[upraviť] Názov
Názov India /'ɪndiə/ je odvodený od staroperzskej verzie slova Sindhu, historického miestneho mena pre rieku Indus. Ústava Indie uznáva ako bežné používanie aj výraz Bharat (hin.: भ रत /bʰɑːrət̪/ ) ako oficiálne pomenovanie rovnakého statusu. Tento názov je odvodený od sanskritského mena kráľa Hindov, Bharata, ktorého príbeh je spomenutý v epickej básni Mahábhárata. Tretie meno, Hindustan (hin.: ह न्दुस्त न /hin̪d̪ust̪ɑːn/) (per. Hindská krajina), sa používa od dvanásteho storočia, hoci jeho súčasné použitie je obmedzené z dôvodov vnútroštátnych konfliktov o tom, ako toto slovo reprezentuje krajinu.
[upraviť] Dejiny
Úkryty s maľbami z doby kamennej v Bhimbetke v štáte Madhjapradéš sú najstaršími známymi stopami ľudského osídlenia na území súčasnej Indie. Prvé známe trvalé osídlenie sa objavilo pred 9�000 rokmi a postupne sa vyvinulo do civilizácie povodia Indu, ktorá začala okolo 3�300 pred Kr. a kulminovala medzi 2�600 pred Kr. a 1�900 pred Kr. Nasledovala ju védska civilizácia. Zhruba od roku 550 pred Kr. vzniklo veľa nezávislých kráľovstiev.
Na severe územia sa nachádzala ríša Maurjovcov, ktorá prispela vo veľkej miere ku kultúrnemu dedičstvu krajiny. Od roku 180 pred Kr. nasledovali série invázií zo strednej Ázie, ktoré viedli k vzniku Indo-gréckeho, Indo-skytského a Indo-partského kráľovstva. Od tretieho storočia pred Kr. panovali Guptovci a ich obdobie má prívlastok „Zlatý vek“ starovekej Indie. Na severe krajiny sa vystriedalo zopár dynastií v priebehu niekoľkých období vrátane dynastií Čálukjovci, Čérovci, Čólovci, Kadambovci, Pallavovci a Pándjovci. Veda, umenie, literatúra, matematika, astronómia, náboženstvo a filozofia prekvitali pod patronátom týchto kráľov.
Po islamských inváziách zo strednej Ázie a Perzie (7. - 12. stor.) väčšina severnej a strednej Indie padla pod nadvládu dillískeho sultanátu a neskôr pod Mughalskú dynastiu, ktorá postupne rozšírila ich vládu do väčšiny Indického subkontinentu. Aj napriek tomu niekoľko pôvodných kráľovstiev prosperovalo, špeciálne v krytých oblastiach juhu, ako napríklad ríša Vidžajanagar. V polovici druhého tisícročia niekoľko európskych krajín vrátane Portugalska, Holandska, Francúzska a Spojeného kráľovstva, ktoré pôvodne chceli obchodovať s Indiou, využili situáciu v krajine, kedy zničené kráľovstvá bojovali proti sebe, a zriadili v krajine kolónie. Povstanie z roku 1857, miestne známe ako prvá vojna za indickú nezávislosť, proti Britskej východoindickej spoločnosti zlyhalo. Potom ako bola vzbura potlačená, väčšina indického územia padla pod priamu správu Britského impéria. Na začiatku 20. storočia dlhotrvajúce, nenásilné úsilie o nezávislosť, vedené Mahatmom Gándhim, široko známym pod označením „Otec národa“, vyvrcholilo 15. augusta 1947, kedy India získala úplnú nezávislosť od Británie a stala sa republikou 26. januára 1950.
Ako multietnický a multináboženský štát zažila India niekoľko náboženských násilností a povstaní v rôznych častiach krajiny, no to ju neoslabilo a pokračuje ako suverénna demokracia. Má niekoľko nedoriešených sporov o hranice s Čínou, ktoré sa vystupňovali do krátkej čínsko-indickej vojny v roku 1962 a s Pakistanom, ktoré vyústili do vojen v rokoch 1947, 1965, 1971 a v roku 1999 v Kargile. India je zakladajúci člen Hnutia nezúčastnených krajín a OSN. V roku 1974 India vykonala podzemné skúšky jadrových zbraní, čo ju neoficiálne robí členom „jadrového klubu“. V roku 1998 nasledovala séria ďalších piatich testov. Významné ekonomické reformy, ktoré začali v roku 1991, transformovali Indiu medzi krajiny s najrýchlejšie rastúcim hospodárstvom na svete a pridala si na celosvetovom a regionálnom vplyve.
[upraviť] Vláda
India je suverénna, socialistická, sekulárna a demokratická republika s kvázi - federálnou formou vlády a dvojkomorovým parlamentom fungujúcim podľa westministerského parlamentného systému. Má tri formy riadenia: legislatívu, exekutívu a súdnu moc. Prezident je hlavou štátu a má z veľkej časti reprezentatívnu úlohu, ktorá zahŕňa interpretovanie ústavy, podpisovanie zákonov, udeľovanie milostí a vyhlasovanie stavu núdze. Je aj vrchným veliteľom Indických ozbrojených síl. Prezident a viceprezident sú volení nepriamo voličmi na päťročné obdobie.
Premiér je predsedom vlády a má najviac výkonných právomocí. Je volený zákonodarcami politických strán alebo koalíciou majúcou parlamentnú väčšinu a slúži päť rokov. Ústava otvorene neustanovuje funkciu zástupcu predsedu vlády, ale táto možnosť bola občas praktizovaná. Zákonodarný zbor Indie je dvojkomorový parlament, ktorý sa skladá z hornej snemovne zvanej Radžja Sabha (Rada štátov), a dolnej snemovne zvanej Lok Sabha (Snemovňa ľudu). 245 – členná Radžja Sabha je volená nepriamo voličmi na funkčné obdobie šesť rokov. 545–členná Lok Sabha je volená priamo všeľudovým hlasovaním na päťročné obdobie a je ustanovujúcou zložkou politickej sily a vládneho zoskupenia. Všetci indickí obyvatelia nad 18 rokov majú právo voliť. Premiér predsená Rade ministrov.
Exekutíva je zastúpená prezidentom, viceprezidentom a ministerským kabinetom, vedeným predsedom vlády. Každý minister spravujúci ministerský úrad musí byť členom byť členum jednej z komôr parlamentu. V indickom parlamentnom systéme je výkonná moc podriadená zákonodarnej. Nezávislá súdna moc Indie pozostáva z Najvyššieho súdu na čele s predsedom Najvyššieho súdu v Indii. Najvyšší súd ma oboje, prvostupňovú jurisdikciu nad spormi medzi štátmi a odvolaciu jurisdikciu nad vrchnými súdmi. India má 18. odvolacích vrchných súdov, každý má jurisdikciu nad zväzovým štátom alebo skupinou menších zväzových štátov. Každý s týchto štátov má odstupňovaný systém nižších súdov. Prípadný konflikt medzi legislatívou a justíciou je prenechaný prezidentovi.
[upraviť] Politika a zahraničné vzťahy
Na čele krajiny stojí Indická národná kongresová strana (INC), ktorá si udržuje svoj vplyv už od vzniku nezávislej Indie. INC, často vedená členom rodiny Nahru – Gándhi, sa tešila parlamentnej väčšine s výnimkou krátkych období počas 70. a 80. rokov. Medzi rokmi 1996 a 1998 nastalo obdobie politickej nestability a vláda bola najprv zostavená pravicovou nacionalistickou stranou Bharatija Džanata (BJ) a neskôr ľavicovou koalíciou Spojený front (United Front). V roku 1998 BJ s menšími regionálnymi stranami vytvorila Národnú demokratickú alianciu (NDA) a stala sa prvou nekongresovou stranou, ktorá dokončila celé päťročné volebné obdobie. Vo voľbách v roku 2004 zvíťazila Národná kongresová strana a získala dostatočný počet kresiel, aby mohla vytvoriť koalíciu s pomocou ľavicových strán.
India si udržuje priateľské vzťahy s väčšinou krajín, no roky, ktoré nasledovali po vyhlásení nezávislosti, sú poznačené neustálymi konfliktami s Pakistanom a Čínou o územie Kašmíru a Arunáčalpradéšu. Počas Studenej vojny sa India pokúsila udržať si svoju neutralitu a bola jedným zo zakladajúcich členov Hnutia nezúčastnených krajín. Po čínsko-indickej vojne v roku 1962 sa zlepšili vzájomné vzťahy Indie so Sovietskym zväzom, čo ale narušilo vzťahy so Spojenými štátmi. Stav sa opäť ustálil po skončení Studenej vojny. Súčasne priateľské ponuky predkladané Indickou vládou posilnili vzťahy so Spojenými štátmi, Čínou a Pakistanom. V ekonomickej sfére má India blízky vzťah s inými rozvojovými krajinami v Južnej Afrike, Ázii a Afrike, špeciálne s Brazíliou a Mexikom. India je taktiež zakladajúci člen OSN a do veľkej miery prispela k úspechu operácií OSN prebiehajúcich na štyroch kontinentoch. Viac ako 55�000 indických príslušníkov bojových a policajných síl slúžilo v 35 mierových misiách Spojených národov.
[upraviť] Štáty a zväzové teritóriá
Hlavný článok: Administratívne členenie Indie
India je rozdelená na 28 štátov (ktoré sa ďalej delia na okresy), šesť zväzových teritórií a teritórium hlavného mesta Dillí. Štáty majú svoju vlastnú volenú vládu, kým zväzovým teritóriám vládne správca menovaný zväzovou vládou (len niektoré majú volené vlády).
Štáty:
Zväzové teritóriá a hlavné mesto:
India má dve výskumné základne v Antarktíde - Dakšin Gangotri and Maitri, no zatiaľ sa nedomáha práva na územie.
[upraviť] Geografia
Himaláje, tvoriace severnú hranicu Indie, sú najvyšším pohorím na svete. Najvyšším vrchom Indie je Káčaňdžunga, ležiaca na hranici indického štátu Sikkim a Nepálu, vysoká 8586 m. Najvyšší vrch ležiaci iba na území Indie je Nandádéví, vysoký 7816 m. Na východe India hraničí s Bangladéšom a Mjanmarskom. Za severnou hranicou leží Čína, Bhután a Nepál. Na severozápade, kde leží púšť Thar prebieha hranica s Pakistanom. Zvyšok severnej, strednej a východnej Indie pozostáva z úrodnej Indogangskej nížiny, ktorá sa nachádza v povodí riek Indus, Ganga a Brahmaputra.
Južný indický polostrov sa skoro celý rozkladá na Dekanskej plošine, ktorá je z juhozápadu, juhu a juhovýchodu obmývaná Indickým oceánom. Pobrežie je dlhé okolo 6 tisíc kilometrov a je pomerne málo členité. Len na západe sú dva väčšie polostrovy Kačchský a polostrov Káthijávar. Časť západného pobrežia od Khanbátskeho zálivu po Paňdžim, sa nazýva Konkán. Ďalej na juh pokračuje ako lagúnové Malabarské pobrežie. Najjužnejším bodom pevninovej časti Indie a poloostrova Predná India je mys Kumári. Ostrov Srí Lanka oddeľuje od Indie Manársky záliv a Palcký prieliv. Južná časť východného pobrežia Indie medzi ústím Kávérí a Krišny sa nazýva Koromandelské pobrežie. Rovnako ako ďalšia časť východného pobrežia je nízke, lagúnové a menej vhodné na budovanie prístavov. Súčasťou Indie sú aj súostrovia Andamany a Nikobary v Bengálskom zálive a Lakadivy a ostrov Mimikoj v Arabskom mori.
Podnebie Indie sa líši od tropického na juhu až po mierne na severe krajiny. Časti Indie, ktoré ležia v Himalájach majú podnebie tundry. Väčšina dažďov je spôsobená monzúnmi.
[upraviť] Geológia
Územie Indie možno rozdeliť na tri hlavné oblasti, ktoré sa odlišujú svojim geologickým vývojom ako aj charakterom povrchu:
Himaláje, tvoria severnú hranicu Indie. Himalájske pohorie od pohoria Karakoram oddeľuje horný tok rieky Indus. Najvyššie polohy oboch vysokohorských masívov sú zaľadnené. Stály sneh leží v súčasnosti na južných stranách vo výškach 4�400 až 5�300 m a okolo 6�000 m na severe. V Karakorame sa táto výška pohybuje v rozmedzí 5�000-6�000 m. Dĺžka ľadovcov presahuje miestami 60 km. V prevažnej časti Himalájí prevláda vysokohorský ľadovcový reliéf.
Indogangská nížina je rozsiahla nížina v povodí riek Indus, Ganga a Brahmaputra.
Dekanská plošina je rozľahlá vysočina zaberajúca vnútrozemie Indického polostrova.
[upraviť] Hospodárstvo
India má síce v absolútnom ponímaní štvrtú najväčšiu ekonomiku, pretože patrí medzi krajiny s najväčším počtom obyvateľov. Jej HDP na obyvateľa ju však radí medzi chudobné krajiny. V súčasnosti má však tendenciu dobiehať vyspelé krajiny (na prelome rokov 2005 – 2006 zaznamenala India hospodársky rast 8,1�%), ale HDP na obyvateľa zostáva stále nízke.
Devízové rezervy Indie majú hodnotu vyše 145 miliárd USD. Mumbaj je finančným centrom a základňou Rezervnej banky Indie a poprednej Bombajskej burzy. Kým štvrtina obyvateľov Indie stále žije pod úrovňou chudoby, vyvinula sa spolu s informačnými technológiami a službami rozsiahla stredná trieda.
India má pracovnú silu 496,4 milióna obyvateľov, z ktorých poľnohospodárstvo tvorí 60�%, priemysel 17�% a služby 23�%. Miera nezamestnanosti je 9�%. Poľnohospodárstvo produkuje ryžu, pšenicu, bavlnu, jutu, čaj, cukrovú trstinu, zemiaky; dobytok, bizóny, ovce, kozy, hydinu a ryby. Priemysel zahŕňa textil, chemikálie, spracovanie jedla, oceľ, prepravovanie zariadenia, cement, ropa a stroje.
Každoročne do Indie cestujú len asi 3 milióny turistov, pričom turizmus predstavuje dôležitý, no stále nedostatočne vyvinutý zdroj národného dôchodku. Turizmus tvorí 5,3�% hrubého domáceho produktu a priamo či nepriamo vytvára asi 42 miliónov pracovných miest, čo je asi 10 percent pracovnej sily Indie.
Hlavnými obchodnými partnermi sú Spojené štáty, Európska únia, Japonsko, Čína a Spojené arabské emiráty.
[upraviť] Demografia
India je druhá najľudnatejšia krajina na svete. Jazyk, náboženstvo a kasty sú determinované sociálnou a politickou organizáciou v rámci vysoko rôznorodej populácie. Indickými najväčšími aglomeráciami sú Mumbaj (kedysi Bombaj), Dílli, Kalkata (kedysi Calcutta) a Chennai (kedysi Madras). Gramotnosť obyvateľstva je 64,8�%, z toho 53,7�% žien a 75,3�% mužov. Pomer pohlaví je 933 žien na 1000 mužov. Percento pracujúcich je 39,1�%, z toho 51,7�% mužov a 25,6�% žien. Priemerný vek je 24,66 a populačný rast je 22,32 pôrodov na 1000 obyvateľov.
Napriek tomu, že 80,5�% ľudí sú Hindovia, India je tiež domovom tretej najväčšej populácie moslimov na svete (13,4�%) po Indonézii a Pakistane. Ďalšie náboženské skupiny zahŕňajú kresťanov (2,3�%), sikhov (1,84�%), budhistov (0,76�%), džainistov (0,40�%), židov, zoroastristov, ahmadi-moslimov a bahaistov.
India je domovom dvoch hlavných lingvistických skupín: indoárijskej (používaju asi asi 74�% populácie) a drávidskej (používa ju asi 24�% populácie). Iné jazyky používané v Indii pochádzajú z austroázijských a tibetsko-barmských jazykových skupín. Indická ústava uznáva 23 oficiálnych jazykov. Hindčinu a angličtinu používa vláda na úradné účely. Dva tradičné jazyky Indie sú sanskrit a tamilčina. Počet materinských jazykov v Indii dosahuje až 1�652.
[upraviť] Kultúra
India ma bohaté a unikátne kultúrne dedičstvo a dokázala si zachovať svoje tradície počas histórie aj napriek preberaniu nových zvykov, tradícií a myšlienok zároveň od útočníkov aj imigrantov. Množstvo zvykov, jazykov a monumentov je dôkazom vzájomného miešania sa vplyvov počas storočí. Napríklad slávny Tádžmahal, alebo iné pamiatky sú príkladom islamsky inšpirovanej architektúry, ktoré boli zdedené po Mugalskej dynastii. Sú výsledkom synkretickej tradície, ktorá kombinuje elementy zo všetkých častí krajiny. Indická spoločnosť je široko pluralitná, mnohojazyčná a mnohonárodnostná.
Indická hudba je reprezentovaná širokým spektrom foriem. Dva hlavné prúdy klasickej hudby sú Carnatic z Južnej Indie a Hindustani zo Severnej Indie. Populárne formy hudby taktiež prevládajú, za zmienku stojí napríklad Filmi hudba. V Indii taktiež existuje množstvo druhov klasických tancov vrátane Bharatanatyam, Kathakali, Kathak a Manipuri. Často majú formu príbehu a obsahujú duchovné a náboženské prvky. India má rozmanité festivaly, z ktorých je mnoho oslavovaných bez ohľadu na kastu a vierovyznanie. Najznámejšie a najpopulárnejšie oslavy zahŕňajú hinduistické festivaly Diwali, Holi a Dussehra a moslimské oslavy Eid.
Prvé literárne zmienky v Indii mali väčšinou ústnu formu a až neskôr boli prevedené do písomnej podoby ako napríklad Védy, alebo eposy Mahabharáta a Rámajana. V Indii je taktiež množstvo významných a moderných spisovateľov píšucich v indických jazykoch a angličtine. Jediným nositeľom Nobelovej ceny za literatúru bol bengálsky spisovateľ Rabindranath Tagore. Ročne India produkuje najväčší počet filmov vo svete. Filmová produkcia má svoju základňu v Mumbaji, ktorá je často označovaná ako „Bollywood“.
Vzdelanie je vysoko cenené členmi každej sociálno-ekonomickej vrstvy obyvateľstva. Tradičné indické hodnoty ako rodina sú vysoko rešpektované a považované za posvätné, hoci mestské rodiny začínajú preferovať rodinu dvoch partnerov z dôvodov socioekonomických obmedzení kladených systémom skupinovej rodiny. Náboženstvo v Indii je veľmi spoločenskou udalosťou s množstvom praktík sprevádzaných pompéznosťou a vitalitou a tvorí neodlučiteľnú súčasť každodenného života.
Indická kuchyňa je neobyčajne rozmanitá; ingrediencie, korenie a kuchárske metódy sa líšia každým regiónom. Ryža a pšenica tvoria základnú potravinovú zložku v krajine. India je taktiež pozoruhodná pre pestrosť vegetariánskej a nevegetariánskej kuchyne. Korenisté jedlá a sladkosti sú veľmi populárne.
Indické tradičné oblečenie je odlišné medzi jednotlivými regiónmi. Značne líši či už farbami, alebo štýlmi, záleží na rôznych faktoroch ako podnebie. Najpopulárnejší odev pre ženy sa nazýva sari a dhoti pre mužov.
[upraviť] Športy a hry
Národný šport Indie je pozemný hokej, no aj napriek tomu je kriket teraz veľmi populárnym športom spôsobený úspechom a popularitou v poslednej dobe. V niektorých štátoch, najmä na severovýchode, futbal je najpopulárnejším športom a je široko sledovaný napriek tomu, že India sa umiestnila mimo top 100 národných tímov, vo svetovom rebríčku FIFA. India ma taktiež silné zastúpenie v šachu s niekoľkými hráčmi s medzinárodným statusom vrátane Viswanathan Anand, ktorý bol FIDE šampiónom. Ďalšie populárne športy sú biliard a streľba.
S jednou striebornou a dvoma bronzovými medailami na posledných troch olympiádach má India len málo športových úspechov. Do roku 1980 vyhrala osemkrát zlatú medailu v pozemnom hokeji.
Tradičné domorodé športy sú polo, kabaddi a gilli-danda, ktoré sa hrajú v celej krajine. Šach, bedminton a carom sa považujú, že vznikli v Indii. Biliard a bedminton priniesli Indii medzinárodný úspech. Formula 1 sa taktiež teší popularite, aj keď len v mestských oblastiach.
[upraviť] Sviatky
India má tri štátne sviatky. Ďalších deväť až dvanásť voľných dní je vyhradených pre festivaly, náboženské sviatky a narodenia čelných predstaviteľov a určujú ich jednotlivé štáty.

Summary:
India, oficiálny názov Indická republika, je druhá najľudnatejšia krajina na svete.
Zaberá takmer celý Indický subkontinent a jej pobrežná čiara má viac ako 7�000 kilometrov. Susedí s Pakistanom na západe, Čínou na severozápade aj severovýchode, Nepálom a Bhutánom na severovýchode, Bangladéšom a Mjanmarskom na východe a v Indickom oceáne ležiacimi Maldivami na juhozápade a Srí Lankou na juhu. India považuje aj Afganistan za štát, s ktorým hraničí.
S počtom obyvateľov vyše jednej miliardy je druhou najľudnatejšou krajinou na svete a rozlohou jej prislúcha siedme miesto. Je domovom niekoľkých starovekých civilizácií a centrom dôležitých historických obchodných ciest.
India je známa svojimi bohatými náboženskými tradíciami. Štyri z najrozšírenejších náboženstiev sveta – hinduizmus, budhizmus, džinizmus a sikhizmus – majú svoje korene v Indii.
Ako bývalá kolónia Britská India do roku 1947 sa India počas posledných dvadsiatich rokov výrazne rozvíjala, obzvlášť v ekonomickej a vojenskej sfére, v regionálnom aj globálnom meradle.


[upraviť] Dejiny
Bridž je odvodený zo staršej hry whist, ktorej rôzne obmeny existovali už v 16. storočí. Spočiatku existovalo niekoľko rôznych obmien bridžu: „auction bridge“ (okszen), „bridge whist“, plafond a iné. V roku 1925 Harold S. Vanderbilt vychádzajúc hlavne z francúzskeho plafondu publikoval pravidlá novej hry, ktorú nazval „contract bridge“. Táto obmena bridžu pretrvala takmer v nezmenenej podobe až do dnešných čias.
Názov hry bridž pochádza z anglického názvu „bridge“. V originále ale neoznačuje „most“, pôvod tohto názvu nie je celkom jasný, ale oxfordský slovník napovedá, že je to anglická verzia ruského slova „birič“, (ruskej obmeny whistu odvodenej z tureckej hry „bir-üç“, po prvý raz opísanej v knihe vydanej v roku 1896 pod titulom „Biritch – Russian whist”.
[upraviť] Priebeh hry
[upraviť] Licitácia
Samotná hra pozostáva z dvoch fáz. Prvou fázou je licitácia (dražba), počas ktorej si partneri vymieňajú informácie o kvalite svojich listov a snažia sa vylicitovať (vydražiť) optimálny záväzok. Výmena informácii je verejná, t.j. spoluhráč musí súperom vysvetliť význam hlášky (série hlášok) partnera, ak ho o to požiadajú. Konvenčné hlášky je povinný alertovať.
[upraviť] Zohrávka
Druhou fázou je zohrávka, v ktorej sa linka, ktorá konečný záväzok vydražila, snaží záväzok splniť a druhá linka sa ho snaží poraziť.
Samotné pravidlá zohrávky sú veľmi jednoduché:
Napriek tejto jednoduchosti je bridž hrou s nepreberným množstvom kombinácií, týchto kombinácií je mnohonásobne viac než v šachu. Aj to je jedným z dôvodov, prečo zatiaľ počítačové programy hrajú bridž slabšie než dobrí bridžoví hráči, kým šachové programy už hrajú na úrovni veľmajstrov. Oproti šachu je navyše bridž hrou s neúplnou informáciou, takže sa hráč často musí rozhodnúť na základe pravdepodobnosti alebo intuície. Podrobnejšie pravidlá a úvodný kurz bridžu možno nájsť na stránke Bridž pre začiatočníkov.
[upraviť] Varianty bridžu
Existujú tri základné varianty bridžu:
Robrový bridž a Chicago hrajú štyria hráči, ktorí postupne striedajú partnerov a dosiahnuté výsledky sa vyhodnocujú priamo, neporovnávajú sa. V týchto variantoch záleží hlavne na náhode, aké karty ktorá linka dostane a menej záleží na kvalite licitácie, zohrávky a obrany. Pri veľkom počte rozdaní sa však kvalita predsa len prejaví. Tieto varianty bridžu sa na rozdiel od športového bridžu väčšinou hrajú o peniaze.
Športový bridž sa hrá tak, že s tými istými kartami sa postupne hrá pri viacerých stoloch a navzájom sa porovnávajú dosiahnuté výsledky. Pri tomto druhu bridžu sa už nemožno sťažovať na zlé karty, ale len na vlastnú zlú licitáciu či zlú hru. Na zachovanie rozdaní sa používajú špeciálne upravené obaly na karty, nazývajú sa boardy alebo krabice.
Minibridž je silne zjednodušenou verziou bridžu. Bol vymyslený na propagáciu bridžu medzi verejnosťou a výukové potreby, ako medzistupeň k plnej verzii bridžu.
[upraviť] Druhy súťaží v športovom bridži
V športovom bridži sa organizujú súťaže jednotlivcov, párov a družstiev.
Súťaž jednotlivcov (slangovo individuál): Každý hráč postupne vystrieda rôznych partnerov a súperov. Ide tu o umenie prispôsobiť sa rôznym hráčom. Vyžaduje si to mať spoločný, čo najprirodzenejší licitačný systém.
Súťaž párov (slangovo párak): Počas celého turnaja hrajú dvaja hráči spolu, ako partneri. V každom kole hrajú proti inému páru. Každý pár môže mať vlastný licitačný systém. Väčšinou sa používajú rôzne varianty všeobecne rozšírených licitačných systémov.
Súťaž družstiev (slangovo tímak): V jednotlivých kolách hrajú proti sebe dve družstvá. Sála je rozdelená na otvorenú a zatvorenú miestnosť. V otvorenej miestnosti sedia domáci na linke Sever-Juh v zatvorenej na linke Východ-Západ, hostia sedia na opačných linkách. V otvorenej miestnosti sa najprv odohrá prvá polovica rozdaní a v zatvorenej druhá polovica (napr. 1-8 a v zatvorenej rozdania 9-16), po ich odohraní si hráči rozdania medzi sebou vymenia a odohrajú ich. Po odohraní všetkých rozdaní sa dosiahnuté výsledky navzájom porovnajú. V otvorenej miestnosti môžu byť aj diváci (kibici), v zatvorenej miestnosti okrem rozhodcu a hráčov, ktorí v nej hrajú, nesmie byť nikto nepovolaný, kvôli zamedzeniu nedovolenému prenosu informácií medzi miestnosťami. Prví si sadajú hostia a domáci si prisadajú. Z taktických dôvodov to môže byť dôležité, hlavne ak sa nehrá na dva polčasy. Každé družstvo má svojho kapitána, ktorý rozhoduje, ktorí hráči budú hrať a kde. Kapitán môže byť hrajúci alebo nehrajúci. Družstvá majú aspoň štyroch hráčov. Hlavne v dlhodobých súťažiach ich býva viac, najviac osem. Do druhého polčasu môže kapitán nasadiť iných hráčov. Ak v druhom polčase zostali v oboch družstvách rovnaké dvojice, mali by hostia, ktorí hrali v otvorenej miestnosti, prejsť do zatvorenej a naopak, domáci zostávajú na svojich miestach.
[upraviť] Pravidlá
[upraviť] Rozdávanie
Karty sa rozdávajú v smere hodinových ručičiek.
[upraviť] Zdvih
Vynášajúci hráč môže zo svojho listu vyniesť ľubovoľnú kartu, hráč po ľavici, ak má kartu vo vynesenej farbe, pridá ľubovoľnú kartu vynesenej farby, ak nemá, môže pridať kartu ľubovoľnej farby, po ňom pridá ďalší hráč v smere hodinových ručičiek podľa tých istých pravidiel, až po posledného hráča. Túto štvoricu kariet získa hráč, ktorý priložil najvyššiu kartu vo vynesenej farbe alebo, ak niektorý z hráčov prebil tromfom, získa ju hráč, ktorý priložil najvyšší tromf. Takáto štvorica kariet sa nazýva zdvih (v iných kartových hrách štych). Do ďalšieho zdvihu vynáša hráč, ktorý získal posledný zdvih. Keďže každý z hráčov má 13 kariet, celkový počet zdvihov je 13. Znamená to, že jedna z liniek musí získať aspoň 7 zdvihov, vtedy druhá linka získa 6 zdvihov. Preto najnižším možným záväzkom je získanie aspoň 7 zdvihov. Prvých šesť zdvihov sa nazýva kniha a ponuka jedna vo farbe predstavuje záväzok kniha+1, dva vo farbe - kniha+2, ...
[upraviť] Hierarchia farieb
Vo väčšine kartových hier buď nie sú farby hierarchizované alebo je jedna farba privilegovaná (mariáš - červeň; taroky - tarok; spades - piky, ...). V bridži sú počas licitácie všetky farby hierarchizované a to od najnižšej po najvyššiu:
[upraviť] Licitácia (dražba)
Počas licitácie sa jednotlivé linky zaväzujú získať príslušný počet zdvihov, ak tromfovou farbou bude ponúknutá farba:
Najnižšou možnou ponukou je jeden tref, potom 1 káro, 1 srdce, 1 pik, 1 BT, 2 trefy, ... až po 7BT.
V minulosti sa licitovalo vyslovením príslušnej hlášky, takže hráči si museli pamätať celý priebeh licitácie. V súčasnosti sa najmä v športovom bridži používajú licitačné krabice. Hráč zo svojej licitačnej krabice vytiahne príslušnú hlášku a položí ju pred seba. Hlášky sa kladú tak, aby bolo vidno celý priebeh licitácie. Po ukončení licitácie sa hlášky založia späť na svoje miesto.
[upraviť] Druhy záväzkov
Za Celoherný záväzok, Malý a Veľký slem sú špeciálne prémie, bližšie v časti Vyhodnotenie
Stav hier: Počas licitácie, vzhľadom na pravidlá vyhodnotenia rozdania, je dôležité, aby hráči mali na zreteli, ktorá linka sa nachádza v ktorej hre. Ak je linka v prvej hre, prémie za splnenie záväzku sú nižšie, ale nižšie sú aj tresty za ich nesplnenie. Ak je linka v druhej hre, prémie a tresty sú vyššie.
Tabuľka v ktorom rozdaní kto rozdáva a ktorá linka je v ktorej hre:
- nikto nie je v druhej hre, + všetci sú v druhej hre, N - sever, E - východ, S - juh, W - west
V ďalších číslach rozdaní sa táto postupnosť opakuje. Krabice v ktorých sa rozdania prenášajú sú označené tak, aby každý vedel, ktorá linka je v ktorej hre. Väčšinou je linka, ktorá je v druhej hre označená červenou farbou.
[upraviť] Zohrávka
Po ukončení licitácie sa vydražiteľ stáva hlavným hráčom. Vydražiteľom je ten hráč linky, ktorá ponúkla konečný záväzok, ktorý vylicitovanú farbu ponúkol na linke ako prvý.
V druhom a treťom prípade sa nesprávne vynesená karta stáva trestnou kartou, znamená to, že pri najbližšej možnej príležitosti ju previnilec musí zahrať.
V jednotlivých zdvihoch platia pravidlá, ktoré boli uvedené vo vysvetlení termínu Zdvih.
[upraviť] Vyhodnotenie
Po odohraní sa podľa počtu získaných zdvihov rozdanie vyhodnotí.
[upraviť] Pravidlá hodnotenia v športovom bridži
Nasledujúce pravidlá vyhodnotenia rozdania sa používajú v športovom bridži a Chicagu.
Prémie za splnenie záväzku podľa druhu záväzku a stavu hier:
V prípade vylicitovania malého a veľkého slemu, linka získava aj prémiu za hru.
Príklady výpočtu TP sú v bridžových vyhodnocovacích tabuľkách.
Z týchto pravidiel hodnotenia vyplýva, kedy sa oplatí brániť záväzok súperov o ktorom predpokladáme, že ho splnia, keď vieme, že nami ponúknutý záväzok nesplníme. Keď sú obe linky v prvej hre a vieme, že druhá linka tam má celú hru, aj keď dvakrát padneme, získajú 300 TP ale za celoherný záväzok by získali aspoň 400 bodov. Keď sme my v druhej hre a súperi v prvej, ak 2x padneme s kontrou, získajú 500 bodov, čo je viac, než keby sme ich nechali hrať. Ked sú oni v druhej a my v prvej hre, ešte aj keď trikrát padneme za 500, je to dobrá obrana, lebo by získali aspoň 600.
[upraviť] Pravidlá hodnotenia v Robrovom bridži
V robrovom bridži nie je prémia za vylicitovanie celej hry a prémia za splnenie vylicitovaného záväzku. Pre zápis výsledkov sa nakreslí krížik, naľavo sa zapisujú zisky jednej a napravo zisky druhej linky. Vylicitované a splnené zdvihy nad knihou sa zapisujú pod čiaru, nadzvihy, pády a prémie za malý a veľký slem sa zapisujú nad čiaru. Cieľom hry je uhrať rober, t.j. dvakrát získať pod čiarou v súčte 100 bodov. Linka, ktorá získa po prvý krát 100 bodov sa dostáva do druhej hry. Ak jedna linka získala pod čiarou 100 a viac bodov a druhá dovtedy napr. 90 bodov, týchto 90 bodov pod čiarou sa jej škrtne. Po získaní hry sa dovtedajšie zápisy pod čiarou pripočítajú nad čiaru. Za získanie čistého robra (súperi nezískali žiadnu hru), je prémia 500 bodov, ak súperi získali hru, prémia je 300 bodov. Po splnení robra sa hráči pri stolíku prestriedajú. Sever celý čas sedí na svojom mieste a východ si postupne vymení miesta s juhom a západom. Prémie za malý a veľký slem sú v takej istej výške, ako v športovom bridži. Robrový bridž sa zvykne hrať o peniaze. Je vecou dohody, aký je prevod medzi bodmi a peniazmi. Zvykne to byť 100 bodov jedna koruna. Na Slovensku sa rober skoro vôbec nehrá. Väčšinou sa hrá porovnávací bridž, alebo ak sa zišlo menej ako 8 hráčov, zvykne sa hrať na tabuľku, kde sa porovnáva s fiktívnym štatistickým párom. Taktika v robrovm bridži je diametrálne odlišná od športového bridžu. Pár sa nemusí snažiť jedným rozdaním vylicitovať celú hru, ale stačí mu čiastočnými záväzkami postupne nazbierať 100 bodov, riskujúc však, že súperi jednou celou hrou ich zisky pod čiarou eliminujú. Len ak dostane veľmi dobrú kartu, pokúsi sa o získanie prémie za slem. Koncepcia prvej a druhej hry sa v pozmenenej forme dostala do športového bridžu.
[upraviť] Pravidlá hodnotenia Hry na tabuľku
Hra na tabuľku je špecifickým prípadom športového bridžu. Keď sa stretne menej hráčov ako osem, nemožno vytvoriť aspoň dva stoly, aby sa výsledky dali porovnať. Dal by sa hrať rober, ale ako už bolo napísané, v robri sa uplatňuje iná taktika, než v športovom bridži a z hľadiska tréningových potrieb, sa pri ňom získavajú návyky v športovom bridži škodlivé. Štatistickým vyhodnotením tisícok odohraných rozdaní bola vypracovaná tabuľka, ktorá hovorí, koľko bodov by mala štatisticky linka získať, ak má príslušný počet figúrových bodov skratka HCP.
Ak má linka spolu napríklad 23 figúrových bodov a je v prvej hre:
Aj hra na tabuľku môže deformovať správne bridžové návyky. Ak hráči linky zistia, že majú priveľa bodov, snažia sa vylicitovať celú hru aj keď si sú vedomí, že tam pravdepodobne celú hru nemajú. V porovnávacom bridži by zastali v čiastočnom záväzku, ale tu ich tabuľka núti „znásilňovať“ kartu. Napríklad ak majú 25 bodov a sú v druhej hre, mali by získať 440 bodov, ak zastanú v čiastočnom záväzku 2BT a splnia ho, získajú 120 bodov, mali získať 440 bodov, takže oproti tabuľke stratia 320 bodov, čo prevedené na Impy znamená stratu 8 Impov. Ak vylicitujú 3BT a raz padnú stratia 100 bodov a keďže mali získať 440 stratia 540 bodov po prevedení na Impy to znamená stratu 11 Impov. Ak sa im predsa len záväzok podarí splniť, získajú 2 Impy. Čiže riskujú zvýšenie straty z 8 na 11 Impov, ale ak splnia, miesto -8 Impov získajú 2 Impy. Z teórie pravdepodobnosti vyplýva, že takto sa oplatí licitovať, ak je aspoň 25% pravdepodobnosť splnenia celej hry.
[upraviť] Druhy celkového vyhodnotenia rozdania v súťažnom bridži
V prvom hore uvedenom príklade by bol priemer: -35, rozdiel voči priemeru by bol 135, 145, -15, -265. Páry na linke Sever-Juh by podľa prevodovej tabuľky získali: 4, 4, -1 a -7 Impov, Východ-Západ by získali mínus hodnota NS, teda: -4, -4, 1 a 7 Impov. V druhom prípade by bol priemer 102,5 a všetci by získali 0 Impov. Ako vidno, je veľmi dôležité dopredu vedieť, či sa turnaj bude hodnotiť na Topy alebo Impy, pretože tomu potom treba prispôsobiť taktiku a stratégiu počas licitácie i samotnej hry. (Keďže extrémne výsledky môžu hlavne pri menšom počte stolov výrazne ovplyvniť priemer, niekedy sa používa korigovaný priemer, v ktorom najhorší a najlepší výsledok sa škrtá. Ak by výsledky boli 100, 100, 100, -300, priemer by bol 0, korigovaný priemer 100, prevedené na impy by to bolo 3,3,3,7 pri korigovanom priemere 0, 0, 0, 8, korigovný priemer sa tu javí ako "spravodlivejší")
[upraviť] Bridžové podujatia na Slovensku
Okrem pravidelných klubových turnajov sa na Slovensku poriada niekoľko pravidelných bridžových podujatí:
V roku 2006 sa v Piešťanoch uskutočnili Majstrovstvá sveta juniorov v bridži 2006, Piešťany.
[upraviť] Bridžové programy
Existuje množstvo rôznych bridžových programov, pomocou ktorých si bridžista môže trénovať licitáciu, obranu a zohrávku. Každoročne sa poriadajú majstrovstvá sveta bridžových programov. V posledných rokoch vyhral program Jack.
[upraviť] Bridž online
Vo svete je prevádzkovaných viacero serverov na ktorých možno hrať bridž online 24 hodín denne.
[upraviť] Literatúra
Vo svete vychádza nepreberné množstvo kníh o bridži. V slovenčine sú k dispozícii iba tieto:
Posledné dve možno stiahnuť aj vo forme PDF súboru na stránke http://www.bridgeclub.sk/.

Summary:
Bridž (z angl. bridge) je kartová hra pre štyroch hráčov, kde hráči sediaci oproti sebe tvoria pár nazývaný linka. Hrá sa s jednou sadou francúzskych kariet bez žolíkov. Má postavenie športovej hry. Niektorí kartári ho považujú za jednu z najkrajších kartových hier.
Tak ako sa za kráľa doskových hier považuje šach, za kráľa kartových hier je považovaný bridž. Rozdiel medzi bridžom a mariášom z hľadiska náročnosti je zhruba taký, ako medzi šachom a dámou. Medzinárodný olympijský výbor zaradil bridž medzi uznané športy. V súčasnosti je možné hrať bridž aj online napríklad na stránke BBO.


[upraviť] Etymológia
Pôvod slova „Malta“ je neistý. Najčastejšie je predpokladaný grécky pôvod a to zo slova μέλι („meli“, v preklade „med“). Gréci nazývali ostrov menom Μελίτη („Melite“, v preklade „med“ alebo „sladký ako med“), pravdepodobne kvôli jedinečnej produkcii medu na Malte - na ostrove totiž žije endemický druh včely . Že by sa mohlo jednať o grécky vplyv dosvedčuje aj fakt, že Grécko malo na ostrov vplyv už od roku 700 pred Kr. a že v rokoch 395 až 870 sa Malta nachádzala pod vládou Byzantskej ríše .
Ďalší možný etymologický pôvod je fénický. Fénické meno pre Maltu (Maleth) v preklade znamená prístav, čo možno interpretovať ako poukaz na množstvo zálivov a zátok nachádzajúcich sa na Malte.
[upraviť] Geografia
Maltské súostrovie leží na strategickom mieste v Stredozemnom mori, 93 km južne od Sicílie a 288 km východne od Tuniska . Obývané sú tri ostrovy:
Ďalšie ostrovy ako Cominotto, Filfla Island alebo St. Paul's Island sú neobývané. Prevažná väčšina pobrežia všetkých ostrovov je skalnatá. Povrch sa skladá z rôznych druhov priepustného vápenca, ktorý sa používa ako stavebný materiál. Najvyšším bodom je Ta' Dmejrek (253 m). Geograficky aj geologicky patrí Malta k Európe.
[upraviť] Prírodné podmienky
[upraviť] Geológia
Geologicky patrí Malta šelfu Apeninského polostrova. Od Tuniského pobrežia ju oddeľuje pliocénno-kvartérny Maltský gráben, ktorý zrejme vznikol ako zaoblúková panva pri rozpínaní Tyrrhenského mora. Ostrov tvoria prevažne neskorooligocénne až miocénne vápence, íly a piesky. Usadzovali sa na treťohornej karbonátovej platforme. Treťohorné horniny boli v štvrtohorách vynorené a erodované. Vodné toky vymodelovali v krajine mierne vrchy do výšky 255 m. Vyššie, skrasovatelé oblasti sú pokryté iba tenkým pôdnym pokryvom s červenými pôdami. Nižšie oblasti majú vyvinuté svetlé pôdy .
[upraviť] Podnebie
Malta má stredomorské podnebie (Köppenova klasifikácia podnebí Csa) s miernym a vlhkým zimným obdobím a horúcimi letami s prakticky nijakými zrážkami. Neexistuje žiadne reálne latentné obdobie pre rastliny, aj keď rast rastlín môže byť v zime krátko utlmený zníženou teplotou (vo vnútrozemí sa môže dokonca vyskytnúť aj prízemný mráz) a v lete môže teplo spôsobiť vysychanie a vädnutie. V skutočnosti existujú iba dve obdobia, čo znamená, že ostrovy sú, najmä v suchších mesiacoch, atraktívne pre turistov. Silný vietor však môže spôsobiť pocit chladu najmä počas jarných mesiacov.
Veľkým problémom na Malte sú zásoby vody, keď v čase najväčšej spotreby vody v letných mesiacoch prakticky neprší a zimné zrážky sú väčšinou vo forme prudkých lejakov, keď voda stečie do mora namiesto toho aby vsiakla do zeme.
[upraviť] Dejiny
Malta sa môže pochváliť históriou dlhou takmer 7000 rokov. Po stále ešte záhadnom období megalitických chrámov sa na ostrove vystriedali Feničania, Kartágo, Rím, Byzantská ríša, Arabi, Normani, vládcovia Kastílie, johaniti, Napoleon, v novšom období potom Briti, pre ktorých sa Malta v obidvoch svetových vojnách stala neoceniteľnou základňou v Stredozemnom mori.
[upraviť] Starovek
Maltské ostrovy boli prvý krát obývané v období neolitu okolo roku 5200 pred Kr. pravdepodobne Sikanmi, ktorí sa na Maltu dostali zo Sicílie. Vyhynutie trpasličieho hrocha a trpasličieho slona nastalo pravdepodobne v dôsledku príchodu týchto prvých ľudí. Obývanie Malty neolitickými farmármi sa uskutočnilo v troch vlnách, ktoré rozlišuje rôzny typ keramiky charakteristický pre danú migračnú vlnu (Ghar Dalam, šedá Skorba, červená Skorba).
K najvýznačnejšiemu obdobiu v histórii Malty patrí tzv. obdobie chrámov, ktorého začiatok sa datuje rôzne (napríklad 4100 rokov pred Kr. alebo 3600 r. pred Kr. Okolo roku 3500 pred Kr. boli postavené najstaršie megalitické chrámy na svete a to Ġgantija na ostrove Gozo a Ħaġar Qim a Mnajdra na ostrove Malta. Potom sa maltské ostrovy na niekoľko desaťročí vyľudnili a takými zostali až do príchodu ľudí, ktorí svojich mŕtvych spopolňovali a stavali menšie megalitické stavby nazývané dolmeny.
Okolo roku 700 pred Kr. sa na Malte usadili starovekí Gréci (hlavne v oblasti, kde v súčasnosti leží Valleta). O storočie neskôr sa na Malte usadili aj fenickí obchodníci, pre ktorých bol ostrov zastávkou na obchodných cestách z východných oblastí Stredozemného mora do Cornwallu. Feničania obývali oblasť dnes známu ako Mdina a priľahlé mesto Rabat, ktoré vtedy nazývali Maleth (pozri sekciu etymológia vyššie). Toto mesto malo význam aj pre Rimanov, ktorými bolo pomenované ako Melita.
Po páde Feničanov, sa maltské ostrovy okolo roku 400 pred Kr. dostali pod vládu bývalej fénickej kolónie, Kartága. V tejto dobe ľudia na Malte pestovali hlavne olivy a rohovník a produkovali textil.
V priebehu Druhej púnskej vojny sa Malťania vzbúrili proti Kartágu a predali kontrolu nad svojou pevnosťou do rúk rímskeho konzula Sempronia. Malta zostala Rímu lojálna počas celej druhej púnskej vojny, začo ju Rím odmenil titulom Foederata Civitas - označenie, ktoré znamenalo oslobodenie od platenia tribútu alebo výnimku spod Rímskeho práva, hoci v tej dobe Malta spadala pod jurisdikciu Sicílskej provincie.
V roku 117 boli maltské ostrovy za vlády Hadriána povýšené na Municipium. V roku 60 na severe ostrova v zálive sv. Pavla stroskotal jeden z apoštolov Ježiša Krista, sv. Pavol. Podľa tradície zostal na Malte tri mesiace. Šíril kresťanstvo a údajne učinil niekoľko zázrakov (pozri Skutky Apoštolov).
Keď sa Rímska ríša v 4. storočí rozštiepila na Východorímsku a Západorímsku ríšu, Malta sa stala súčasťou grécky hovoriacej Byzantskej ríše, ktorá bola riadená z Konštantínopolu. Aj keď Malta bola pod vládou Byzantskej ríše štyri storočia, o tomto období toho vieme málo. Existujú dôkazy, podľa ktorých germánske kmene nakrátko ovládli maltské ostrovy, avšak o istý čas na to boli vytlačené Byzantskou ríšou.
[upraviť] Politika a politické zriadenie Malty
Táto bývala britská kolónia získala nezávislosť 21. septembra 1964 a 13. decembra 1974 sa prehlásila za nezávislú republiku, zostala však aj naďalej členom Britského spoločenstva národov (Commonwealth of Nations). Od 1. mája 2004 je Malta členom Európskej únie.
Malta je parlamentná republika. Na čele štátu stojí prezident republiky, volený parlamentom; prezident vymenúva predsedu vlády a podieľa sa na zložení vlády. V minulosti sa však ukázalo, že vodca jednej z dvoch hlavných strán, ktorý sa spravidla stáva aj predsedom vlády, určuje, kto bude zvolený prezidentom, a tým pádom si zaisťuje aj svoje menovanie za predsedu vlády. Prezidentom republiky je od 4. apríla 2009 George Abela, predsedom vlády od 23. marca 2004 Lawrence Gonzi. Voľby do jednokomorového parlamentu (Kamra tar-Rappreżentanti) sa podľa ústavy konajú najmenej každých päť rokov.
Ešte pred získaním nezávislosti bola maltská politika určovaná dvoma politickými stranami: socialistickou a neutralisticky zameranou Stranou práce (Labour Party,Partit Laburista, MPL ako skratka pre Maltese Labour Party) a konzervatívnou Nacionalistickou stranou, Nationalist Party (Partit Nazzjonalista, so skratkou PN). Ostatné strany nemajú väčší politický význam, aj keď po posledných voľbách posilňuje Demokratická alternatíva (Alternattiva Demokratika, AD), obdoba európskych „Zelených“. Všetky parlamentné voľby majú na Malte tradične veľmi tesné výsledky a obidve hlavné strany sa pravidelne pri vláde striedajú. Posledné voľby do parlamentu dňa 8. marca 2008 priniesli toto rozdelenie hlasov:
S politickými stranami sa v minulosti striedalo aj zameranie maltskej zahraničnej politiky. Zatiaľčo konzervatívna PN sa orientovala jednoznačne na Západ, teda na Európsku úniu, udržovala Labour Party tradične dobré styky nielen so Sovietským zväzom, ostatnými krajinami RVHP a Čínou, ale aj so svojimi arabskými susedmi, okrem iných aj s Líbyou, a presadzovala neutralitu Malty voči členstvu v Európskej únii. Od roku 1987 je Malta podľa svojej ústavy neutrálna.
[upraviť] Administratívne členenie
Od roku 1993 sa Malta administratívne delí do 68 takzvaných miestnych rád (local council), ktoré sú volené raz za tri roky. Každá miestna rada je do určitej miery zodpovedná za administratívne vedenie jej prináležiaceho mesta alebo oblasti. Zodpovednosť za administráciu sa delí medzi miestnu radu a vládu, medzi ktorými neexistujú žiadne intermediárne stupne; existencia šiestich okresov (päť z nich sa nachádza na hlavnom ostrove) a troch regiónov (dva na hlavnom ostrove) slúži predovšetkým štatistickým účelom.
Zákon o miestnych radách nadobudol účinnosť 30. júna 1993. Rozdelil Maltu do 54 miestnych rád na ostrove Malta a 14 miestnych rád na ostrove Gozo. Obyvatelia registrovaní v registri voličov volia svojich zástupcov každé tri roky. Na čele miestnej rady stojí primátor. Úradujúci tajomník, ktorý je volený radou, je výkonnou, administratívnou a finančnou hlavou miestnej rady. Všetky rozhodnutia sú však robené spoločne s ostatnými členmi rady.
[upraviť] Malta a Európska únia
Cesta Malty do Európskej únie bola dlhá. Dôvodom je, že prívrženci a odporcovia členstva v Európskej únii sa zhodujú s voličmi obidvoch hlavných politických strán. To znamená, že každá zmena vlády na Malte so sebou priniesla aj zvrat v politike voči Európskej únii a vstupu do nej. Maltská konzervatívna PN bola zásadne za, Labour Party (a niektoré odbory) zasa zásadne proti členstvu v Európskej únii.
Prvú žiadosť o členstvo podala Malta už v roku 1990. Po víťazstve Labour Party vo voľbách roku 1996 Malta žiadosť o členstvo stiahla. Po predčasných voľbách roku 1998, keď opäť zvíťazila PN, bola žiadosť obnovená.
O vstupe Malty do Európskej únie bolo rozhodnuté na konferencii v Kodani 13. decembra 2002. V referende o členstve v Európskej únii 8. marca 2003 sa 53,65�% voličov vyslovilo za členstvo. V rámci rozšírenia Európskej únie o desať štátov sa tak 1. mája 2004 stala Malta členom Európskej únie a vystriedala Luxembursko ako najmenší členský štát.
[upraviť] Hospodárstvo
Hospodárstvo Malty je ovplyvnené skutočnosťou, že súostrovie nemá žiadne prírodné zdroje, okrem toho ako dôsledok mizivej vegetácie trpí aj nedostatkom spodnej vody (lesný porast bol vyrúbaný už za čias Feníčanov).
Poľnohospodárstvo, predovšetkým rastlinná výroba, sa sústreďuje hlavne na trochu zelenší ostrov Gozo, napriek tomu sa musí zelenina dovážať, najmä v letnom suchom období. Tradičný rybolov sa prevádzkuje stále ešte zastaralým spôsobom hlavne ako pobrežný lov; naviac tu hrá úlohu aj skutočnosť, že vody v okolí Malty sú už dlhší čas vylovené. Nie iba časť rybieho mäsa, ale aj veľa ostatných mäsových výrobkov sa preto dováža.
Priemyselná výroba, ktorá z veľkej časti vyrába na vývoz, sa sústreďuje predovšetkým na strojárenske výrobky, elektroniku, stavbu a opravu lodí, textil; určité úspechy sa v deväťdesiatych rokoch dosiahli aj v oblasti zásobovania vodou a elektrickým prúdom.
V oblasti služieb stojí na prvom mieste turistický ruch. V súčasnosti navštevuje Maltu viac ako milión turistov ročne – to je ďaleko viac ako vlastných obyvateľov; turistika sa na HDP podieľa zhruba 35 percentami.
V zahraničnom obchode pripadá 60 až 70 percent vývozu a dovozu na Nemecko, Francúzsko, Taliansko, USA a Spojené kráľovstvo. V dovoze tvoria značnú položku potraviny a fosílne zdroje na výrobu elektriny.
[upraviť] Obyvateľstvo
Väčšina obyvateľov Malty žije na hlavnom ostrove Malta, tu prevažne v mestských aglomeráciách (viac ako 90%). Vzhľadom na malú rozlohu je hustota zaľudnenia takmer 1265 obyvateľov na km² (najväčšia v Európe a tretia najväčšia na svete). Približne 3 percentá obyvateľov sú cudzinci, najmä Briti. Takmer rovnaký počet obyvateľov žije natrvalo v zahraničí (v Kanade, Austrálii a tiež v USA).
Na rozdiel od hlavného ostrova má Gozo viac zelene a skôr poľnohospodársky charakter s príslušnou štruktúrou obyvateľstva a zároveň aj s menšou hustotou zaľudnenia. Comino je obývané iba v turistickej sezóne (hostia jedného hotela, inak má mimo sezónu približne štyroch obyvateľov).
[upraviť] Etnický pôvod
O pôvodnom obyvateľstve z megalitického obdobia existujú iba domnienky. Osídlenie dnešným obyvateľstvom začalo okolo roku 2000 pred Kr., potom, čo bola Malta asi 500 rokov neobývaná. Podľa jednej stále neoverenej teórie bola Malta osídlená zo Sicílie, pričom v priebehu ďalšieho vývoja došlo čiastočne k premiešaniu obyvateľstva s inými národmi.
[upraviť] Maltský jazyk
Úradným jazykom na Malte je maltčina (Malti), prevažná väčšina obyvateľov však hovorí aj po anglicky, čiastočne po taliansky. Angličtina je pritom druhý úradný jazyk.
Maltčina, ktorá je ústavne zakotvená ako národný jazyk, je semitský jazyk, geneticky pochádzajúci z arabčiny (podľa niektorých menšinových názorov priamo z jazyka Feničanov).[chýba citácia] V priebehu vývoja však bol silno ovplyvnený románskymi jazykmi (hlavne taliančinou) a angličtinou.
Maltčina je jediným semitským jazykom, ktorý používa latinskú abecedu obohatenú o niekoľko vlastných písmen (diakriticky pozmenené písmeno ż (nachádza sa v polštine), ċ a ġ (zrovnateľné so španielskymi písmenami ĉ a ĝ), għ, ħ, a ie, ktoré sú zrovnateľné s arabskými písmenami ح, غ a ي).
[upraviť] Viera
Približne 98 percent obyvateľstva je rímsko-katolíckej viery. Na Malte existuje 364 kostolov, vzhľadom na počet obyvateľov má Malta viac kňazov, mníchov a mníšok ako ktorýkoľvek iný štát na svete. Katolicizmus je zakotvený v ústave a hrá v živote aj v politike Malty významnú úlohu. Aj napriek tomu ide o modernú spoločnosť, napr. podiel žien s vyšším vzdelaním a ich podiel na pracujúcom obyvateľstve dnes zodpovedá podielu vo väčšine vyspelých európskych krajín.
[upraviť] Mestá
Z vtáčej perspektívy sa zdá, že celý severovýchod hlavného ostrova Malty je jediné veľké mesto. Tento dojem klame, predovšetkým v dôsledku veľmi rýchlej výstavby za posledných približne tridsať rokov. Hranice jednotlivých miest tejto aglomerácie sú rozoznateľné iba z miestnych popisných tabuliek. K najväčším a najznámejším mestám patria:
[upraviť] Doprava
Malta patrí k štyrom európskym štátom, kde sa jazdí na ľavej strane cesty. Vlastníctvo automobilov je na ostrovoch pomerne rozšírené, počet aút bol k roku 1990 182 254. K rozlohe ostrovov tvorí hustota automobilov 582 aút /km², kvôli čomu Malte patrí v Európe v tomto ukazovateli štvrté miesto. Malta má 2 254 km ciest, z čoho je 1 972 (87,5%) vydláždených.
Typickou formou hromadnej dopravy sú maltské autobusy, ktoré spájajú dôležité miesto na ostrovoch Malta a Gozo. Autobusy na ostrove premávajú od roku 1905 a postupne sa stali turistickou atrakciou. V súčasnosti prepravujú každoročne približne 31 miliónov obyvateľov.
V rokoch 1883 až 1931 bola na ostrove železničná trasa, ktorá spájala Valettu s kasárňami Mtarfa a Mdina a s inými miestami na ostrove. Po zavedení električiek a autobusov sa železničná doprava obmedzila a v roku 1931 zatvorila.
Na hlavnom ostrove sa nachádzajú tri veľké prírodné prístavy. Na východnej časti mesta Valetta sa nachádza Veľký prístav (Il-Port il-Kbir), ktorý bol používaný ešte za rímskych čias. Ďalšími prírodnými prístavmi sú Marsamxett v západnej časti mesta a prístav na juhovýchode ostrova v meste Marsaxlokk. Na severnom cípe ostrova sa nachádza prístav Ċirkewwa a na ostrove Gozo prístav Mġarr.
Na maltských ostrov sa nachádza jediné letisko, Maltské medzinárodné letisko, známe aj ako letisko Luqa. Pôvodne bolo postavené ako letecká základňa pre RAF. Počas druhej svetovej vojny a 60. rokoch boli na ostrove aj letiská Ta'Qali a Ħal Far, ale v súčasnosti sú uzavreté. Národnou leteckou spoločnosťou je Air Malta, ktorá spája Maltu s 36 destináciami.
[upraviť] Historické pamiatky
Malta je veľmi bohatá na historické pamiatky. Tri z nich se nachádzajú na zozname Kultúrneho dedičstva organizácie UNESCO: hlavné mesto Valletta ako celok, megalitické chrámy na Malte a Gozu, a takzvané Hypogeum v Hal Saflieni.
Ďalšie historické pamiatky pochádzajú z obdobia arabského obsadenia ostrova, najmä však z doby vlády johanitov. Je možné spomenúť celé mesto Mdinu (hradby postavili už Arabi), ďalej nespočítateľné stavby a pevnôstky vo Vallette, hlavné mesto Goza Victoriu, mnoho palácov a strážnych veží, roztrúsených po celom súostroví.

Summary:
Malta, dlhý tvar Maltská republika (po maltsky Repubblika ta’ Malta a po anglicky Republic of Malta), je vyspelá, husto obývaná ostrovná krajina v Stredozemnom mori, členský štát Európskej únie.
Strategická poloha Malty v Stredozemskom mori definovala jej významnosť ako dôležitý obchodný uzol. V priebehu histórie bola ovládaná Féničanmi, Kartágom, Rímom, Byzantskou ríšou, Francúzmi a Spojeným kráľovstvom. Nezávislosť od Spojeného kráľovstva získala v roku 1964, stále je však členom Spoločenstva národov. Členským štátom Európskej únie sa stala v roku 2004.
Hlavným mestom Malty je Valletta. Oficiálnym jazykom je maltčina a angličtina.


[upraviť] Názov
Názov tohto obdobia má nejasný pôvod. Podľa niektorých vznikol z portugalského slova „barocco“ (perla nepravidelného tvaru), iní ho odvodzujú od mena talianskeho maliara Federica Barocciho, alebo z latinského označenia štvrtého druhu druhej figúry sylogizmu v scholastickej logike (baroco). Pomenovanie barok spočiatku označoval „zlý vkus“, pretože vyumelkovaný a prehnaný nový umelecký smer vyvolával v ľuďoch dojem nevkusu.[chýba citácia]
Ako označenie pre prevládajúci štýl umenia sa slovo barok začalo používať až v druhej polovici 18. storočia a chápalo sa ako protiklad klasických hodnôt. Ešte v 19. storočí sa slovom barok označovali najmä niektoré prvky talianskej architektúry zo 17. storočia. Prelom nastal v roku 1888, kedy vyšla kniha Heinricha Wölfflina Renaissance und Barock. Slovo barok sa stalo vedeckým termínom, hoci ešte aj v tomto období sa vo všeobecnosti uznával barok iba v Nemecku, aj to len vo vedeckých kruhoch; všade inde bol považovaný za pokračovanie renesancie na nižšej úrovni.
[upraviť] Historické pozadie baroka
Barok vychádza z krízy feudalizmu a rozporov v náboženskom i spoločenskom povedomí.[chýba citácia] Charakteristickými pre barok boli pochmúrna nálada a chaos v Európe 16. až 18. storočia. Ľudia prišli o životné istoty, zhoršovali sa im životné podmienky, trápili ich vojny (francúzske náboženské vojny (1562 - 1593), vojny v Holandsku (1566 - 1648), konflikty a náboženských perzekúcie v Anglicku (1603 - 1688) a protihabsburské povstania v Uhorsku, tridsaťročná vojna, vojny s Turkami (1663 - 1699), choroby (morová epidémia v Taliansku (1629 - 1631), Londýne (1665 - 1666), Viedni (1679), Marseille (1720 - 1722) a v roku 1771 v Moskve), a tak hľadali istotu aspoň v mystickom, božskom a nadpozemskom svete.[chýba citácia]
Náboženská reformácia sa v umení prejavila celkovo negatívne,[chýba citácia] pretože protestantské cirkvi zatracovali náboženské maľby a sochy. Úplne opačný postoj k umeniu zastávala katolícka cirkev, ktorá prostredníctvom Tridentského koncilu (1545 – 1563) veľmi silno ovplyvnila barokové umenie. Ako nevhodné sa javili len diela kacírske, neslušné alebo s bezvýznamnými námetmi, naproti tomu sa vyžadovali obrazy a sochy Panny Márie, mučeníkov a svätcov v stave náboženského vytrženia alebo rozjímania. Celkovo možno povedať, že sa barokové umenie oveľa širšie a ľahšie rozvinulo v katolíckych ako protestantských krajinách, rovnako ako sa mu viac darilo v krajinách s feudálnou politikou, než v krajinách priemyselných a demokratickejších.
[upraviť] Charakteristika baroka
Pre obdobie baroka je príznačná expanzia umenia po stránke zemepisnej (prostredníctvom katolíckych misionárov sa barok dostal aj za more, čiže do Latinskej Ameriky a na Ďaleký Východ), rozšíril sa tiež okruh objednávateľov (okrem šľachty a cirkvi si umelecké diela objednávali tiež bohatý mešťania a obchodníci) a umelecké kategórie (napr. v 18. storočí vznikol celkom nový druh umenia - porcelán).[chýba citácia]
V tomto období nastal tiež veľký rozmach národných umeleckých škôl vo Francúzsku, Španielsku, Holandsku, Anglicku i v strednej Európe, ktoré pomohli viac rozvoju baroka ako renesancie. Najvýznamnejšou národnou akadémiou bola rímska Akadémia sv. Lukáša (založená v roku 1593) a francúzska Académie royal de peinture et de sculpture (založená v roku 1648, no aktívne činná až od roku 1660). Akadémie boli ďalším účinným prostriedkom na upevňovanie váhy autorít v umení, no dbali aj na to, aby umelci mali primerané postavenie v spoločnosti.[chýba citácia] V 18. storočí tiež usporadúvali výstavy.
[upraviť] Hlavné myšlienky baroka
Barok bol predovšetkým obdobím protikladov. Vzniklo množstvo antitéz, ktoré ovplyvňovali myslenie, umenie i chápanie sveta; reprezentovali životný pocit rozpoltenia a roztržky v duši barokového človeka a vychádza z vonkajších udalostí. Medzi najvýznamnejšie antitézy patrili hmota a duch, svetskosť a askéza, senzualizmus a spiritualizmus, realizmus a idealizmus, klasická forma a kresťanský etos, empirizmus a mysticizmus, či zmyslovosť a duchovný život.
Veľmi dôležitým pojmom tohto obdobia bola krása. Tá bola považovaná za ideál, ktorý bol dokonalejší ako príroda sama. Umenie teda malo zdokonaliť prírodu, aby nezobrazovala škaredosť skutočného života[chýba citácia]. Za vzor bola v tomto smere považovaná antika a jej znázorňovanie prírody.
[upraviť] Rozdelenie baroka
Barok panoval v Európe pomerne dlhé časové obdobie. Časovo ohraničujú barok dve udalosti – Tridsaťročná vojna (1618 - 1648) a Francúzska revolúcia (1789). Jeho vývoj môžeme rozdeliť na tri základné obdobia[chýba citácia]:
Posledné dozvuky barokového obdobia, označované aj ako neskorý barok, sú známe skôr pod názvom rokoko, a toto obdobie trvalo od 40. rokov do 70. rokov 18. storočia. Rokoko bolo blízkym príbuzným baroka asi tak, ako manierizmus renesancie, čiže to bola čiastočná adaptácia predošlého štýlu a čiastočne reakcia proti nemu[chýba citácia]. Toto pomerne krátke obdobie postupne plynulo prešlo do nového, prevládajúceho umeleckého smeru - klasicizmu.
Slovo barok je vo svojej podstate používané na nepresné vymedzenie umenia 17. a 18. storočia v jeho najvšeobecnejšom zmysle, pretože napriek tomu, že to bol prevládajúci štýl, ktorý silne poznamenal všetky ostatné, v skutočnosti sa popri ňom rozvíjali aj ďalšie štýly (napr. klasicizmus). Ako príklad môže poslúžiť klasicistický prúd, ktorý vznikol súčasne s barokom a udomácnil sa najmä vo Francúzsku, alebo realizmus, ktorý bol reprezentovaný takými umelcami, ako bol Michelangelo Merisi da Caravaggio a mnohí holandskí maliari.
[upraviť] Človek v období baroka
Barokový človek sa zmietal medzi absolútnymi silami dobra a zla, Boha a satana. Musel premáhať svetské pokušenia, hriech, seba, vlastnú slabosť, duševné a telesné útrapy, drsnú prírodu, biedu, skutočných i fiktívnych nepriateľov v každodennom živote, v náboženskej sfére a vo vojnách. V tomto heroickom zápase sa rodili polaritné psychické a morálne vlastnosti barokového človeka. Nebola to iba askéza, sebazapieranie, pohŕdanie pozemským šťastím, sebaopovrhovanie, sebaponižovanie, hlboká pokora a uvedomovanie si vlastnej malosti, ničotnosti a pominuteľnosti (pulvis et cinis et nihil - prach a popol a nič, vanitas vanitatum - márnosť nad márnosť, omnia vanitas) , ale aj sklon k pôžitkárstvu, nádhere, veľkoleposti, teatrálnosti, sebavyzdvihovaniu, afektovanosti, pozérstvu, neskromnosti, pýche, nedotklivému pocitu osobnej, rodinnej, rodovej, stavovskej a národnej dôležitosti, dôstojnosti, povesti, sláve a cti. Aktivita a energia barokového človeka sa veľmi ľahko premieňali na hrubé vášne, násilie, brutalitu a kriminalitu.
[upraviť] Barokový hrdina
Hrdinom baroka je svätec, mučeník, vojvodca, dobrodruh či dobyvateľ, ktorí premáhajú seba, svoje slabosti a bojujú proti prírode a svojim nepriateľom tak v každodennom živote, ako aj vo svojej viere a vo vojnách. To viedlo spolu so zlými životnými podmienkami v reálnom živote (aj v umeleckých dielach) často k prejavom hrubého násilia, brutality a k veľmi vysokej kriminalite, čo prinášalo ľuďom len neustály útlak v mene teroru a násilia.
[upraviť] Nacionalizmus
V tomto období po prvý raz vznikajú veľmi silné prejavy nacionalizmu, ktoré boli dôležitým míľnikom k vytváraniu národného povedomia. Tieto prejavy vychádzali najmä z prostredia intelektuálov, ktorí mali ako jedni z mála dostatočné vzdelanie na to, aby si uvedomovali a mohli kritizovať zlý stav národa a jeho jazyka. Začal sa klásť dôraz na národné jazyky, vedomie a vlastenectvo, čo sa prejavovalo aj v umení.
[upraviť] Barok v odievaní
Baroková móda bola ovplyvňovaná politickou a náboženskou situáciou v Európe. Ovplyvňovali ju vzťahy medzi jednotlivými krajinami, medzi proti sebe stojacimi náboženstvami, no najmä vládla snaha odlíšiť sa od predošlého obdobia renesancie a manierizmu. Raná baroková móda sa viaže približne k obdobiu tridsaťročnej vojny (1618 - 1648). Zmeny v móde sa začali ako prvé prejavovať v Holandsku u bohatých mešťanov. Tí sa postupne vracali ku konzervatívnej móde (striedmy strih, čierna farba odevu, doplneného len bielym golierom a manžetami). Goliere boli ovplyvnené španielskou módou a ich kruhový tvar bol považovaný za jedinú prijateľnú výstrednosť v obliekaní. Baroková móda sa nazývala tiež „parochňový sloh“, nakoľko sa v tomto období rozmohla móda dámskych, no taktiež pánskych parochní. V polovici 17. storočia prišli do módy aj rôzne druhy masiek, ktoré však už začiatkom 18. storočia zmenili svoj význam a poukazovali najmä na to, že ich majiteľka je ľahkých mravov. V tom istom období prišli do módy i rukávniky ušité z kožušiny, ktoré nosili tak ženy, ako i muži. Vrátila sa tiež móda spodnej bielizne, rovnako ako i šnurovacie živôtiky (šnurovačky).
[upraviť] Pánska móda
Na začiatku 17. storočia holandská móda ovplyvnila aj módne odievanie vo Francúzsku, Flámsku, Nemecku alebo Čechách, no prevzali ju napríklad aj anglickí obchodníci a puritáni. Namiesto tesne strihaných kabátov sa začali preferovať voľnejšie strihy s čipkovým golierom na ramenách a úzky pás nahradili voľné šerpy, ktoré sa nosili často aj cez jedno rameno (pôvodne boli prebrané z vojenskej uniformy). Zmenil sa i tvar rukávov, ktoré boli voľného strihu a dostali kužeľovité, kornútové manžety siahajúce až k lakťu, no tie sa časom skrátili asi o polovicu, takže spod nich vytŕčali rukávy spodného odevu. Veľmi často boli rukávy prestrihnuté zhora až po zápästie, kde sa znovu zošívali. Krátke nohavice sa rozšírili a predĺžili až pod koleno, črievice nahradili vojenské čižmy so sárou v tvare kornúta, siahajúceho až nad kolená. Napriek vojenskému vplyvu na módu bola v Nemecku, Holandsku, Anglicku, ale aj ďalších krajinách čoraz viac obľúbená u mužov aj u žien čipka, ktorá nahradila čoraz nemodernejšie šperky. Vďaka tomu sa na odevoch omnoho viac vážila hodnota látok a ich vypracovania, než módnych ozdôb. Mužský odev dopĺňal široký plášť, často zdobený lemom z kožušiny, a pokrývka hlavy - široký klobúk s vyhrnutou krempou, ozdobený dlhými perami.
[upraviť] Dámska móda
V dámskej móde vládli približne rovnaké pravidlá pre vzhľad odevu ako v móde pánskej. Na rozdiel od mužov však boli po väčšinu tohto obdobia ženské krivky sťahované v živôtikoch, zdobených bohatou výšivkou, šperkami, často i tuhým zlatým golierom, ktorý sa nazýval "saský golier", a neraz ich zdobila i presvitajúca spodná bielizeň. Šaty boli farebne veľmi pestré, zdobené výstrednými detailami. Medzi najobľúbenejšie materiály na výrobu šiat patrili brokát vyšívaný zlatom alebo hodváb, čipky, stuhy, a u nižších spoločenských vrstiev sa šaty šili prevažne zo súkna a vlny.
Koncom 17. storočia prišli do módy znovu kovové obruče, ktoré podopierali sukne, a tak udržiavali ich vzhľad, a živôtiky sa znovu vystužovali kosticami. Dôležitou ozdobou každých šiat boli stuhy, ktoré podporovali dojem rozviatosti a pohybu. Medzi doplnky patrili najmä vejáre, spony na topánky, rukavice, no taktiež šatky na krk, ktoré podľa potreby mohli tiež zakrývať hlavu, čím nahradili čepce alebo klobúky, ktoré spolu s hornou časťou plášťa tvorili bežnú pokrývku hlavy. U žien sa nosili tiež dlhé voľné plášte alebo krátky plášť s pelerínou, často zdobené kožušinovým golierom.
[upraviť] Baroková filozofia
Baroková životná klíma bola klímou surového násilia a teroru. Barokový človek poznal tri spôsoby, ktoré ho mali priviesť k jednote vnútorného rozpoltenia :
Týmito tromi spôsobmi úsilia o dosiahnutie jednoty boli späté tri typy barokového človeka: mystik, mravný héros a univerzálny mudrc (pansof).
Do popredia sa dostali božské, nadpozemské a metafyzické hodnoty, ako i viera v záhrobný život, a taktiež zosilneli rôzne náboženské kulty (kult Panny Márie), vo veľkej miere sa uctievali zázračné obrazy, sochy, a začali sa konať veľkolepé púte, vďaka čomu sa tiež úspešne upevňovala moc náboženstva a cirkvi.
Na druhej strane poznávanie sveta a skutočnosti viedlo k mohutnému rozšíreniu povier, astrológie, alchýmie, okultizmu, mágie, démonizmu, vyvolávaniu duchov, vizionárstvu, vkladaniu znamení, viere v bosorky, čary, chiromantiu, horoskopy, ako aj iracionálnu medicínu a k hrôze z konca sveta.
[upraviť] Barokové umenie
Barok úzko súvisí s víťazstvom protireformácie a upevnením moci a postavenia katolíckej cirkvi, avšak na druhej strane tiež absolutistickej moci panovníkov. Príčina vzniku baroka ako umeleckého slohu vychádzala zo snahy umeleckými prostriedkami vyvolať pocit pokory a odovzdanosti Bohu, čo sa cirkev snažila dosiahnuť mohutnosťou, veľkoleposťou a nádherou stavieb, ale aj maliarskych a sochárskych diel, aby tak vyjadrila nadradenosť cirkvi nad poddanými[chýba citácia]. Jedným z rádov cirkvi, ktoré sa snažili obnoviť moc katolíckej cirkvi, bol aj jezuitský rád a jeho zakladateľ Ignác z Loyoly. Známe sú jeho výroky a plamenné výzvy ako "Prišiel som, aby som zapaľoval oheň v srdciach." Ten oheň mala byť vlastne viera, ktorú chcel zapaľovať v srdciach ostatných.
Tak ako väčšinu slohov, aj barok tvorili umelci. K jeho vrcholným dielam však patria tiež malé diela, ktoré boli určené pre súkromné účely, rovnako krásne a pôsobivé ako monumentálne diela, ktoré boli určené pre verejnosť, hoci práve tieto monumenty sú najtypickejším prejavom baroka. Okrem toho v tomto období náboženských zmien a nepokojov cirkev a rády mali ešte v prvej polovici barokového obdobia pomerne prísny postoj k umeniu, ktorý vychádzal ako z ich učenia, tak tiež z ekonomických dôvodov. Aj vďaka tomu vznikla väčšina katolíckych barokových kostolov a ich výzdoby najmä v 2. polovici 17. storočia a v 18. storočí. Pre vývoj barokového umenia sa stal dôležitým bodom dejinách rok 1598, kedy bola prenesaná z Ferrary do Ríma séria Tizianových mytologických obrazov. Tieto obrazy študoval takmer každý maliar, ktorý vtedy pracoval v Ríme až do 30. rokov 17. storočia, a kopírovali ich tiež napr. Peter Paul Rubens či Nicolas Poussin.
Barokoví aj renesanční umelci pracovali takmer pre rovnakých objednávateľov – dvor, aristokraciu a cirkev, no časom sa táto skupina rozrástla o nové vrstvy. Podobne ako v období renesancie, aj v období baroka udávali tón veľké umelecké osobnosti. Ak renesanciu reprezentovali velikáni ako Leonardo da Vinci, Michelangelo, Raffael, Tizian alebo Albrecht Dürer, v období baroka sa takýmito vodcami v oblasti umenia stali Gian Lorenzo Bernini, Nicolas Poussin, Peter Paul Rubens, Rembrandt Harmenszoon van Rijn a Velázquez. Všetci títo umelci sa inšpirovali najmä antickým umením starého Ríma (nie Grécka), hoci na ich dielach je možné popri podobnostiach nájsť aj významné rozdiely. Diela barokových umelcov sú dekoratívnejšie, vyskytuje sa v nich viac kontrastov svetla a tieňa, no taktiež vyjadrujú zdanlivo menej sebakontroly. Lyrická čistota, ktorá bola tak príznačná pre renesanciu, sa tu nevyskytovala často, a striedmosť v ich dielach vyznievala skôr ako strohosť.
Barok sa preslávil najmä v architektúre, v maliarstve a sochárstve, no taktiež v hudbe, literatúre, divadle a móde.
[upraviť] Barok v architektúre
V barokovom slohu boli postavené chrámy a kláštory. Neskôr sa stavali podľa tohto slohu aj svetské stavby ako paláce, letohrádky, zámky a kaštiele, vznikalo množstvo tzv. malých architektúr - na vidieku to boli prícestné, poľné, lesné a iné kaplnky, sochy svätých (Ján Nepomucký, sv. Vendelín, sv. Urban a ďalší) a v mestách sa stavali morové, mariánske a trojičné stĺpy. Okná budov a portály boli ozdobené a nepravidelné. Charakteristické črty slohu tvorili hlavne bohatá výzdoba - zlato, mramor, veľa sôch.
[upraviť] Barok v maliarstve
Pre barokové maliarstvo bolo charakteristické zvýraznenie pohybu, zložité riešenie priestorového usporiadania maľovaných objektov, ostré kontrasty svetla a tmy, no taktiež výrazná farebnosť malieb. V tomto období vznikali najmä oltárne obrazy, nástenné maľby (freska) a slávnostné dvorné portréty, medzi najmenej populárne patrili krajinomaľby a zátišia.
Z motívov prevládali najmä náboženské motívy (obrazy katolíckych mučeníkov a svätcov), ale tiež mytologické motívy (antickí bohovia), využívané na maľovanie alegorických obrazov, na ktorých sa objavovali postavy vojvodov a štátnikov, ako aj múzy a antické mytologické a historické postavy.
[upraviť] Barok v sochárstve
V barokovom sochárstve sa kládol dôraz na dekoratívnu plastiku, a tak vznikalo množstvo sôch a súsoší na priečeliach budov, v kostoloch, na oltároch, v parkoch, alebo na pohrebných sarkofágoch v rodinných hrobkách a vynikajúce reliéfy, ktoré vďaka práci s perspektívou stierali rozdiely medzi reliéfom a maľbou. Za námet slúžili najmä postavy zidealizovaných katolíckych svätcov, ale tiež napríklad sochárske portréty (náhrobná plastika).
Barokoví umelci sa snažili svojim sochám vtlačiť život pomocou silných emócií, výrazmi tvárí a celým postojom osoby. Barokové sochárstvo sa snažilo znázorniť postavy v prirodzenom pohybe, ale aj vystihnúť ich duševný stav (smútok, radosť, hnev alebo strach). Sochy uvádzal sochár do pohybu gestami, povievajúcimi šatami a vlasmi.
Z materiálov sa tešili najväčšej obľube kameň a mramor. V tvorbe sa kombinovali hladké, leštené a drsné plochy, menili sa farby materiálu a dbalo sa i o tie najjemnejšie detaily (napr. detaily kožušiny na plášťoch, napodobenie štruktúry látky, detaily šperkov, účesov a pod.).
[upraviť] Barok v dekoratívnom umení
Dekoratívne umenie dosiahlo svoj vrchol koncom 18. storočia. Jeho najlepšie obdobie zasahovalo ešte aj do obdobia rokoka a klasicizmu. Hlavné slovo v tomto druhu umenia malo Francúzsko, a to najmä svojou produkciou, z ktorej veľkú časť vyvážali do zahraničia. Vývoj tohto umenia sa sústredil do kráľovských ateliérov, kde pôsobili kresliči a návrhári (napr. Jean Berain starší, Claude Gillot, Antoine Watteau a mnohí ďalší). Obrazy, ktoré boli súčasťou zariadenia interiéru, mali len dekoratívne poslanie a nachádzali sa často na rímse nad dverami. Dôležitou súčasťou interiérovej výzdoby sa stali tapisérie, ktoré vznikali v manufaktúrach, boli vytvárané so samostatnými motívmi alebo sa tematicky spájali do sérií (napr. Portréty bohov).
Najznámejšie z manufaktúr boli v Beauvais a Aubusson, alebo patrili rodinám Gobelinovcov či Savonnerie. Medzi ďalšie významné mená francúzskeho dekoratívneho umenia patria napr. Gilles-Marie Oppenordt, ktorého majstrovstvo spočívalo v dokonalom spojení nástennej výzdoby so zariadením; z maliarov sú to napr. Jacques de Lajoue, François Boucher alebo Jean-Baptiste Pillement.
Veľká pozornosť sa venovala taktiež nábytku. Hoci postupne vznikali nábytkárske dielne aj na ostatných európskych kráľovských dvoroch, líšili sa od francúzskych dielní nielen zručnosťou a originalitou, ale v porovnaní s francúzskymi umelcami sú ich diela voľnejšie, nakoľko používali viac svetlého dreva a bieleho laku. Medzi najobľúbenejšie druhy nábytku patrili rohové skrinky, nízke stolíky a komody, neskôr sa centrom záujmu stali veľké skrine, ktoré boli obľúbené od Rakúska až po Holandsko. Medzi nábytok sa počítali aj prepychové koče a sane, ktoré nezaostávali svojou bohatou výzdobou, ktorá sa niekedy zdala až nevkusná.
Medzi najznámejších umelcov tohto smeru celkom určite patrí André Charles Boulle, ktorý vytváral presný, čistý, klasický nábytok, zdobený kovovými inkrustáciami. V Taliansku patrí medzi najznámejších výrobcov nábytku Pietro Piffetti z Turína, v Mníchove sú to napr. Joseph Effner a François de Cuvilliés, a medzi najvyhľadávanejších ebenistov patrí Joachim Dietrich. V Anglicku sa v tomto období dostali k slovu umelci ako William Kent alebo Thomas Chippendale, ktorý vytvoril množstvo stoličiek, lôžok a knihovničiek.
[upraviť] Barok v hudbe
Baroková hudba sa vyvíjala približne medzi rokmi 1600 až 1750. Spočiatku bola považovaná za veľmi harmonicky zmätenú, po melodickej stránke zbytočne komplikovanú, a až 19. storočie jej prinieslo pozitívne hodnotenie. Jej vývoj sa začal trochu netradične v Holandsku. Najvýznamnejšou hudobnou veľmocou v tomto období však bolo Taliansko, odkiaľ sa nová hudba postupne rozšírila do ostatných európskych krajín. Jednou z nemnohých krajín, ktoré talianska hudobná tvorba ovplyvnila len veľmi málo, bolo Francúzsko. Tu sa podriaďovali nové trendy v hudbe potrebám a vkusu kráľovského dvora, a tak sa hudobní skladatelia snažili viesť vývoj hudby svojou vlastnou cestou.
Barok je však tiež obdobím, v ktorom vznikli nové druhy hudby, napr. opera, oratórium alebo kantáta. Vznikali tiež nové hudobné nástroje, ako napríklad čembalo (virginal, harpsichord, clavecin) a podobne. Napriek veľkému tlaku reformácie nie je cirkevná hudba vždy v popredí záujmu hudobných skladateľov. Medzi najvýznamnejších barokových skladateľov patria okrem iných Johann Sebastian Bach, Georg Friedrich Händel a Antonio Vivaldi.
[upraviť] Barok v literatúre
Baroková literatúra nepriniesla so sebou takmer nič nové. Nadväzovala na tradície a literárne formy predošlých období (stredovek, renesancia, humanizmus), prebrala však z umenia nového obdobia všetky jeho charakteristické črty, znaky, názory, zakomponovala ich do už známych postupov, vďaka čomu si mohla vytvoriť svoju vlastnú identitu. Napriek tomu sa jej podarilo vyvinúť len veľmi málo rozdielnych prvkov, a to tak v poézii, ako i v teoretických prácach a dráme.
[upraviť] Barok v divadle
Barokové divadlo prešlo v 16. a 17. storočí veľkým rozkvetom. Okrem vzniku množstva národných variantov divadla tiež začali vznikať prvé profesionálne divadelné súbory, ktoré nepôsobili len ako zábavný prvok pri slávnostných príležitostiach, ale ich divadelné predstavenia začali navštevovať diváci aj vo svojom voľnom čase. Toto obdobie vytvorilo nielen dramatické texty, ale aj modely divadla, ktoré predurčili ďalší vývoj európskej divadelnej kultúry. Barokové divadlo a dráma sú úzko späté s renesanciou, manierizmom a klasicizmom, nakoľko sa medzi týmito umeleckými smermi v oblasti divadla nedajú určiť presné hranice. Divadelné umenie sa však v každom z európskych štátov prejavovalo veľmi rozdielne (napr. v Anglicku, Taliansku, Španielsku, Francúzsku).
[upraviť] Názory na barok
„Pre barok… je základným činiteľom, utvárajúcim jeho charakter, akási dvojlomnosť: snaha postihnúť za viditeľným svetom, prístupným zmyslom, druhý svet, iný život, inú priestorovosť, inú atmosféru. To sa javí nielen v obrazoch a vôbec v umeleckom diele, ktoré s obľubou znázorňuje človeka na hraniciach sveta pozemského a sveta nadprirodzeného, v tom hlavne v okamihoch smrti, ale aj v jeho celom formálnom ustrojení. Barokový maliar vytrháva s obľubou svojho hrdinu alebo scény, zbavuje ich nepreniknuteľným chiaroscurom akejkoľvek súvislosti s realitou pozemského sveta, ktorý ich obklopuje, alebo ich ponecháva v kontexte ostatného života a diania, vybavuje ich takými gestami a farbami, že by ste k nim márne hľadali obdobu v živote okolo seba. Jeho divý naturalizmus sleduje iba to, aby vás strhol prudšie a hlbšie do mimoriadneho diania, ktoré sa pred vami roztvára, otvoriť vám naliehavejší pohľad do iného sveta, než je vaše prítomné okolie. Jeho tvarovosť sa rozvíja do týchto teatrálnych gest, ako v iných, menej drasticky líčených zobrazeniach, lenže druhý, iný svet týchto nadprirodzených gest má vám byť priblížený tým, že ho nazeráte médiom najskutočnejšej skutočnosti. Je to akýsi sen, zakliaty do zmyslami poznateľnej reality... Podčiarkol som ako základnú tendenciu baroka snahu spoznať Boha cez tento svet, zastihnúť v jeho realite Absolútno, v prirodzenom nadprirodzené.“ (Zdeněk Kalista)

Summary: Barok (alebo nespisovne baroko) je označenie historického obdobia a umeleckého slohu, ktorý mu dominoval. Tento sloh má pôvod okolo roku 1600 v Ríme a v Európe prevládal v 17. a vo veľkej časti 18. storočia. Jeho prvé náznaky a diela vytvorené v tomto slohu možno nájsť i pred rokom 1600, rovnako ako jeho vplyv ojedinele pretrvával i na začiatku 19. storočia, pričom sa miešal najmä s obdobím rokoka, ktoré bolo jeho vyvrcholením a má len málo odlišných znakov. Barok možno považovať za medzistupeň medzi renesanciou a moderným vekom; mohol by sa javiť ako ďalšia fáza vývinu umenia. Najreprezentatívnejším teoretickým traktátom boli Životy súčasných maliarov, sochárov a architektov (Vite de' pittori, scultori e architetti moderni; vydané v roku 1672 v Ríme) od Giana Pietra Belloriho.


[upraviť] Synonymá
[upraviť] Poddruhy
[upraviť] Ľudové krajové názvy
[upraviť] Vzhľad
Zemiak rastie ako bylina s hranatou, bohato rozvetvenou stonkou, priamou alebo poliehavou, porastenou krátkymi chĺpkami. Dorastá do výšky 60 až 100�cm, výnimočne až 1,5�m. Listy sú striedavé, mierne ochlpené, s drobnými žliazkami, stopkaté, pomerne veľké, 30 až 50�cm dlhé. Kvety sú najčastejšie biele, ružové alebo fialové so sýto žltými až oranžovými peľnicami. Plody sú zelené alebo žltozelené bobule s priemerom 2 až 4�cm obsahujúce biele semená. Podzemná časť je charakteristická zväzkovitými koreňmi s hľuzami rozličných elipsoidných až nepravidelných tvarov, najčastejšie s okrovo žltou až svetlohnedou, u niektorých kultivarov červenou až červenofialovou pokožkou.
[upraviť] Biológia
Ľuľok zemiakový je kultúrna rastlina s tetraploidným genómom (2n = 48). Zemiaky majú v každom lokuse 4 nezávislé gény. Zo všetkých kultúrnych plodín má zemiak najbohatšie genetické zdroje. Zemiak má dve centrá biodiverzity: tzv. andské centrum v okolí jazera Titicaca, kde rastú kultivary adaptované na podmienky krátkeho dňa, a čilské centrum v oblasti okolo 40° južnej geografickej šírky, s adaptáciou na dlhý deň. Z čilského centra pravdepodobne pochádzajú predchodcovia európskych kultúrnych odrôd. V týchto oblastiach sa vyskytujú mnohé lokálne kultúrne a polokultúrne odrody a tiež mnoho divokých príbuzných druhov s rôznym stupňom ploidie (až hexaploidné odrody). Mnohé z týchto divokých druhov sa dajú so zemiakom krížiť a tým je možné získavať požadované vlastnosti (skoré dozrievanie, odolnosť voči chorobám). Zemiaky na komerčné účely sa rozmnožujú vegetatívne z hľúz. Pravé semeno sa používa predovšetkým na šľachtiteľské účely. U mnohých kultúrnych odrôd však závažný problém pre šľachtenie predstavuje peľová sterilita.
[upraviť] Výskyt
Pôvodnou oblasťou výskytu zemiakov sú podhorské a horské oblasti Ánd v dnešnom Peru. V súčasnosti sa pestujú ako poľnohospodárska plodina prakticky na celom svete s výnimkou trópov, arktických a subarktických oblastí.
[upraviť] Zemiaky v poľnohospodárstve
[upraviť] História
Na základe archeologických nálezov a podľa moderných molekulárnych metód sa dá usudzovať, že zemiaky boli domestikované v oblasti dnešného Peru približne pred 4 a 5 tisíckami rokov. V horských podmienkach, kde sa nedarilo kukurici, bola domestikácia zemiakov podmienkou vzniku vyspelejšej civilizácie. Inkovia nazývali tieto odolné hľuzy „papa“ a toto pomenovanie zostalo zemiakom v latinskoamerickej španielčine dodnes. Horské oblasti Peru, Bolívie a Čile sú dnes centrom biodiverzity zemiakov s veľkým množstvom lokálnych odrôd a divokých príbuzných. Zemiaky boli pre ríšu Inkov podobným darom nebies, akým bola pre ríšu Aztékov kukurica. Zemiaky sa konzumovali buď priamo, alebo sa uchovávali v podobe sušeného prášku (chuno). Inkovia z nich tiež vyrábali alkoholický nápoj „chacha“ podobný pivu. Okrem toho sa zemiaky využívali aj na medicínske účely. Na ich dôležitosť v uvedenej kultúre poukazuje aj niekoľko zemiakových božstiev.
Keď ríšu Inkov v prvej polovici 16. storočia dobyli Španieli, putovali do Európy okrem mnohých ton zlata a striebra aj niektoré exotické rastliny, medzi nimi aj zemiaky. V roku 1565 dostal prvú väčšiu zásielku zemiakov z Cusca ako dar španielsky kráľ Filip II. Neskôr začali španielski námorníci používať zemiaky ako hlavnú potravinu, čo im nevdojak pomáhalo ako prevencia proti skorbutu. Nezávisle na španielskych dobyvateľoch sa zemiaky v roku 1585 dostali do Anglicka na palube slávnej Golden Hind Francisa Drakea. V Británii a predovšetkým v Írsku, ktoré má podobné prírodné podmienky ako horské oblasti Peru, sa zemiaky začali bežne pestovať v druhej polovici 17. storočia. Anglickí a írski kolonisti ich potom zo sebou priviezli do Severnej Ameriky.
Zemiaky boli v kontinentálnej Európe spočiatku prijímané so značnou nedôverou a obavami. Ľudia ich považovali za pohanskú a nekresťanskú plodinu, za plodinu nečistú a ohrozujúcu zdravie. Prípadne sa používali iba ako okrasná exotická rastlina na dvoroch veľmožov a v kláštorných záhradách. Niektorí vtedajší lekári predpisovali zemiaky ako zaručený liek proti širokej škále ochorení od hnačiek po tuberkulózu. Dokonca sa odporúčali ako afrodiziakum. Tieto nepodložené tvrdenia a nedôvera voči zemiakom trvali takmer dve storočia. Až okolo roku 1740 rozpoznal význam zemiakov pruský kráľ Fridrich II. Veľký a nariadil ich pestovanie vo vtedajšom Prusku.
[upraviť] Zemiaky na Slovensku
Na Slovensko sa zemiaky dostali ešte neskôr, pravdepodobne okolo roku 1654 - prvýkrát sa o nich však zmienil až mních Cyprián z Červeného Kláštora v Pojednaní o poľnohospodárstve na Spiši z roku 1768. Iná zmienka z roku 1786 hovorí o tom, že zemiaky na územie Spiša priniesli tamojší rodáci študujúci na univerzitách v západnej Európe. Tomáš Šváby, jeden z týchto študentov, nechal zemiaky rozmnožiť vo Veľkej Lesnej. Odtiaľ potom vzišlo ľudové pomenovanie zemiakov - „švábka“, s ktorým sa aj v súčasnosti ešte môžeme stretnúť. V polovici 18. storočia sa zemiaky začali pokusne pestovať aj na Liptove.
K rozšíreniu pestovania zemiakov prispela katastrofálna neúroda obilia v rokoch 1771 až 1773. Až nasledujúce poľnohospodárske reformy panovníčky Márie Terézie presadili pestovanie nových plodín – zemiakov, kukurice, tabaku, ďateliny. Rozmach pestovania zemiakov nastal však až na začiatku 19. storočia v severných oblastiach Slovenska, kde chladnejšie podnebie a menej úrodná pôda nepriali pestovaniu obilia, no zemiakom vyhovovali. Zemiaky sa postupne stali jednou z hlavných zložiek výživy obyvateľstva a vyslúžili si označenie „druhý chlieb“. V rokoch 1842 - 1848 došlo k dočasnému útlmu produkcie zemiakov. Dôvodom bola epidémia plesne zemiakovej šíriaca sa celou Európou.
Pravdepodobne prvým šľachtiteľom zemiakov na Slovensku bol rímskokatolícky kňaz Jozef Agnelli z Čár pri Senici. Začal s touto činnosťou už v roku 1872 a podarilo sa mu vyšľachtiť tri nové odrody. V roku 1946 bola v Malom Slavkove pri Kežmarku založená prvá šľachtiteľská stanica, ktorá sa o dva roky neskôr presunula do Veľkej Lomnice . Výsledkom jej pôsobenia bolo spolu 17 vyšľachtených odrôd, z nich sa 9 dodnes pestuje.
[upraviť] Nutričná charakteristika
Bežné konzumné zemiaky obsahujú približne 24�% sušiny, z toho približne 75�% tvorí škrob a asi 2�% rozpustné cukry. Bielkoviny tvoria okolo 5-10�% sušiny a tuky okolo 0,4�% sušiny. Hľuzy ďalej obsahujú významné množstvá kyseliny citrónovej, polyfenolov, minerálnych látok (Mg, Fe, Zn, Cu, Mn, P, I, Ni, Ca, K a iných) a vitamínov C, B1, B2 a PP. Obsah vitamínu C je premenlivý v závislosti na dobe a spôsobe uskladnenia zemiakov a obvykle sa pohybuje v rozmedzí 9-25�mg/g. Práve obsah vitamínu C a schopnosť zemiakov uchovávať tento vitamín robí zo zemiakov tzv. ochrannú potravinu proti skorbutu. Vo výžive plnia zemiaky aj ďalšie funkcie, a to objemovú (dostatočne zaplňujú tráviacu sústavu) a sýtiacu (poskytujú dostatok energie vo forme sacharidov). Zároveň sa zemiaky odporúčajú ako diétna strava, pretože obsahujú výrazne menej sušiny než obilniny a teda aj menej využiteľnej energie.
[upraviť] Toxické látky
Zemiaky obsahujú toxické glykoalkaloidy, predovšetkým solanín a chakonín. Pri teplotách nad 170�°C sa tieto látky čiastočne rozkladajú.
V hľuzách je najväčšia koncentrácia alkaloidov pod šupkou a zvyšuje sa, ak sú zemiaky vystavené svetlu. Zemiaky na svetle tiež zelenajú, obsah alkaloidov však nemusí so zelenou farbou hľúz priamo súvisieť. Vyšší obsah alkaloidov je v okolí očiek (púčiky na hľuze) a v blízkosti poranenia hľuzy. Pri predávkovaní môže dôjsť aj k smrteľnej otrave, napriek tomu sa však otravy zemiakmi vyskytujú len vzácne. Dochádza k nim spravidla v prípadoch, keď dieťa zje väčšie množstvo plodov (nie hľúz), ale s ohľadom na ich nepríjemnú chuť a neveľký počet na jednej rastline ide o veľmi nepravdepodobnú udalosť. Obsah alkaloidov je jednou z vlastností, ktoré sa sledujú počas šľachtenia.
Šľachtitelia sa snažia neprekročiť koncentráciu solanínu 0,2 mg/g. No aj u moderných odrôd s koncentráciou solanínu pod týmto limitom môže po osvetlení dôjsť k jej zvýšeniu nad 1�mg/g solanínu. Pri bežne udávanej nebezpečnej dávke 200�mg solanínu to znamená, že dospelý človek môže skonzumovať zdravie ohrozujúcu dávku v jednom väčšom zelenom zemiaku či v cca 1�kg zdravých zemiakov.
[upraviť] Pestovanie
Zemiakom vyhovuje chladnejšie vlhké podnebie, aké prevláda na severe Európy a USA, v Rusku a prípadne aj vo vyšších polohách teplejších klimatických oblastí. Zemiaky však neznášajú mrazy, pri dlhotrvajúcich teplotách mierne pod bodom mrazu hľuzy zmrznú. Teplota je veľmi dôležitá pre klíčenie hľúz. Hľuzy sa prebúdzajú pri teplotách okolo 6�°C, pre ďalší rast sú optimálne denné teploty okolo 20�°C a nočné teploty okolo 15�°C. Zemiaky sú pomerne nenáročné na typ pôdy, nevyhovujú im však pôdy príliš zamokrené, nehumózne naviate piesky a pre strojový zber sa tiež nehodia príliš kamenité pôdy.
[upraviť] Svetová produkcia
Podľa ročenky FAO sa svetová plocha, na ktorej sa zemiaky pestujú medzi rokmi 1970-2005 zmenšila z pôvodných 20,8 miliónov ha na 18,7 miliónov ha. Priemerný výnos však v tomto období vzrástol zo 14,3�t/ha na 17,3�t/ha. V konečnom dôsledku tak celková svetová produkcia zemiakov v uvedenom období vzrástla z 298 miliónov ton na 322 miliónov ton.
Najväčší producenti zemiakov:
Najvyššie hektárové výnosy presahujúce 40�t z hektára dosahujú pestovatelia na Novom Zélande, v USA, Holandsku, Spojenom kráľovstve a vo Francúzsku. Podľa údajov FAO sa približne 52�% svetovej produkcie zemiakov využíva ako potravina, 34�% ako krmivo, 11�% tvoria sadbové zemiaky a 3�% sa spracúvajú v priemysle na škrob a lieh (údaje za rok 2005). V krajinách EÚ sa zemiaky ako krmivo už takmer nevyužívajú, nahrádza ich predovšetkým sója a kukurica.
Na Slovensku sa výnosy v posledných rokoch pohybujú na úrovni 15�ton z hektára (v roku 2006 14�t/Ha) a plocha pestovaných zemiakov zaberá približne 1,7�% celkovej výmery ornej pôdy u nás (údaj z roku 2005).
[upraviť] Skladovanie
Je dôležité skladovať zemiakové hľuzy v tme, suchu a chlade, nie však v mraze. Ideálne podmienky sú pri teplote 3-4�°C a relatívnej vzdušnej vlhkosti okolo 55�%. Dôležité je tiež dobré vetranie. Vyššie teploty vedú k predčasnému klíčeniu zemiakov, ktoré sprevádza zvyšovanie obsahu jedovatého solanínu v hľuzách. Mráz ničí zemiaky, pretože v nich dochádza k hydrolýze škrobu na nízkomolekulárne oligosacharidy a poškodené hľuzy potom ľahko podliehajú hnilobe. Z polnohospodarskeho hladiska sa zemiaky uskladnuju hroblovanim (jama v zemi do nej vsypane zemiaky pokrate senom, ktore udrzuje sucho a zeminou ktory vytvara kryciu vrstvu pred vonkajsimi vplyvmi,musi tam byt aj vetracia sachta ktora sa v case velkych mrazov zapchava mastalnym hnojom).Takto uskladnene zemiaky sa potom mozu skrmovat hospodarskymi zvieratami.
Aby sa zabránilo predčasnému klíčeniu a súčasne kvôli ničeniu spór plesní používa sa v niektorých krajinách rádioaktívne ožarovanie zemiakov. Takto ožiarené hľuzy sa síce nestávajú rádioaktívnymi, mnoho ľudí sa však takýchto potravín z neznalosti bezdôvodne bojí.
[upraviť] Spracovanie
Väčšina produkcie zemiakov v rozvinutých krajinách sa ďalej priemyselne spracúva (udáva sa približne 75�%). Vyrába sa z nich predovšetkým škrob a etanol či už na potravinárske alebo priemyselné účely. Značnú časť zemiakov spracováva potravinársky priemysel na výrobu potravinových polotovarov a hotových výrobkov, ako sú hranolčeky, lupienky, krokety a podobne. V európskych krajinách tvoria zemiaky a výrobky z nich podstatnú časť kalorického príjmu populácie.
[upraviť] Choroby a škodcovia
Zemiaky sú napádané mnohými chorobami a škodcami. Zrejme najznámejším dôkazom tohto tvrdenia je tzv. Veľký hlad v Írsku, kde bola v rokoch 1845 až 1849 plesňou zemiakovou (Phytophtora infestans) zničená celá úroda zemiakov. Dôsledkom boli ťažké straty na životoch (odhady hovoria o 1/2 až 1 a 1/2 milióne mŕtvych) a masová emigrácia. Táto katastrofa významne ovplyvnila britské a hlavne írske dejiny a niektoré jej dôsledky sú v Írsku viditeľné dodnes.
Choroby väčšinou delíme na:
[upraviť] 1. Hubové a bakteriálne
Ochrana proti plesniam spočíva v pestovaní odolných odrôd, aplikácii fungicídov a správnej agrotechnike.
[upraviť] 1B. Skládkové choroby zemiakov
[upraviť] 2. Mykoplazmózy
[upraviť] 3. Vírusy a viroidy
Niektoré kmene vyššie uvedených vírusov sú karanténne. Význam vírusových chorôb je u zemiakov znásobený faktom, že sa zemiaky bežne množia vegetatívne a preto neprechádzajú očistným štádiom semena. Ochrana spočíva v používaní certifikovanej sadby, odstránení vektorov insekticídmi alebo fungicídmi, používaní rezistentných odrôd a odstraňovaní infikovaných rastlín.
[upraviť] Vyšší škodcovia
Medzi najvýznamnejších škodcov patrí háďatko zemiakové (Globodera rostochiensis a G. pallida), ktoré je tiež karanténne. Tento škodca dokáže v pôde prežívať pomerne dlho, takže pozemky ním zamorené nie je možné používať na pestovanie zemiakov po dobu 20-25 rokov aj dlhšie. Notoricky známym škodcom je tiež pásavka zemiaková, ktorej larvy sa živia zemiakovými listami.

Summary:
Ľuľok zemiakový je potravina, avšak nadzemné časti tejto rastliny sú jedovaté. V extrémnych prípadoch môže ich požitie viesť k úmrtiu.
Ľuľok zemiakový (Solanum tuberosum), v bežnej reči len zemiak, je viacročná hľuznatá plodina z čeľade ľuľkovité (Solanaceae). Zemiaky patria medzi najvýznamnejšie poľnohospodárske plodiny; väčší význam pre ľudskú výživu majú len pšenica, ryža a kukurica. Za svoju obľubu vďačia nenáročnosti na prírodné podmienky a predovšetkým mimoriadne vysokým hektárovým výnosom. Ich široké uplatnenie v európskom poľnohospodárstve na začiatku 19. storočia ochránilo Európu od cyklických hladomorov a „epidémií“ skorbutu. Český botanik a buditeľ Jan Svatopluk Presl ich vo svojom Rostlinopise považuje za „najväčší úžitok, ktorý ľudstvo z objavenia Ameriky malo“ a určite nebol ďaleko od pravdy, aspoň vo svojej dobe.