Z�neuropsychických symptomů se mohou vyskytovat bolesti hlavy, únava a deprese. Z�dalších příznaků jmenujme bolesti břicha, průjem či zvracení. U postižení nervového aparátu se vyskytuje u pacientů závrať, retence (zadržení) moči, přechodné ochrnutí končetin. Při klinickém vyšetření bývá nejčastěji diagnostikována hepatosplenomegalie (patologické zvětšení jater a sleziny) či bradykardie (zpomalená srdeční činnost). Infekce pohlavního ustrojí vede u mužů k�zánětům varlat a může způsobit trvalou neplodnost. Infekce těhotných žen mohou zapříčinit potraty či postižení narozených dětí, není však jasné, zda brucelóza u žen způsobuje potraty častěji než jiné patogenní bakterie.
[editovat] U zvířat
Rovněž u zvířat má brucelóza chronický průběh. Infekce mohou probíhat často subklinicky (bez příznaků) a aborty jsou často jediným příznakem onemocnění ve stádě.
U skotu dochází k�potratům v�kterémkoliv stádiu gravidity. U býků se onemocnění manifestuje sporadicky a většinou ve formě zánětu varlat a nadvarlat. Infikovaní býci jsou zdrojem infekce pro připouštěné krávy a navíc mohou být neplodní. Z�epizootologického hlediska je bezpříznakové nosičství infekce u býků tou nejnebezpečnější formou nemoci. U obou pohlaví se mohou objevit artritidy, záněty šlachových pochev a podkožní záněty. U ovcí a koz se brucelóza projevuje potraty mezi 3. až 5.�měsícem gravidity. Berany postihuje zánět varlat a nadvarlat. U prasnic dochází k�abortům mezi 4. až 12.�týdnu gravidity. U kanců se může vyskytovat zánět varlat a nadvarlat. U zajíců, jež jsou vnímaví k prasečí B. suis, se brucelóza manifestuje krom abortů také poševním výtokem, zánětem varlat a nekrózami na pohlavních orgánech. U psů dochází v�počáteční fázi infekce B. canis k�přechodnému zvětšení mízních uzlin, zvýšení teploty se zjišťuje sporadicky. Typický je abort v�intervalu 45.–49.�dne březosti, je však možný během celé gravidity. Pohlavní cyklus nebývá u fen narušen. U psů se mohou objevit otoky (někdy i bolestivé) varlat, kůže v oblasti šourku vykazuje příznaky dermatitidy. Kloubní postižení či postižení nervového aparátu bývá pozorováno jen výjimečně.
[editovat] Diagnostika
Jako u většiny chorob diagnostika brucelózy je založena na kombinaci anamnézy, klinického vyšetření a laboratorního vyšetření. Z�laboratorních metod dominuje jak u lidí, tak ve veterinární oblasti sérologická diagnostika založená na průkazu specifických protilátek. Při pozitivním sérologickém vyšetření se infekce konfirmuje kultivací původce nebo PCR.
[editovat] U lidí
Diagnostika brucelózy člověka je založena na detailním klinickém vyšetření (hematologické, biochemické, ultrasonografické, rentgenologické vyšetření apod.) v�kombinaci s�laboratorní diagnostikou původce. Podezření na brucelózu vychází prvně z anamnestických údajů od pacienta. Hlavními indiciemi jsou dlouhotrvající opakující se horečka, celková slabost, bolesti svalů a kloubů. Důležitým prvkem v�anamnéze je i zda pacient navštívil v nedávné době zemi s�endemickým výskytem brucelózy, kde mohl přijít do kontaktu s nemocnými zvířaty či konzumovat mléko a mléčné výrobky z nepasterizovaného mléka. V�zemích, kde se brucelóza vyskytuje u zvířat, je nutno zohlednit i povolání vyšetřovaného pacienta. Farmáři, chovatelé dobytka a pracovníci jatek jsou totiž vystaveni mnohem vyššímu riziku infekce než ostatní populace.
Při klinickém vyšetření pacienta s�brucelózou jsou nejčastěji zjištěny: hepatosplenomegalie (nebo jen zvětšení sleziny či zvětšení jater samostatně), anémie, zvětšení mízních uzlin, endokarditida, spondylitida, abscesy na játrech či slezině, pneumonie, bronchitida, meningitida, u mužů zánět varlat a nadvarlat, záněty močových cest, kožní změny atd. Rozhodujícím faktorem při stanovení definitivní diagnózy je však laboratorní izolace a určení původce.
Brucely se diagnostikují klasickou kultivací bakterií na agarech a jejich barvením, sérologicky a v�posledních letech i molekulárními metodami. Bakterie Brucella spp. se izolují a kultivují nejčastěji ze vzorků krve. Kromě běžných krevních agarů lze brucely kultivovat i na specifických půdách jako je Farrellovo médium. Kultivace probíhá při teplotě 37°C v�atmosféře 5�% CO2. Zcela dominantní úlohu v�laboratorní diagnostice hrají sérologické metody, kdy se zjišťuje přítomnost specifických protilátek proti brucelovému antigenu. Mezi nejpoužívanější patří metody založené na aglutinaci (Rose Bengal test, pomalá zkumavková aglutinace, Coombsův test), reakci vazby komplementu (komplement fixační test) či enzymatické reakci (ELISA). Při těchto metodách se připravují lipopolysacharidové (S-LPS, viz Kapitola Patogeneze) antigeny, kterými se detekují protilátky z�vyšetřovaného lidského séra. Problémem je, že takovýto S-LPS antigen obsahuje epitopy společné i pro jiné bakterie a může tedy docházet ke zkříženým reakcím např. s�bakteriemi Yersinia enterocolitica O:9 nebo Escherichia coli O:159. Obezřetná interpretace pozitivních výsledků testu je tedy na místě a pro potvrzení je vždy nutné provést jiný sérologický test nebo kultivaci. V posledních letech byla publikována řada studií zabývajících se diagnostikou brucelózy pomocí metod molekulární biologie. Jde především o detekci brucelové DNA z�krve pacienta pomocí klasické „end point PCR“. Nejnovější práce referují i o použití Real-time PCR k�detekci Brucella spp. Výhodou těchto metod je vysoká citlivost, přesnost, rychlost a v neposlední řadě i možnost druhového rozlišení, tedy zda se jedná o B. melitensis či B. abortus.
[editovat] U zvířat
V�případě hospodářských zvířat se diagnostika soustřeďuje na laboratorní určení původce, neboť klinické příznaky nemusí být vždy zjevné. Podobně jako v�humánním lékařství je i u zvířat nejdůležitější sérologické vyšetření. OIE doporučuje k�diagnostice brucelózy tyto sérologické metody: Rose Bengal test, komplement fixační reakce, ELISA (nepřímá nebo kompetitivní) a test fluorescenční polarizace. Pro detekci brucelózy ve vyšetřovaném mléce OIE doporučuje kroužkový test mléka (aglutinace ve zkumavce) nebo nepřímou ELISA metodu. Nejčastěji se ze sérologických metod uplatňují ve světě i v Česku testy založené na principu aglutinace a to zejména kvůli jejich nízké ceně a rychlosti provedení. Obsahuje-li testované sérum specifické protilátky proti Brucella spp. dojde po přidání antigenu k�vytvoření aglutinace (okem pozorovatelný zákal či vločky). V České republice se musí povinně sérologicky vyšetřovat všichni býci, berani, kozli a kanci určení k plemenitbě. Dále se musí vyšetřit každá samice u skotu, ovcí a koz, prasat, která potratila. K�vyšetření se odebírají vzorky plodové vody, plodové obaly nebo mrtvý plod. Vyšetřují se rovněž odlovení zajíci a to rychlou sklíčkovou aglutinací. Molekulární metody ve veterinární oblasti se v�případě brucelózy z�ekonomických důvodů zatím intenzivně nepoužívají.
[editovat] Terapie
Léčba brucelózy u lidí je vzhledem k�širokému spektru projevů nemoci a častému rozvoji komplikací poměrně složitá a názory na ni se různí. Základ terapie představuje podávání antibiotik podporované dle potřeby symptomatologickou léčbou. Světová zdravotnická organizace (WHO) doporučuje k�terapii brucelózy dospělých antibiotikum rifampicin (600 až 900�mg) a doxycyklin (100�mg) dvakrát denně minimálně po dobu šesti týdnů.
Pro lepší prevenci znovuvzplanutí nemoci se doporučuje 100 mg doxycyklinu perorálně po dobu 6 týdnů v�kombinaci s�intramuskulární aplikací streptomycinu (1�gram na osobu a den) denně po dobu 2 až 3 týdnů. Místo streptomycinu lze rovněž použít gentamicin. Jako alternativní antibiotickou terapii lze použít chinolony, například kombinaci ciprofloxacinu s�ofloxacinem. U dětí do 8 let jsou lékem první volby rifampicin spolu s�trimetoprim-sulfametoxazolem podávané perorálně po dobu 6 týdnů. V případě vzniku cévních komplikací (endokarditidy, chlopňové vady) je nutno provést chirurgické ošetření na specializovaném kardiovaskulárním pracovišti.
Terapie všech hospodářských zvířat a volně žijících zvířat se neprovádí, ba je dokonce ve většině států zakázána. Nemocná zvířata jsou utracena. U psů je terapie povolena, ale obvykle je neúspěšná a dochází k návratu klinických příznaků. Je doporučována kastrace nemocných fen i psů, všichni sérologicky pozitivní psi musí být vyřazeni z chovu. V terapii se uplatňují kombinace vysokých dávek amidoglykosidů a tetracyklinů. Jiní autoři uvádějí úspěšnou léčbu brucelózy psů s použitím antibiotika enrofloxacinu. Další doporučují eutanázii nemocných psů vzhledem k možnosti přenosu nákazy na další psy nebo na člověka. B. canis byla totiž prokázána v tkáních psů týdny, ba dokonce i měsíce po léčbě.
[editovat] Prevence
Prevence brucelózy u lidí je klíčově závislá na eradikačních programech a tlumení nemoci u hospodářských zvířat, jakož i na dodržování veterinárně-hygienických zásad, neboť neexistuje žádná komerční bezpečná vakcína s�vysokou ochranou před infekcí. V minulosti byly používány oslabené živé vakcíny proti B. abortus v�Sovětském Svazu a Číně. Jejich účinnost byla však omezená a existovala možnost propuknutí onemocnění u vakcinovaného člověka z�vakcinovaného kmene. U zvířat je situace s�očkováním lepší, nicméně v řadě států je vakcinace proti brucelóze zakázána z důvodu komplikace sérologické diagnostiky. U skotu se v�některých zemích používají živé oslabené vakcíny B. abortus kmen 19 nebo kmen RB51. Proti B. melitensis existují vakcíny Rev 1 nebo mutantní pur E. Preventivní opatření v rámci České republiky tkví především v zamezení zavlečení původce z jiných států, důsledném dodržování veterinárně-hygienických předpisů, pravidelném sérologickém monitoringu u skotu, prasat, ovcí, koz a zajíců, jakož i preventivním sérologickém vyšetřování vzorků mléka dodávaných do mlékáren. V rámci mlékárenských podniků je důležitá kontrola pasterizace mléka. Pokud jde o prevenci jedince, doporučuje se nekonzumovat nepasterizované mléko ani výrobky z�něj ve státech s endemickým výskytem brucelózy. V turisticky preferovaných zemí jako třeba Řecko, Španělsko, Malta či Tunisko je tedy rizikové konzumovat nepasterizované či nepřevařené ovčí, kozí, velbloudí mléko a mléčné výrobky z�tamních venkovských domácích chovů a farem.
[editovat] Brucelóza jako biologická zbraň
Vzhledem k�snadnému přenosu brucel vzduchem pomocí aerosolu patřila brucelóza, respektive samotní původci, a hypoteticky stále patří mezi kandidáty na biologickou zbraň. Nevýhodou je však dlouhá inkubační doba nemoci. V�USA začal vývoj biologické zbraně s�použitím kmenů B. suis v�roce 1942. Během let 1944–1945 byla tato biologická zbraň poprvé testována na zvířatech. Následně byly americkou armádou vyráběny bomby obsahující B. suis pro americké letectvo v�Arkansasu. Teprve v�roce 1967 zastavila americká vláda vývoj a používaní těchto biologických zbraní. Ačkoliv bomby s�brucelami nebyly nikdy použity, patří patogenní kmeny Brucella spp. stále mezi kandidáty na biologickou zbraň.

Summary:
Brucelóza (dříve též vlnitá horečka, Maltská horečka, Bangova choroba, infekční zmetání skotu) je celosvětově rozšířené, vysoce nakažlivé bakteriální onemocnění zvířat a člověka. Původcem jsou gramnegativní bakterie rodu Brucella. Název choroby, respektive jejího původce, je odvozen od jména Sira Davida Bruce, jenž v�roce 1887 poprvé onemocnění popsal u britských vojáků na Maltě. Primárně jde o onemocnění přežvýkavců, prasat, psů a dalších zvířat. Člověk se může nakazit od infikovaných zvířat, nemoc se však mezi lidmi nepřenáší. Brucelóza u lidí je nejčastěji způsobena druhem B. melitensis, který je rozšířen v�oblasti Středozemního moře, Blízkého a Středního Východu, Střední a Jižní Ameriky. Krom přímého kontaktu s�nemocným zvířetem je častým zdrojem infekce pro člověka též tepelně neošetřené mléko a výrobky z něj.
U zvířat se brucelóza projevuje především potraty u gravidních samic a záněty varlat, nadvarlat a ztrátou plodnosti samců. U lidí se jedná o multisystémové onemocnění (postihuje více orgánových soustav) charakterizované horečkou, chronickým průběhem a postižením různých orgánů. Diagnostika je založena především na sérologických metodách (Rose Bengal test, ELISA, komplement fixační reakce), případně na kultivaci původce. Lékem první volby u lidí jsou antibiotika rifampicin a doxycyklin. Preventivní opatření spočívají v důsledném sérologickém vyšetřování domácích zvířat a zamezení konzumace nepasterizovaného mléka a výrobků z něj vyrobených v oblastech s�endemickým výskytem brucelózy. V minulosti patřila brucelóza mezi kandidáty na výrobu biologických zbraní.


[editovat] Konjunkce
Rovina oběžné dráhy Venuše svírá s�rovinou oběžné dráhy Země úhel 3,4°. Důsledkem je, že během dolních konjunkcí (kdy se obě planety nacházejí na téže straně Slunce) Venuše obvykle projde nad nebo pod slunečním kotoučem. Vzdálenost planety od Slunce při pohledu ze Země může být až 9,6°. Protože úhlový průměr Slunce je asi půl stupně, může kolem něj Venuše během běžné konjunkce procházet i ve vzdálenosti větší než 18�průměrů slunečního kotouče. Přechod je ze Země viditelný pouze tehdy, pokud konjunkce Venuše se Zemí nastane poblíž jednoho z�uzlů její dráhy (tj.�místa, kde dráha Venuše protíná oběžnou rovinu Země, tzv.�ekliptiku) nebo přímo v�něm.
Přechody Venuše sledují 243letý cyklus. Během něj lze obvykle pozorovat dvě dvojice přechodů. Každá dvojice je od sebe oddělená 8�lety a mezi dvěma dvojicemi uběhne vždy střídavě 121,5�a�105,5�roku. Cyklus má délku 243�let, protože 243�pozemských siderických let má 88�757,3�dní a současně 395�siderických let Venuše má 88�756,9�dní. V�těchto periodách se tedy obě planety vrací do přibližně stejné vzájemné polohy. Tato doba odpovídá také 152�synodickým periodám Venuše.
Současné periody o délce 105,5, 8, 121,5�a�8�let v�rámci 243letého cyklu jsou způsobeny malým rozdílem v�délkách siderických let obou planet. Před rokem 1518 se v�rámci cyklu střídaly tři periody o délkách 8, 113,5�a�121,5�let a před rokem�546 proběhlo 8�přechodů za sebou vždy po 121,5�letech. Současná podoba cyklu skončí roku 2846, kdy se počet period opět sníží na tři a jejich délky budou 105,5, 129,5�a�8�let. Z�toho vyplývá, že 243letý cyklus je poměrně stabilní a mění se pouze počet přechodů planety a doba, kdy nastávají.
[editovat] Kontakty
Při přechodu Venuše lze pozorovat čtyři tzv.�kontakty planety se slunečním kotoučem:
Dalším význačným bodem je střed či maximální fáze přechodu, kdy se Venuše ocitá uprostřed své cesty napříč slunečním kotoučem.
[editovat] Starověká pozorování
Pohyby planety Venuše zaznamenávali již starověcí řečtí, egyptští, babylonští i čínští hvězdáři. Staří Řekové považovali večerní a ranní východy Venuše za různá tělesa, přičemž Večernici nazývali Hesperos a Jitřenku Fosforos. Za prvního Řeka, který si uvědomil, že se jedná o jednu planetu, bývá považován Pythagoras. Hérakleidés z�Pontu si všiml, že Venuše prochází někdy nad a někdy pod slunečním kotoučem. Někteří historikové z�toho vyvozují, že si byl vědom faktu, že Venuše obíhá okolo Slunce a nikoliv okolo Země. Nic však nenasvědčuje tomu, že by některá z�těchto kultur věděla o přechodech Venuše přes sluneční disk.
Venuše byla známá též americkým předkolumbovským civilizacím. Mayové ji nazývali Noh Ek („Velká hvězda“) nebo také Xux Ek („Vosí hvězda“) a ztotožňovali ji s�bohem Kukulkánem (Aztékům pak pravděpodobně známý jako Quetzalcoatl, tj.�„Opeřený had“). V�tzv.�Drážďanském kodexu je zmapován celý cyklus Venuše. Nic ovšem nenasvědčuje tomu, že by Mayové měli také znalosti o přechodech planety přes sluneční disk.
[editovat] Novověká pozorování
Původní zájem vědců o přechod Venuše byl, kromě vzácnosti jevu, motivován především snahou vypočítat velikost sluneční soustavy. Ačkoliv astronomové už v�17.�století uměli vypočítat poměrnou vzdálenost planet od Slunce a vyjádřit ji v�astronomických jednotkách, absolutní hodnota této vzdálenosti byla v�této době ještě neznámá.
Jako první předpověděl přechod Venuše Johannes Kepler. Z�údajů o oběžných dráhách planet v�jeho Rudolfinských tabulkách z�roku 1627 vyplývalo, že planeta přejde přes sluneční kotouč 7.�prosince 1631. Podobně předpověděl také přechod Merkuru, který se měl odehrát přesně o měsíc dříve, 7.�listopadu 1631, a který úspěšně pozoroval francouzský astronom Pierre Gassendi. Keplerovy výpočty však nebyly dostatečně přesné na to, aby si uvědomil, že přechod Venuše nebude viditelný z�větší části Evropy, a tak se za ním do jiných oblastí žádný astronom nevypravil. Sám Kepler se tohoto data nedožil�– zemřel 15.�listopadu 1630, rok před očekávanou událostí.
První vědecká pozorování přechodu Venuše se tak uskutečnila až 4.�prosince 1639, kdy ho z�vesnice Much Hoole poblíž Prestonu v�severozápadní Anglii sledoval Jeremiah Horrocks a nedaleko odtud ze Salfordu poblíž Manchesteru další anglický astronom William Crabtree. Kepler přitom předpověděl přechody pouze v�letech 1631 a 1761; na rok 1639 předpovídal, že Venuše sluneční kotouč těsně mine. Horrocks však Keplerovy výpočty oběžné dráhy Venuše opravil a uvědomil si, že přechody této planety přes sluneční disk se odehrávají ve dvojicích, navzájem od sebe vzdálených osm let. Díky tomu se Horrocks a jeho přítel Crabtree stali jedinými, kdo událost pozoroval. Ačkoliv si Horrocks nebyl zcela jist přesným časem, předpověděl, že přechod začne přibližně v�15:00. Aby mohl pozorovat bez nebezpečí poškození zraku, zaostřil pomocí jednoduchého dalekohledu obraz Slunce na malý papír, a přestože bylo zataženo, strávil u dalekohledu většinu dne. Nakonec mu přálo štěstí a v�15:15, půl hodiny před západem, se Slunce ukázalo mezi mraky. Zatímco Crabtreemu počasí a snad také radost ze zážitku neumožnily provést žádná měření, Horrocks dokázal změřit úhlovou velikost Venuše. Na základě mylné teorie, že velikost planet je přímo úměrná jejich vzdálenosti od Slunce tak, aby při pohledu ze Slunce byly jejich úhlové velikosti stejné, pak odhadl vzdálenost Země od Slunce na 59,4�milionu mil, tj.�95,6�milionu kilometrů. Přesto byl tento údaj mnohem přesnější než veškeré předchozí odhady, ačkoliv od správné hodnoty 149,6�milionu km se stále významně lišil. Horrocksova pozorování byla zveřejněna ve spise Venus in Sole Visa (česky Venuše před Sluncem spatřená ) až roku 1662, dlouho po jeho smrti.
Roku 1761 pozoroval přechod Venuše v�Sankt Petěrburgu Michail Lomonosov, který si všiml lomu slunečních paprsků na okraji planety. Na počátku přechodu zaznamenal kolem Venuše v�místech, která ještě nepřišla do kontaktu se slunečním kotoučem, světlý prstenec. Stejný prstenec pak pozoroval i po třetím kontaktu na konci přechodu. Lomonosov správně usoudil, že prstenec lze vysvětlit pouze existencí atmosféry na Venuši.
Dvojici přechodů v�letech 1761 a 1769 využili astronomové k�určení přesnější hodnoty astronomické jednotky za pomocí sluneční paralaxy a Keplerova třetího zákona. Tuto metodu poprvé popsal skotský matematik a astronom James Gregory ve svém díle Optica Promota z�roku 1663. Metoda byla založena na přesném změření malého časového rozdílu v�počátcích nebo koncích přechodu pozorovaných z�navzájem velmi vzdálených stanovišť na zemském povrchu. Vzdálenost mezi stanovišti potom posloužila jako základ pro trigonometrický výpočet vzdálenosti Země od Venuše a od Slunce.
S�myšlenkou expedic do nejrůznějších oblastí světa, odkud bude možné přechod pozorovat a vzájemným porovnáním údajů pak vypočítat sluneční paralaxu, přišel již roku 1716 Edmund Halley, který však zemřel téměř dvacet let před jejím uskutečněním. Početné výpravy, které za pozorováním přechodu roku 1761 vyrazily, jsou považovány za jeden z�prvních případů široké mezinárodní vědecké spolupráce. Při prvním z�dvojice přechodů se do různých míst světa, včetně Sibiře, Norska, Newfoundlandu a Madagaskaru, vydali vědci z�Velké Británie, Rakouska a Francie. Příležitost k�pozorování přinejmenším části přechodu měla většina z�nich, mezi nimi např.�Jeremiah Dixon a Charles Mason na mysu Dobré naděje. Roku 1769 astronomové vyrazili zase do Hudsonova zálivu, na Kalifornský poloostrov (tehdy pod španělskou nadvládou) a opět do Norska. Přechod byl pozorován též z�Tahiti v�rámci první průzkumné cesty kapitána Cooka, a sice z�místa, kterému se dodnes říká „Point Venus“. Český astronom Christian Mayer sledoval přechod ze Sankt Petěrburgu, kam ho pozvala carevna Kateřina Veliká, ovšem jeho pozorování z�větší části zmařila zatažená obloha. Smůla provázela zejména francouzského astronoma Guillauma Le�Gentil, který při své neúspěšné snaze spatřit alespoň jeden z�obou přechodů strávil na cestách 11�let a 6�měsíců, během nichž ztratil svou ženu i majetek, neboť byl prohlášen za mrtvého. O více než sto dvacet let později jeho osudy posloužily jako předloha divadelní hry Transit of Venus kanadské autorky Maureen Hunter.
Kvůli tzv.�efektu černé kapky (též známému jako Bailyho kapka) nebylo možné změřit počátek a konec přechodu s�dostatečnou přesností. Efekt černé kapky byl dlouho připisován husté atmosféře Venuše a původně byl dokonce považován za důkaz její existence. Současné studie však prokázaly, že se jedná jen o optický efekt způsobený rozmazáním obrazu planety turbulencemi v�zemské atmosféře nebo vadami dalekohledu.
Roku 1771 francouzský astronom Jérôme Lalande využil údajů získaných během přechodů v�letech 1761 a 1769 a vypočítal hodnotu astronomické jednotky, která podle něj dosahovala 153�milionů kilometrů (±1�milion�km). Ačkoliv přesnost stále nebyla s�ohledem na efekt černé kapky velká, přesto se ve srovnání s�Horrocksovými výpočty jednalo o znatelný pokrok. Tuto hodnotu astronomové dále zpřesňovali během přechodů v�letech 1874 a 1882. Roku 1874 se několik expedic vydalo na Kerguelenské ostrovy. Tentokrát již astronomové mohli využít výhod vynálezu fotografie, který jim umožnil mikrometrická měření vzdálenosti Venuše od okraje slunečního kotouče, takže již nebyli odkázáni na prchavé okamžiky kontaktů na počátku a konci přechodu. Využití našly také tzv.�heliometry, původně určené na měření slunečního průměru. I�tato měření však byla stále zatížena velkou chybou. Americký astronom Simon Newcomb zkombinoval data ze čtyř posledních přechodů a odvodil hodnotu astronomické jednotky na 149,59�milionu kilometrů (±0,31�milionu�km). V�současné době se však již výpočty pomocí paralaxy k�určení hodnoty astronomické jednotky nepoužívají, neboť moderní metody využívající vesmírných sond či radarových pozorování těles sluneční soustavy umožnily určit její hodnotu s�přesností ±30�m.
Přesto roku 2004 přechod Venuše opět vzbudil zájem vědců, kteří událost využili k�měření míry poklesu slunečního záření během zákrytu, čímž se snažili zpřesnit metody hledání extrasolárních planet. V�současné době se planety u jiných hvězd hledají dvěma způsoby. Prvním je měření změn ve vlastním pohybu hvězdy nebo změn v�Dopplerově posuvu, způsobených změnou radiální rychlosti hvězdy. Takto lze detekovat velké exoplanety o rozměrech Jupiteru či Neptunu obíhající v�blízkosti hvězdy, které svou gravitací dokáží tuto hvězdu nepatrně vychýlit. Další metodou je využití gravitační mikročočky, kdy planeta přecházející před hvězdou způsobí efekt podobný tzv.�Einsteinovu prstenu. Měření poklesu intenzity světla během přechodu planety přes disk hvězdy by mohlo být mnohem citlivější a mohlo by umožnit hledat i malé planety. Tato metoda je však velmi náročná na přesnost měření: např.�přechod Venuše způsobí, že jasnost Slunce poklesne pouze o hodnotu 0,001, a pokles jasnosti hvězdy způsobený přechodem malé exoplanety by byl podobně nepatrný.
[editovat] Přechody v�minulosti a budoucnosti
V�současné době se přechody Venuše přes sluneční disk mohou odehrávat pouze v�červnu nebo prosinci (viz tabulku). Tato kalendářní data se však pomalu zpožďují; před rokem 1631 připadal na přechody květen a listopad. Přechody se odehrávají ve dvojicích, přičemž druhý z�nich nastává po osmi letech, takřka ve stejné datum. Důvodem je, že 8�pozemských let je téměř stejně dlouhých jako 13�oběhů Venuše, takže každých osm let se obě planety vůči sobě nachází přibližně ve stejné pozici. Tato konjunkce však není dostatečně přesná na to, aby se mohly opakovat tři nebo i více přechodů po sobě, protože Venuše na místo pokaždé dorazí o 22�hodin dříve než při předchozí události. Poslední přechod, který neproběhl ve dvojici, se odehrál roku 1396 a znovu se tak stane roku 3089. Roku 2854 (kdy má proběhnout druhý přechod z�dvojice 2846/2854) Venuše z�pohledu pozemského rovníku sluneční kotouč těsně mine, ovšem v�některých částech jižní polokoule bude viditelný alespoň částečný přechod.
[editovat] Vzácné úkazy doprovázející přechod Venuše
Někdy Venuše přejde pouze po okraji slunečního kotouče. V�takovém případě je možné, že v�některých částech Země je viditelný pouze částečný přechod (tj.�bez druhého a třetího kontaktu). Poslední přechod tohoto typu proběhl 6.�prosince 1631 a další nastane 13.�prosince 2611. Také může nastat případ, kdy v�některých částech světa je viditelný částečný přechod, zatímco při pohledu z�jiných částí Země Venuše zcela Slunce mine. Takový přechod proběhl naposledy 19.�listopadu 541�př.�n.�l. a znovu se tak stane 14.�prosince 2854.
Extrémně vzácnou událostí je současný přechod planet Venuše a Merkuru. Naposledy takový případ nastal 22.�září 373�173�př.�n.�l., a opět se tak stane 26.�července 69�163. Další simultánní přechod bude následovat až v�roce 224�508. Podobně vzácným úkazem je i přechod Venuše probíhající současně se zatměním Slunce, kdy sluneční disk zakryje i Měsíc. Naposledy se tak stalo při prstencovém zatmění 1.�listopadu 15�607�př.�n.�l. a znovu tato konstelace nastane při tzv.�kombinovaném zatmění Slunce 5.�dubna 15�232. Ovšem 3.�června 1769 byli pozorovatelé této události velmi blízko, neboť úplné zatmění Slunce, viditelné ze Severní Ameriky, Evropy a severní Asie, nastalo pouhý den po přechodu Venuše přes sluneční disk.
[editovat] Bezpečnost pozorování
Nejbezpečnější způsob pozorování přechodu je promítání obrazu Slunce pomocí dalekohledu, triedru nebo dírkové komory na plátno, ovšem událost je možné sledovat i přímo za použití speciálních filtrů (např.�astronomický sluneční filtr pokrytý tenkou vrstvou chrómu či hliníku), brýlí na pozorování Slunce nebo ochranného svářečského skla. Dříve využívané ochranné pomůcky, jako např.�osvícený černobílý fotografický film, se již nepovažují za bezpečné, neboť malé vady filmu mohou způsobit, že škodlivé ultrafialové záření tímto filtrem projde. Vyvolaný barevný film zase (na rozdíl od černobílého) neobsahuje stříbro, takže je průhledný pro infračervené záření, což může vést k�popáleninám na sítnici. Přímé pozorování Slunce bez použití filtru může způsobit poškození buněk sítnice, a tím dočasnou nebo i trvalou ztrátu zraku.

Summary:
Přechod Venuše (též tranzit Venuše) přes sluneční disk je astronomická událost, během níž planeta Venuše projde přímo mezi Sluncem a Zemí, a zakryje tak malou část slunečního kotouče. Venuše může být během přechodu pozorována ze Země jako malý černý disk pohybující se napříč slunečním kotoučem. Přechody Venuše obvykle trvají několik hodin (poslední z�nich, pozorovaný roku 2004, trval 6�hodin ). Přechod je podobný zatmění Slunce Měsícem, ovšem Venuše se vzhledem ke své vzdálenosti od Země jeví mnohem menší, ačkoliv ve skutečnosti je její průměr téměř čtyřikrát větší než průměr Měsíce. V�počátcích astronomie se přechod Venuše využíval k�měření sluneční paralaxy a následnému výpočtu vzdálenosti Země od Slunce.
Přechody Venuše patří mezi nejvzácnější předpověditelné astronomické úkazy. V�současné době lze každých 243�let pozorovat dvě dvojice přechodů, kdy dva přechody od sebe dělí 8�let, po nichž následují dlouhé pauzy se střídavou délkou 121,5�a�105,5�roku. Poslední dvojice přechodů byla pozorována v�prosinci 1874 a prosinci 1882. Zatím poslední přechod Venuše se odehrál 8.�června 2004 a další ho bude následovat 6.�června 2012. Nejbližší další dvojice přechodů se odehraje v�prosinci 2117 a prosinci 2125.
Přechod Venuše je možné bezpečně sledovat za dodržení stejných opatření, jako při pozorování částečného zatmění Slunce. Pozorování zářivého povrchu Slunce (tzv.�fotosféry) nechráněným zrakem může rychle vyústit ve vážné a často i trvalé poškození zraku.