[modifică] Culori
Legea nr. 75/1994 precizează că fâşiile drapelului naţional au culorile albastru cobalt, galben crom şi roşu vermion. Publicaţia Album des pavillons nationaux et des marques distinctives (2000) propune echivalarea culorilor drapelului naţional al României cu următoarele nuanţe:
[modifică] Istoric
Culorile roşu, galben şi albastru au fost utilizate din vechime de către români ca simbol al lor sau de alţii pentru a-i desemna pe aceştia. Aceste culori se regăsesc pe diplomele emise de Mihai Viteazul, pe scuturi şi pe lambrechinii stemelor . În fine, este de remarcat prezenţa celor trei culori în canafii şi ]n picturile de pe pânza drapelului răscoalei lui Tudor Vladimirescu în cadrul căreia li se atribuie pentru prima oară semnificaţia: "Libertate (albastrul cerului), Dreptate (galbenul ogoarelor), Frăţie (roşul sângelui)" .
Tricolorul a fost adoptat întâi în Ţara Românească, în 1834, când domnitorul reformator Alexandru D. Ghica a supus aprobării sultanului Mahmud al II-lea modelele pavilioanelor navale şi a drapelelor de luptă. Acesta din urmă era un „steag cu faţa roşie, albastră şi galbenă, având şi acesta stele şi pasăre cu cap în mijloc ”. Curând, ordinea culorilor a fost schimbată, astfel încât galbenul să apară în centru. La înmânarea drapelelor, domnitorul a spus, printre altele :
În 1840, ca să diferenţieze drapelul de luptă de cel de război, domnitorul Ghica a adoptat un nou model pentru cel dintâi: tricolor roşu-galben-albastru, cu roşul în partea superioară şi lăţimi egale ale benzilor. În centru se afla un scut alb bordac cu aur şi mobilat cu acvila valahă, încoronată princiar şi cruciată .
În 1848, steagul adoptat de către revoluţionari ca drapel al Ţării Româneşti a fost tricolorul albastru-galben-roşu (cu albastrul sus, deci, conform semnificaţiei „Libertate, Dreptate, Frăţie”). Încă din 26 aprilie 1848, conform Gazetei Transilvaniei , studenţii români din Paris salutau noul guvern cu un steag naţional având culorile albastru, auriu şi roşu, „ca semn al unirii moldovenilor cu muntenii” . Decretul nr. 1 din 14/26 iunie 1848 al Guvernului provizoriu menţiona că „Steagul Naţional va avea trei culori: albastru, galben, roşu”, urmând ca deviza scrisă pe flamuri să fie „DPEПTATE ФPЪЦIE” („Dreptate, Frăţie”). Diferenţa faţă de modelele anterioare ale tricolorului constau în plasarea fâşiei albastre în partea superioară, eliminarea cifrului domnesc de la colţuri şi a coroanei de pe capul acvilei ce se găsea în vârful hampei, precum şi prezenţa unei devize . Aceste steaguri au fost sfinţite la 15/27 iunie 1848, fiind destinate Gardei Naţionale . Astăzi se mai păstrează doar steagul gărzii orăşeneşti din Slatina. Pe fâşia albastră e scrisă deviza („Frăţie Dreptate”), pe galben — („Judeţul Oltŭ”), iar pe roşu — („Oraşul Slatina”) . Dimensiunile drapelului sunt de 124 cm lungime şi 110 cm lăţime. Existenţa altor drapele de acest fel e confirmată de acte, care menţionează în unele cazuri chiar şi preţul de fabricare a lor. Astfel, drapelul observatorului poliţiei (confecţionat din şalon) şi cel al detaşamentului de dorobanţi din Bucureşti (din tibet) au costat împreună 192 de lei şi 10 parale . Decretul nr. 5 din 18 iunie solicita garnizoanelor să retragă în magazii drapelele vechi: „trebuinţa fiind a se schimba steagurile, vi se vor trimite peste puţin timp alte steaguri noi”. Cele vechi urmau a fi transferate mai apoi către Arsenalul armatei . Pe 25 iunie, generalul Christian Tell solicita aprobarea Guvernului provizoriu pentru confecţionarea a şase steaguri (trei pentru infanterie şi trei pentru cavalerie), urmând „a le supune Guvernului provizoriu spre decretare”. Cererea i-a fost aprobată la 11 iulie; totuşi drapelele au fost distribuite abia la 11 septembrie, în cadrul unei ceremonii solemne. Pe 30 iunie, mitropolitul Neofit, în calitate de prim-ministru, dădea următoarea dispoziţie: „stindardele libertăţii se vor ridica pe toate edificiile, iar cocardele se vor repurta” . Aceste simboluri au fost larg utilizate la manifestaţii şi au fost arborate pe clădirile publice, pe nave şi bastimente etc .
Totuşi, decretul nr. 252 din 13/25 iulie 1848, motivat prin faptul că „nu s-a înţeles [încă] cum trebuiesc făcute stindardele naţionale”, definea steagul ca având culorile dispuse pe verticală, posibil sub influenţa modelului francez . Nuanţele erau „albastru închis, galben deschis şi roşu carmin”. În ceea ce priveşte ordinea, „lângă lemn vine albastru, apoi galben şi apoi roşu fâlfâind” .
Petre Vasiliu-Năsturel observă că din punct de vedere heraldic, atât la steagul Franţei cât şi la cel al Ţării Româneşti revoluţionare, banda din mijloc reprezintă un metal (argint, respectiv aur) . Alţi cercetători sunt de părere că tricolorul nu fusese imitat după modelul francez, ci reprezenta o veche tradiţie românească, ipoteză sprijinită de o notă a ministerului de externe revoluţionar către Emin Paşa: „colorile eşarfului ce purtăm noi diriguitorii, precum şi toţi impegaţii, nu sunt de datină modernă. Noi le-am avut încă de mai înainte pe steagurile noastre. La primirea dar a cocardei şi a eşarfelor tricolore nu am urmat duhul de imitaţie sau de modă” .
Şi revoluţionarii din Transilvania adoptaseră mai înainte, cu prilejul Conferinţei de la Sibiu din 26 aprilie/8 mai 1848, tricolorul albastru-alb-roşu (vertical, după amintirile lui George Bariţ ) ca drapel naţional. Acesta avea înscrisă pe flamură deviza „VIRTUTEA ROMANĂ REÎNVIATĂ” . Mai multe surse ale vremii atestă cele trei culori (ziarul „Organul naţionale” scos în acea vreme la Blaj, Al. Papiu Ilarian în a sa „Istorie a românilor din Dacia superioară” etc.). Semnificaţia lor este dublă: ele predomină în portul popular românesc şi totodată înmănunchează vechile culori ale principatului Transilvaniei (albastru şi roşu) cu albul păcii . Se pare că cele două exemplare având fâşii albastru-galben-roşu care se păstrează astăzi la Muzeul Naţional de Istorie al României sunt de factură ulterioară, comemorativă, a evenimentelor de la Blaj. Culoarea galbenă a înlocuit-o astfel pe cea albă pentru a simboliza dorinţa de unire a transilvănenilor cu România .
După înfrângerea revoluţiei, se va reveni la vechile steaguri, iar revoluţionarii vor fi persecutaţi pentru vina de a fi purtat însemnele tricolore revoluţionare . În 1849 domnitorul Barbu Ştirbei a adoptat un nou model pentru drapelele de luptă, păstrând însă dispoziţia orizontală a culorilor şi schimbând doar elementele decorative. Acest model, asemănător ca aspect cu cel din 1834, va fi în vigoare până în 1856.
În timpul căimăcămiei de trei, locţiitorii neavând dreptul de a-şi inscripţiona iniţialele pe drapelele militare, monogramele domnitorilor munteni au fost înlocuite cu acvile .
[modifică] Legenda contopirii culorilor principatelor
Legenda formării tricolorului naţional prin contopirea culorilor drapelelor Moldovei şi al Ţării Româneşti s-a născut după 1860, probabil din dorinţa de a împăca pe toată lumea în privinţa alegerii steagului revoluţionar muntean de la 1848 ca drapel al întregii Românii. Această legendă a fost favorizată şi de potrivirea coloristică a drapelelor atribuite celor două principate române la acel moment (roşu şi albastru pentru Moldova şi albastru şi galben pentru Ţara Românească) .
Legenda a inspirat mai multe lucrări artistice, printre care şi un tablou al lui Constantin Lecca. Acesta, vrând să înfăţişeze înfrăţirea dintre moldoveni şi munteni a ales un pasaj istoric din Letopiseţul de la Bistriţa: „În anul 7015 (1506), octombrie în 28, intrat-au domnul Ioan Bogdan Voievod în ţara muntenească cu toate oştile la locul Rătezaţii, lângă movila Căiata, pe cea parte a Râmnicului; şi acolo au venit de la Radul Voievod un sol [...] şi au rugat pe domnul Bogdan Voievod cu multă rugăminte să se împace cu Radul Voievod, fiindcă «sunteţi creştini şi de acelaşi neam» (zicea el); şi multe vorbe s-au schimbat între dânşii şi multă rugăminte s-au făcut [...] iar domnul Bogdan Voievod, văzând atâta rugăminte, făcu pe voia lui şi se-mpăcă” . Pictura lui Lecca îi are în centru pe cei doi domni care îşi strâng mâinile. De asemenea, se pot observa şi steagurile Moldovei (albastru-roşu) şi al Munteniei (galben-albastru). Aceste combinaţii de culori nu au fost atestate însă înainte de 1832-1834 .
P. V. Năsturel combate această legendă, arătând că tricolorul roşu-galben-albastru era anterior unirii principatelor şi că cele trei culori, în dispoziţia verticală, reprezintă drapelul naţionalităţii române din toate teritoriile locuite de români .
De altfel, tricolorul a fost prezent în 1848 şi la Focşani şi Râmnicu Sărat, cu prilejul unor manifestaţii de înfrăţire între moldoveni şi munteni , iar în preajma Adunării ad-hoc din Moldova, în 1857, populaţia civilă a adoptat tricolorul ca simbol al unirii, fapt constatat şi de contele Alexandre Walewski, ministrul de externe al Franţei .
Nu în ultimul rând, ministrul de externe al Guvernului provizoriu al Ţării Româneşti îl asigura în 1848 pe trimisul extraordinar al Porţii, Suleiman Paşa, de faptul că cele trei culori ale drapelului sunt „de demult, străbunii noştri le purtau pe pavilionul lor şi pe steagurile lor. Deci ele nu sunt un împrumut şi o imitaţie din prezent sau o ameninţare pentru viitor” .
Un alt tablou al lui Constantin Lecca înfăţişează uciderea lui Mihai Viteazul. În această compoziţie apare şi stindardul unit al celor trei provincii, cu galben în partea superioară (Ţara Românească), roşu la mijloc (Moldova) şi albastru în partea inferioară (Transilvania). Această ipoteză a unirii celor trei culori a fost emisă în literatura de specialitate, generând însă şi rezerve în ceea ce priveşte argumentaţia adoptată .
[modifică] Drapelele Principatelor Unite
La 6 februarie 1859, în primul său drum său către Bucureşti de când fusese ales domnitor al Ţării Româneşti, Alexandru Ioan Cuza a fost întâmpinat la marginea oraşului Buzău de către comandantul dorobanţilor, care purta un steag tricolor. Acest fapt l-a mişcat pe Cuza foarte tare .
Până în 1861 au fost utilizate simultan atât vechile steaguri ale principatelor Moldovei şi Ţării Româneşti, cât şi tricolorul. La 22 iunie 1861, Alexandru Ioan Cuza a decretat tricolorul ca fiind drapelul civil oficial al Principatelor Unite .
Drapelul este tricolorul românesc, roşu-galben-albastru, având benzile dispuse orizontal. Nu se cunosc nici ordinea benzilor, nici proporţiile însemnului civil . Abia în „Almanahul român din 1866” acesta este descris: „drapelul tricolor, împărţit în trei făşie, roşiu, galben şi albastru aşezat orizontal: roşiu sus, albastru jos şi galben la mijloc” . Anumite surse consideră că până în 1862 banda de sus a fost albastră — precum la tricolorul muntean din timpul revoluţiei de la 1848 — urmând ca din din 1862 culoarea superioară să devină roşu . În legătură cu proporţia, unii cercetărori au apreciat-o ca fiind aproximativ 1:3 , cu toate că drapelul princiar şi cele ale armatei, care s-au păstrat, au proporţia 2:3.
În legătură cu semnificaţia drapelului, Petre Vasiliu-Năsturel este de părere că „de la 1859 până la 1866 el nu a reprezentat decât ceea ce reprezenta la 1848: libertate, dreptate, frăţie” .
Drapelul a dobândit o recunoaştere şi pe plan extern. Astfel, relatând călătoria din mai-iunie 1864 a principelui Cuza la Constantinopol, doctorul Carol Davila precizează: „Steagul românesc a fost ridicat la catargul cel mare, caiacurile Padişahului ne aşteptau, garda sub arme, marele vizir la uşă... Principele, liniştit, demn, concis în cuvintele lui, a petrecut 20 de minute cu Sultanul, pe urmă acest mare Padişah a venit să ne treacă în revistă... Din nou, marele vizir a condus pe Principe până la poarta principală şi ne-am întors la Palatul Europei, tot cu steagul român fâlfâind la catart...” .
[modifică] Drapelul princiar
Un drapel tricolor destul de uzat se află astăzi în colecţiile Muzeului Naţional de Istorie a României, având numărul de inventar 75045. De formă dreptunghiulară (proporţia 2:3), acesta este alcătuit din trei fâşii tricolore din mătase, cu dispunere orizontală (roşul în partea de sus). În centrul steagului se află pictate acvila valahă la dextra, cruciată şi purtând însemnele puterii domneşti, şi bourul moldovean la senestra, purtând o stea cu şase raze între coarne. Cele două simboluri sunt flancate de şase drapele tricolore înclinate, dispuse trei la dreapta şi trei la stânga, a căror hampe se încucişau probabil în partea inferioară a steagului. Drapelele au fiecare câte o cravată albastă deasupra iar în vârful hampelor lor se regăsesc, de fiecare grup, câte o acvilă valahă, un vârf de lance şi un bour moldovean. Pe fâşia roşie se află brodate o coroană princiară, situată în centru pentru a timbra cele două steme, şi deviza „UNIREA PRINCIPATELOR — FERICIREA ROMÂNILOR. TRĂIASCĂ A. IOAN I!” dispusă de-o parte şi de alta a coroanei, care însă nu se mai distinge decât parţial. Vârful hampei acestui drapel poartă un glob metalic pe care se găseşte o acvilă .
Cercetătorii sunt de păreri diferite în ceea ce priveşte atribuirea şi datarea acestui steag.
Astfel, col. dr. Alexandru Vasile şi dr. Maria Ioniţă consideră că acesta era steagul oficial al Principatelor Unite. Ultima cercetătoare datează steagul ca fiind din 1859. Tot din 1859, perioada imediat următoare Unirii principatelor, îl datează şi Dan Cernovodeanu . Mario Fabretto îl consideră drapel de luptă, folosit între anii 1859 şi 1861.
Cercetătoarele Elena Pălănceanu şi Cornelia Apostol îl socotesc însă ca fiind un drapel princiar confecţionat în 1862, după unirea deplină a celor două principate, proclamată la 11/24 decembrie 1861. Într-adevăr, Alexandru Ioan Cuza nu şi-a luat titulatura de „Alexandru Ioan I” decât după această dată .
După abdicarea lui Cuza, steagul a fost păstrat la Arsenalul Armatei din Bucureşti până în 1919, când a fost transferat la Muzeul Militar Naţional. Din 1971 se găseşte la Muzeul Naţional de Istorie a României .
Acest exemplar se pare că a fost precedat de un altul, datând 1859, care are o pânză tricoloră ceva mai mică în dimensiuni. Fâşia albastră se află de data aceasta în partea de sus, iar stemele celor două principate nu mai sunt înconjurate de steaguri. Inscripţia de pe fâşia albastră este astăzi ilizibilă, însă era diferită de cea a drapelului princiar din 1862 .
Un alt drapel domnesc, oarecum diferit faţă de modelele din epocă, este un tricolor din mătase cu fâşiile dispuse vertical şi albastrul lângă hampă, având pictată în mijloc o coroană princiară. Acest drapel era arborat la castelul de la Ruginoasa ori de câte ori domnitorul era prezent acolo . Steagul se regăseşte azi la Muzeul de Istorie din Suceava, din cadrul Complexului Muzeal Bucovina.
[modifică] Drapelul de luptă
Convenţia de la Paris prevedea la articolul 45 că „oştirile ambelor ţări vor păstra steagurile lor actuale; dar aceste steaguri vor purta, în viitor, o banderolă de culoare albastră, conform cu modelul alăturat la prezenta Convenţie” .
Ministrul de război, generalul Ioan Emanoil Florescu, solicită domnitorului la 18 martie 1863 aprobarea în ceea ce priveşte modelul drapelelor armatei, hotărât de către guvern în şedinţa sa din 12 martie . Drapelele înfăţişau tricolorul ţării (cu benzile dispuse orizontal şi roşul sus) peste care era aplicată acvila romană cu crucea în clonţ. Printr-un înalt ordin de zi din 19 martie, Cuza hotărăşte: „Considerând că armata, în urma unirii nu trebuie să aibă decât un singur drapel; având în vedere că adevărata emblemă a României nu poate fi alta decât acvila romană, [...] am decretat şi decretăm ce urmează: acvila romană cu crucea în gură se va pune, ca emblema României, d-asupra drapelelor armatei [...]” .
Modelele efective, împărţite la 1 septembrie 1863, diferă întrucâtva de cele legiferate în martie. Astfel, acvila romană în zbor larg deschis, încoronată princiar, poartă sceptrul domnesc la dextra şi sabia la senestra; pe piepul ei figurează un scut despicat şi încoronat princiar ce conţine la stânga, peste azur şi aur, acvila Ţării Româneşti (cruciată, conturnată şi încoronată princiar), iar la dreapta, peste roşu şi azur, bourul Moldovei purtând o stea între coarne. În jurul atributelor puterii domneşti se află înfăşurată o eşarfă roşie conţinând deviza cu litere de aur: „HONOR ET PATRIA” (adică „Onoare şi Patrie”) . În colţurile flotante ale drapelelor este cusută cifra domnitorului, înconjurată de o ghirlandă de lauri, toate aurii. Pe fiecare drapel se mai află inscripţionată şi unitatea care îl purta . Flamura drapelului are 122 cm lungime şi 100 cm lăţime . În vârful hampei a fost plasată o acvilă romană, din metal . Deşi din înaltul ordin din 19 martie reiese că simbolul Moldovei ar fi trebuit să se regăsească la dextra, totuşi prima în scut este acvila valahă. Modelul a fost adoptat cel mai probabil datorită uzanţei care a survenit după stabilirea capitalei unice la Bucureşti, în februarie 1862 .
Aceste drapele au fost împărţite următoarelor unităţi:
Cu prilejul înmânării drapelelor, Alexandu Ioan Cuza a ţinut următorul discurs :
Aceste drapele vor fi folosite până în 1866, când, după abdicarea lui Cuza, vor fi schimbate. Astăzi se mai păstrează doar patru drapele ale armatei, model 1863 .
[modifică] Drapelele României până la 1918
Constituţia din 1866 a României prevedea la articolul 124: „colorile Principatelor-Unite urmează a fi Albastru, Galben şi Roşu” . Ordinea şi dispoziţia culorilor au fost stabilite de către Adunarea Deputaţilor în şedinţa din 26 martie 1867. Astfel, potrivit propunerii lui Nicolae Golescu, ele au fost aşezate întocmai ca la 1848 . Lucrările comisiei au continuat şi în ziua de 30 martie şi, în urma votului pozitiv al Senatului, s-au soldat cu adoptarea „Legii pentru fixarea armelor României”, la 12/24 aprilie 1867.
Potrivit acesteia, culorile drapelului trebuie aşezate vertical, în ordinea următore: albastru la hampă, galben la mijloc, iar roşul la margine, flotând. Stema ţării era aşezată doar pe drapelele armatei şi cele princiare, în centru, cele civile rămânând fără stemă. . Aceeaşi diferenţiere era făcută şi pentru pavilioanele marinei de război şi a celei civile.
Raportorul Mihail Kogălniceanu, reprezentând şi opinia lui Cezar Bolliac, Dimitrie Brătianu, Constantin Grigorescu, Ion Leca, Nicolae Golescu şi Gheorghe Cantacuzino a subliniat semnificaţia noului stindard :
Legea pentru modificarea armelor ţării din 11/23 martie 1872 nu a schimbat aceste prevederi , doar modelul stemei, fiind adoptat proiectul propus de Ştefan D. Grecianu .
[modifică] Pavilionul princiar/regal
Potrivit legilor din 1867 şi 1872, pavilionul princiar (mai târziu regal) era identic cu cel al armatei, purtând în centru stema ţării .
Totuşi, la confecţionarea acestora s-a adoptat un model puţin diferit, dându-se culorii galbene o lăţime dublă faţă de cele roşie şi albastră şi adoptându-se o proporţie a pânzei de 1:1. La colţurile pavilionului s-a cusut câte o coroană regală de argint. Pavilionul principelui moştenitor era identic, însă fără a avea coroanele de la colţuri .
Un album de la sfârşitul secolului al XIX-lea şi numărul din octombrie 1917 al revistei „National Geographic” prezintă pavilioanele ca având o proporţie a benzilor de 1:3:1.
[modifică] Drapelul de luptă
Imediat după detronarea lui Alexandru Ioan Cuza, drapelele de luptă ale unităţilor militare au fost schimbate cu unele noi, model 1866, pe stindard apărând în loc de stemă numele companiei. Acvila va fi păstrată, totuşi, în vârful hampelor .
Este de precizat însă că drapelele distribuite Gărzii Civice, reînfiinţată în martie 1866, prezentau un model diferit; anume culorile erau dispuse vertical, pe pânză se găsea stema oraşului şi nu a ţării, iar acvila din vârful lăncii avea dimensiuni mai mari şi purta pe piept ecusonul Principatelor Unite. . P. V. Năsturel le clasează ca fiind drapele model 1867 şi le descrie amănunţit : dimensiunea pânzei era de 114 cm lungime şi 95 cm lăţime (deci proporţie de 5:6) şi avea pictată în centru stema oraşului respectiv, timbrată cu o coroană murală de aur. În colţuri, încadrat de ghirlande de lauri, era brodat numărul legiunii cu cifre romane. Pânza este tivită cu franjuri aurii şi are în colţurile libere ciucuri din acelaşi material. Acvila din vârful hampei are zborul jos, este încoronată princiar şi poartă la dextra sceptrul iar la senestra sabia, toate din aur. Pe pieptul acvilei se regăseşte un scut tăiat, cu acvila Munteniei în cartierul prim şi capul de bour al Moldovei în cartierul secund. Peste sabie şi sceptru trece o panglică pe care scrie deviza „Honor et Patria”. Pe 11 septembrie 1867 aceste drapele au fost înmânate Gărzilor Civice în cadru solemn, de către prinţul Carol I .
În 1873 se va hotărî înlocuirea drapelelor militare model 1866 cu altele model 1872, care să corespundă legii pentru modificarea armelor ţării din 1872 . Din punct de vedere al designului, acestea se împart în mai multe generaţii.
Drapelele confecţionate în 1873 (24 drapele şi 10 stindarde), din care, la 1900, se mai păstra doar unul, acel al Pompierilor, erau de formă pătrată cu latura de 150 cm. În centrul ei era pictată, pe un fundal vişiniu înconjurat cu o ghirlandă închisă din lauri argintii, stema mijlocie a ţării. În colţuri se regăsea cifrul prinţului Carol, încadrat de o coroană de lauri, iar hampa drapelului se termina cu acvila de metal purtând deviza „Onóre şi Patria” precum şi numărul şi numele unităţii . Drapelele cavaleriei aveau pânza de dimensiuni mai reduse (45 cm), iar elementele decorative erau brodate cu fir, şi nu pictate. Toate aceste însemne au fost împărţite unităţilor la 14 octombrie 1874, pe câmpul de la Băneasa .
Drapelele confecţionate între 1877 şi 1882 Diferă cu puţin faţă de cele precedente. Doar 10 unităţi create după 1874 au primit acest model, la cartierul general de la Poiana, pe 17 iulie 1877. Cu acest prilej, domnitorul Carol le-a adresat ostaşilor următoarele cuvinte :
Aceste două categorii de drapele au fost schimbate cu altele noi în 1902, cu prilejul împlinirii a 25 de ani de la Războiul de Independenţă .
Drapelele confecţionate între 1882 şi 1897 se deosebesc faţă de precedentele prin mici detalii. Pânza drapelului era pătrată, cu latura de 156 cm; cravata era realizată din fir tricolor, având ciucuri. Leii susţinători aveau de data aceasta dinţi şi unghii de aur, iar eşarfa cu deviza ţării nu mai era căptuşită cu roşu. În centrul scutului, armele casei de Hohenzollern erau înconjurate cu o bordură de aur .
Aceste trei generaţii au fost realizate de către statul român la casa Collani et Comp. din Berlin. În 1896 ministrul de război Anton Berindei, observând că „modul cum [drapelele] sunt lucrate şi materialele întrebuinţate lasă de dorit, căci pânza lor se taie şi se rupe”, adresează un ordin generalului Ioan Argetoianu, preşedintele comisiei mixte şi inspector general al geniului: „am onoarea a vă ruga să luaţi dispoziţiuni ca comisiunea ce prezidaţi să facă o descriere detaliată asupra drapelelor şi stindardelor existente, asupra materialelor din care trebuiesc confecţionate, dimensiuni, etc. În lucrările de făcut se va avea în vedere şi legea din 8 martie 1872 [...] prin care se hotărăşte marca şi drapelul ţării” .
Astfel, începând cu drapelele model 1897, ele vor avea proporţia 2:3, în mijloc va apărea stema întreagă a ţării (cu modificările de după 1881), iar ghirlanda care o înconjoară va fi uneori deschisă.
Drapelele unităţilor care au participat în Primul Război Mondial au fost înmânate în majoritate în anul 1902 sau în perioada 1908-1916, şi au fost utilizate până în 1929 când au fost transferate la Muzeul Militar . Acestea sunt asemănătoare ca design celor model 1897, cu menţiunea că, după decesul regelui Carol (10 octombrie 1914), la colţuri a apărut monograma regelui Ferdinand. Dimensiunea flamurilor variază între 90 × 65 cm şi 115 × 73 cm.
În paralel cu drapelul de luptă, prin Înaltele decrete nr. 355 din februarie 1871 şi nr. 1467 din 21 august 1873 au fost stabilite jaloane pentru fiecare corp de infanterie, precum şi modelul fanioanelor de batalion. Acestea din urmă ţineau locul drapelului de luptă, acolo unde era necesar (exista un singur drapel la fiecare regiment), şi reprezentau tricolorul cu benzi verticale, potrivit legilor din 1867 şi 1872 privitoare la armele României.
Un drapel a fost instituit şi pentru paza de coastă a României. Potrivit ediţiei amintite a revistei „National Geographic” , acesta era identic drapelului românesc, pe fâşia galbenă regăsindu-se o ancoră albastră cu otgon, încoronată cu o coroană regală de argint.
Tot în această perioadă s-au creat legi şi regulamente care să abordeze modalităţile de manipulare, pază şi salut ale drapelului de luptă. Astfel, prin Înaltul decret nr. 1451 din 18 august 1873 se hotăra ca drapelul să fie purtat de către adjutantul subofiţer al regimentului, el fiind asistat de către ofiţerul port-drapel. De asemenea, se reglementa componenţa gărzii drapelului la infanterie. Aceasta era alcătuită din cinci sergenţi, dintre care doi în primul şir, flancând adjutantul subofiţer şi având în dreapta pe ofiţerul asistent, şi trei în al doilea şir, în spatele celor dintâi. „Regulamentul asupra exerciţiului şi manevrelor de infanterie” prevedea ca în timpul manevrelor militare drapelul (ori fanionul) să se afle în centrul batalionului al doilea dacă regimentul era compus din trei batalioane sau în centrul primului batalion dacă regimentul avea numai două. Port-drapelul, ales de către colonel, nu era integrat nici unei subdivizi a batalionului. Acelaşi regulament prevedea în cuprinsul său onorurile cuvenite drapelului, precum şi modalitatea de salut cu drapelul, cu precizarea că era destinat doar familiei domnitoare .
[modifică] Drapelele româneşti din Transilvania, Banat, Bucovina, Basarabia şi de peste graniţe
În 1918, în Transilvania, Banat, Bucovina şi Basarabia s-a creat împrejurări favorabile manifestării deschise a năzuinţei românilor către unirea cu „Patria Mamă”.
În Basarabia, la 2 decembrie 1917 s-a constituit Republica Democratică Moldovenească, urmând ca pe 24 ianuarie 1918 aceasta să-şi proclame independenţa. Heraldistul Paul Gore redactase în mai 1917 un studiu în limba rusă intitulat „Culorile naţionale ale românilor din Basarabia”, care îşi propunea să demonstreze că basarabenii trebuie să utilizeze în mod firesc tricolorul românesc :
Din această perspectivă, heraldistul Silviu Andrieş-Tabac îl consideră pe Gore drept autor moral al drapelului Republicii Democratice Moldoveneşti . Acesta era un tricolor albastru-galben-roşu, cu fâşiile plasate orizontal, având stema în centrul câmpului galben şi inscripţia „Republica Democratică Moldovenească şi Independentă” în centrul câmpului albastru. Drapelul Sfatului Ţării era asemănător, însă pe albastru era scris „Sfatul Ţării” iar stema, de dimensiuni mai mari, era plasată la mijloc, peste galben şi roşu .
Drapelele de luptă ale republicii au fost confecţionate „cu câteva săptămâni înainte de 6 decembrie , când s-a făcut parada ostaşilor moldoveni din Basarabia”. Acestea erau tot tricolore, având scris pe o parte, cu fir argintiu, regimentul, iar pe cealaltă, pe toată întinderea steagului, literele „R M” .
În Transilvania, multe drapele româneşti au fost confecţionate în perspectiva Marii Adunări Naţionale de la Alba Iulia. Acestea reprezentau tricolorul albastru-galben-roşu dispus orizontal, ca amintire târziue a revoluţiei paşoptiste . Imaginile surprinse atunci pe sticlă de către fotograful Samoilă Mârza arată o mulţime nesfârşită de oameni, deasupra cărora fâlfâie numeroase astfel de drapele, unele având înscrisă pe pânză şi o deviză.
Muzeul Naţional de Istorie din Bucureşti deţine trei drapele ale participanţilor la adunare şi stema unui al patrulea, care a aparţinut gărzii naţionale din Alba Iulia. Primul tricolor are dimensiunea de 235 × 100 cm, iar fâşiile sale se termină fiecare la partea flotantă printr-un unghi cu vârful în afară. Hampa sa este din lemn vopsit în negru. Al doilea tricolor, cu dimensiunea de 130 × 75 cm mai păstrează doar fâşiile galben şi roşu, ambele terminate în unghi cu vârful în exterior. Al treilea drapel este confecţionat din lână şi are dimensiunea de 190 × 120 cm. Fâşiile de culoare se termină fiecare printr-un unghi ascuţit cu vârful în afară, de care este cusut câte un ciucure în culoarea respectivă. Hampa are drept cravată o panglică tricoloră având la fiecare capăt câte un ciucure .
În zilele noastre, Românii de peste graniţele României sau Republicii Moldova folosesc, în general, drapelele şi stemele unuia din aceste state, cu excepţia Românilor din Serbia şi a Aromânilor din Grecia�: primii au adoptat ca stemă o acvilă bicefală, ceilalţi un drapel alb întretăiat de opt linii drepte albastre, şi de un cerc albastru în centru .
-
[modifică] Drapelele României Mari
- - După înfăptuirea României Mari, drapelul oficial va rămâne în continuare cel tricolor, cu fâşiile dispuse vertical şi fără stemă în centru.
- -
[modifică] Pavilioanele regale
-
- La 24 aprilie 1922 au fost adoptate noi modele ale pavilioanelor regale.
- - Pavilionul regelui consta dintr-un drapel pătrat de culoare roşie-vişinie, bordat cu o fâşie galbenă cu colţi albaştri. Aceştia din urmă erau în număr de treisprezece pe fiecare latură, plus încă patru la colţuri. În mijlocul drapelului se afla stema cea mică a ţării, sub care era plasată crucea ordinului „Mihai Viteazul”. După venirea sa la putere, regele Carol al II-lea a plasat crucea pe toată suprafaţa pavilionului, „ca un simbol al regalităţii eroice”, peste ea aplicând stema cea mică a României . La venirea rămăşiţelor sale pământeşti în ţară, Carol al II-lea a avut sicriul acoperit cu acest pavilion.
- - Pavilionul reginei era asemănător cu cel al regelui, acestuia lipsindu-i însă crucea ordinului.
- - Pavilionul principelui moştenitor era de culoare albastru închis, având bordură roşie cu colţi galbeni, iar în mijloc stema cea mică a ţării.
- - Pavilionul principilor regali se deosebea de cel al principelui moştenitor prin faptul că nu avea bordură.
- - În 1940 a fost instituit şi pavilionul reginei mame, o dată cu reîntoarcerea Reginei Elena în ţară. Acesta se asemăna cu pavilionul reginei, însă nu avea bordură.
-
[modifică] Steaguri şi pavilioane ale autorităţilor
Albumele vexilologice contemporane (spre exemplu „Flaggenbuch”, ediţia 1939 ) prezintă mai multe steaguri şi pavilioane ale autorităţilor româneşti din perioada interbelică.
Astfel, drapelul ministrului de război consta dintr-un părtrat tricolor pe albastrul căruia se găsea litera „M” de culoare albă. Ceilalţi miniştri aveau un drapel asemănător, dar fără litera „M”.
Geacul naveor româneşti era un pătrat galben bordat cu roşu în centrul căruia se găsea stema României Mari.
Pavilionul căpitanilor de navă era compus din tricolorul ţării în mijocul căruia se afla o coroană regală.
Pavilionul navelor pilot era reprezentat prin tricolorul ţării bordat cu alb. Dimensiunile drapelului erau de 3:6, iar grosimea bordurii de 2. Cu totul, proporţia pavilionului era de 10:13.
Pavilionul poliţiei fluviale era un pătrat albastru în centrul căruia se afla litera albă „P”.
Pavilionul serviciului poştal al S.M.R. era oarecum diferit faţă de celelalte. Flamura sa era albă, în proporţie de 4:5, cu partea flotantă terminată în unghi ascuţit înspre interior. În canton se afla tricolorul ţării, de formă pătrată, în centrul căruia era plasată o coroană regală. De tricolor atârna un şnur albastru care prindea un corn poştal de aur.
[modifică] Drapelele de luptă
Drapelele militare erau tricolore şi aveau pictată în centru stema României Mari. În colţuri se găseau monogramele aurite ale regilor Ferdinand I, Carol al II-lea (2 modele) sau Mihai I (2 modele), încoronate şi înconjurate cu o coroană de frunze de stejar din aur. Hampa drapelelor avea în vârf o acvilă de metal cu zbor jos, încoronată şi purtând în cioc o cruce.
[modifică] Mărcile navelor
Mărcile amiralilor (inclusiv vice- sau contra-) indicate în amintitul album „Flaggenbuch” , aveau o formă pătrată şi prezentau tricolorul românesc. Şeful Statului Major al Forţelor Navale avea drept însemn specific pe fâşia albastră două stele albe şi două ancore albe încrucişate, aceste trei elemente fiind plasate unul sub altul. Pavilionul viceamiralului nu avea ancorele mai sus descrise, iar pavilionul contraamiralului prezenta pe fâşia albastră doar o stea.
Pavilionul comandorilor şi căpitan-comandorilor de nave prezenta o fâşie roşie mai lungă, terminată în unghi ascuţit cu vârful în interior. Astfel, proporţia însemnului ajungea la circa 11:13. Locotenent-comandorii navelor aveau drept marcă un triunghi tricolor de proporţie 2:3.
[modifică] Mărcile navelor în Al Doilea Război Mondial
În preajma celui de-Al Doilea Război Mondial, mărcile navelor militare au fost schimbate. Noile mărci aveau un design specific, culoarea galbenă având formă de cruce cu braţe lărgite. Următoarele modele sunt indicate în albumul „Flaggenbuch” , ediţia 1939:
[modifică] Drapelele Republicii Populare Române
O dată cu instaurarea republicii, în România au fost interzise toate însemnele regatului, incluzând stemele şi steagurile tricolore care le purtau. Pe 9 ianuarie 1948 a fost emis Decretul nr. 3 privind fixarea atribuţiunilor Prezidiumului Republicii Populare Române . Acesta prevedea, la articolul 7, ca noua stemă a republicii să fie „înfăţişată prin: un tractor, un grup de trei furnale pe câmpul unui soare care răsare, înconjurat de o înmănunchiere de spice de grâu, legate de o panglică având inscripţia Republica Populară Română şi iniţialele R. P. R. la capătul spicelor”. În continuare, articolul 8 se ocupa de drapelul ţării: „colorile Republicii Populare Române sunt: albastru, galben şi roşu, aşezate vertical, şi având în centrul câmpului galben Stema Republicii”.
Potrivit Constituţiei Republicii Populare Române din 1948, articolul 101, „Drapelul Republicii Populare Române se compune din culorile: albastru, galben şi roşu, aşezate vertical. În mijloc este aşezată stema ţării” . Constituţia din 1952, la articolul 103, detalia puţin: „Drapelul Republicii Populare Române poartă culorile roşu, galben şi albastru, aşezate vertical cu albastrul lângă lancie. În mijloc este aşezată stema Republicii Populare Române” . Nu erau menţionate nici nuanţele culorilor, nici proporţiile. Este de remarcat şi faptul că prin prevederile Constituţiei din 1952, în partea superioară a stemei republicii apare o stea roşie în cinci colţuri. Acest lucru se va reflecta şi asupra drapelelor şi pavilioanelor oficiale româneşti.
[modifică] Drapelele de luptă. Pavilioane
La 28 iulie 1950 Marea Adunare Naţională a emis Decretul nr. 189 pentru înfiinţarea drapelului de luptă al Forţelor Armate ale Republicii Populare Române, precum şi a pavilioanelor Forţelor Aeriene Militare şi Marinei Militare . Articolul 2 definea drapelul de luptă al unităţilor astfel: „trei fâşii de mătase de culoare roşu, galben şi albastru, aşezate vertical, albastru, situat la hampa drapelului. Pe margini drapelul are franjuri din fir de metal galben, iar la colţurile exterioare câte un canaf din acelaşi fir. Pe faţa orientată dela hampă spre dreapta, la mijloc, este aplicată stema R. P. R. în culori naturale. Deasupra stemei, pe aceeaşi faţă, în linie arcuită, este scris cu litere de fir auriu: «Pentru Patria noastră». Sub stemă, pe aceeaşi faţă, în linie dreaptă, este scris cu litere din acelaşi fir: «Republica Populară Română». Pe cealaltă faţă şi la mijlocul drapelului, este aplicată emblema ce se poartă la uniformele ofiţerilor din Forţele Armate ale R. P. R. Sub emblemă este scris liniar, cu litere din fir auriu, denumirea unităţii. Hampa se termină cu un vârf în formă de ogivă, în interiorul căreia se găseşte o stea cu cinci colţuri, în centrul căreia sunt scrise iniţialele RPR.” În anexa legii erau precizate şi dimensiunile drapelului (100 cm lungime şi 60 cm lăţime), ale stemei şi emblemei (20 cm înălţime), ale franjurilor (5 cm lungime), ale hampei (250 cm lungime) şi ale ogivei din vârf (15 cm lungime şi 7 cm lăţime).
La articolul 3 se descria pavilionul Forţelor Aeriene: „este reprezentat din mătase albastră de culoarea cerului. Pavilionul are forma dreptunghiulară, având aplicate pe ambele feţe câte 18 fâşii de mătase roşie în formă de raze. Pe margini, pavilionul are franjuri şi canafi la fel ca drapelul [de luptă]. La mijlocul feţei orientate dela hampă spre dreapta este aplicată stema R. P. R., iar la mijlocul celeilalte feţe este aplicată emblema ce se poartă la uniformele ofiţerilor din Forţele Armate ale R. P. R. Stema R. P. R., emblema şi inscripţiile sunt identice cu cele ale drapelului [de luptă]”. În anexă erau precizate dimensiunile pavilionului şi ale elementelor decorative, identice cu cele ale drapelului de luptă. Unghiul la centrul steagului al unei raze era de 10 grade. De asemenea, se preciza nuanţa culorii albastru, anume „albastru fier”.
Pavilionul Marinei Militare era descris la articolul 4 astfel: „reprezentat prin două bucăţi de mătase de culoare albă şi albastru, în formă dreptunghiulară, aşezate orizontal, cea albastră, în partea de jos, având o lăţime de 20 cm, iar cea albă, în partea de sus şi având o lăţime de 40 cm. La mijlocul suprafeţei albe de pe faţa orientată dela hampă spre dreapta, este aplicată stema R. P. R., în culori naturale, iar pe faţa cealaltă, tot la mijlocul suprafeţei albe, este aplicată emblema ce se poartă la uniformele ofiţerilor din Forţele Armate ale R. P. R. Stema, emblema, inscripţiile, franjurile şi canafii sunt la fel ca cele ale drapelului [de luptă]”. În anexă erau precizate dimensiunile drapelului (tot 100 × 60 cm) şi ale stemei (tot 20 cm înălţime), precum şi distanţa acesteia faţă de marginile fâşiei albe (11 cm în partea superioară şi 9 cm în partea inferioară). Textul „Pentru Patria noastră” se regăsea pe fâşia albă, deasupra stemei, iar „Republica Populară Română” şi denumirea unităţii erau trecute la mijlocul fâşiei albastre.
Prin Decretul nr. 190 din 1950, publicat în acelaşi număr al „Buletinului Oficial” , era stabilit şi aspectul emblemei soldaţilor, ofiţerilor şi generalilor din Armată. Emblema ofiţerilor se compunea dintr-o stea cu cinci raze din email roşu, de 34 cm în diametru, în centrul căreia erau poziţionate două cercuri: primul, cu raza de 15 cm, era din email galben şi atingea unghiurile interioare ale stelei, iar cel de-al doilea, cu raza de 11 cm, era din email albastru şi purta în centru iniţialele aurii „R. P. R.”.
Un an mai târziu, pavilionul Marinei Militare a fost schimbat prin Decretul nr. 124 din 20 iulie 1951 pentru modificarea art. 4 din Decretul nr. 189 . Noua reglementare stabilea trei însemne separate: drapelul unităţilor de uscat ale Marinei Militare, pavilionul navelor Marinei Militare şi pavilionul navelor de grăniceri.
Drapelul unităţilor de uscat ale Marinei Militare erau reprezentate prin „două bucăţi de mătase de culoare albă şi albastră, în formă dreptunghiulară, aşezate orizontal, cea albastră în partea de jos a drapelului, iar cea albă în partea de sus. La mijlocul suprafeţei albe de pe faţa orientată dela hampă spre dreapta, este aplicată stema Republicii Populare Române, în culori naturale, iar pe faţa cealaltă, tot la mijlocul suprafeţei albe, este aplicată emblema ce se poartă la uniformele ofiţerilor din Forţele Armate ale Republicii Populare Române. Stema, emblema, inscripţiile, franjurile şi canafii sunt la fel ca cele ale drapelului [de luptă] descris la articolul 2 [din decretul nr. 189 din 1950]”. Potrivit anexei acestui decret, dimensiunile drapelului erau de 100 × 60 cm, lăţimea fâşiei albastre era de 20 cm iar a celei albe de 40 cm, stema avea 20 cm înălţime iar distanţa acesteia faţă de marginile fâşiei albe erau de 11 cm în partea superioară şi 9 cm în partea inferioară.
Pavilionul navelor Marinei Militare constau dintr-o „bucată de pânză de astar în formă dreptunghiulară, având imprimate pe ambele feţe culorile alb şi albastru, în două fâşii aşezate orizontal, cea albastră în partea de jos a pavilionului. La mijlocul suprafeţei albe de pe ambele feţe este aplicată stema Republicii Populare Române, în culori naturale. Pavilionul nu are franjuri sau canafi [şi] este prevăzut cu saule şi dispozitiv pentru ridicarea la bastonul dela pupă sau la catarg.” Pavilionul navelor de grăniceri se deosebea faţă de cel al navelor Marinei Militare doar prin culoarea fâşiei din partea inferioară, anume verde grăniceresc. Anexa legii stabilea doar nişte proporţii ale diferitelor elemente ale pavilionului, dimensiunile efective urmând a fi stabilite de către Ministerul Forţelor Armate şi Ministerul Afacerilor Interne în funcţie de mărimea navei şi locul unde se arborează acesta. Aşadar, lăţimea drapelului reprezenta 0,6 din lungime, fiind divizată astfel: 1/3 fâşia colorată şi 2/3 fâşia albă. Stema avea o înălţime de 1/3 din lăţimea drapelului, fiind poziţionată la 1/6 din aceeaşi lăţime faţă de marginile fâşiei albe.
Este de remarcat faptul că din 1953 până în 1964, datorită reformei ortografice, pe steaguri a fost înscris numele ţării cu „î”.
Decretul nr. 93 din 17 aprilie 1954 pentru modificarea art. 4 din Decretul nr. 189 înfiinţează noi însemne vexilologice: pavilionul navelor auxiliare ale Marinei Militare (însemnul anterior fiind folosit în continuare doar pentru navele de luptă) şi flamurile navelor de luptă ale Marinei Militare, ale navelor auxiliare ale Marinei Militare şi ale navelor grănicereşti.
Pavilionul navelor auxiliare ale Marinei Militare erau reprezentate printr-o „pânză de astar, în formă dreptunghiulară de culoare albastră. În colţul de sus în partea unde se prinde la saulă, are imprimat pe ambele feţe culorile alb şi albastru deschis, în două fâşii orizontale, cea albă în partea de sus. La mijlocul suprafeţei albe, pe ambele feţe, este aplicată stema Republicii Populare Române, în culori naturale”. Proporţiile acestui pavilion erau indicate în anexă. Lăţimea reprezenta 0,6 din lungime; zona din colţul stânga sus al pavilionului era similară în proporţiile elementelor constructive cu pavilionul navelor de luptă, iar dimensiunile acesteia erau 0,5 din lungime şi 0,3 din lăţime.
Flamura navelor Marinei Militare şi a navelor grănicereşti erau reprezentate printr-o „pânză de astar, în formă dreptunghiulară, de culoare roşie la navele de luptă ale Marinei Militare, de culoare albastră la navele auxiliare ale Marinei Militare şi de culoare verde la navele grănicereşti [lăţimea este de 0,6 din lungime]. La capătul dinspre saulă are imprimat pe ambele feţe, în două fâşii orizontale, culorile alb şi albastru deschis la navele Marinei Militare sau alb verde la navele grănicereşti [în proporţie de 2/3 şi respectiv 1/3; lungimea zonei e de 0,075 din lungimea flamurei]. În ambele cazuri culoarea albă va fi în partea de sus. La mijlocul suprafeţei albe de pe ambele feţe este aplicată stema Republicii Populare Române, în culori naturale [cu înălţimea de 1/3 din lăţimea flamurei şi situată la 1/4 (sic!) şi 1/6 faţă de marginile zonei albe]. La celălalt capăt, flamura este tăiată în forma unui unghi ascuţit cu vârful înăuntru [adâncimea tăieturii: 1,2 din lungimea zonei alb-color de lângă saulă]. Flamura navelor este prevăzută cu saulă şi dispozitiv, pentru ridicarea la mărul arborelui mare”. Proporţiile elementelor constitutive ale flamurii erau indicate în anexă, dimensiunile efective urmând a fi stabilite de către Ministerul Forţelor Armate şi Ministerul Afacerilor Interne.
[modifică] Drapelele Republicii Socialiste România
Constituţia Republicii Socialiste România, adoptată în 1965, prevedea la articolul 118 următoarele: „Drapelul Republicii Socialiste România poartă culorile roşu, galben şi albastru, aşezate vertical, cu albastrul lângă lance. În mijloc este aşezată stema Republicii Socialiste România” .
Prin Decretul nr. 972 din 5 noiembrie 1968 privind însemnele Republicii Socialiste România erau stabilite în detaliu stema, sigiliul, drapelul şi imnul de stat al republicii. Expunerea de motive alăturată preciza faptul că, în lipsa unor reglementări corespunzătoare, „au apărut interpretări greşite ale acestora [precizărilor constituţionale], folosiri incorecte sau neunitare ale însemnelor statului”. Capitolul IV al decretului este dedicat în întregime descrierii drapelului şi protocolului de utilizare al acestuia. Astfel, drapelul este definit ca având proporţia de 2:3, cu fâşiile colorate de dimensiuni egale. Culorile reglementare se aflau tipărite în anexă, nefiind denumite expres. Stema era plasată în centru şi avea o înălţime egală cu 2/5 din lăţimea drapelului. În continuare era prevăzut că în cazul pavoazării proporţiile drapelului puteau diferi, însă stema trebuia plasată mereu în mijloc, vertical. Articolele 13-21 se ocupau expres şi exhaustiv de protocolul steagului, descriind: locurile de arborare permanentă şi temporară (art. 13), regimul de arborare în afara graniţelor ţării (art. 14) şi în cazul unor manifestări ale organizaţiilor socialiste (art. 15), condiţiile de coborâre în bernă (art. 16, 17 şi 18, iar la art. 20 excepţiile de la regulă), condiţiile şi modalitatea de înfăşurare a sicrielor în drapel (art. 19), precum şi locul drapelului românesc în cazul în care este afişat alături de unul sau mai multe drapele străine (art. 21).
[modifică] Pavilionul preşedintelui şi al primului-ministru. Steaguri ale autorităţilor
Pavilionul preşedintelui (iniţial al Consiliului de Stat al) RSR şi cel al primului ministru era reprezentat prin tricolorul românesc de formă pătrată, cu fimbriaţie şi bordură roşie, peste care este aplicată stema RSR (înălţimea ei: 2/3 din înălţimea tricolorului). Pavilionul este tivit cu franjuri din fir de aur, iar la colţuri prezintă ciucuri din acelaşi material.
Drapelul ministrului forţelor armate ale RSR era reprezentat printr-o flamură albă cu proporţia de 1:2. În primul sfert al acesteia se regăsea drapelul RSR, iar în jumătatea flotantă două stele roşie cu cinci raze, suprapuse. Drapelul celorlalţi miniştri era similar, dar prezenta o singură stea, în centrul jumătăţii flotante.
[modifică] Drapelele de luptă. Pavilioane
Drapelele de luptă şi pavilioanele stabilite în timpul Republicii Populare Române au fost modificate sau total schimbate prin Decretul nr. 106 din 24 decembrie 1966 privind reglementarea acordării drapelului de luptă al unităţilor şi marilor unităţi de toate armele, modificarea înfăţişării pavilioanelor şi flamurilor navelor marinei militare şi navelor grănicereşti, înfiinţarea mărcii distinctive şi mărcilor de comandament la navele marinei militare şi navele grănicereşti, a geacului pentru navele marinei militare şi a pavilionului distinctiv pentru navele grănicereşti .
În expunerea de motive ataşată, se menţiona că vechile reglementări nu mai erau corespunzătoare, în principal din următoarele motive:
Articolul 2 al Decretului prevedea că „Drapelul [de luptă] se acordă de către Consiliul de Stat al Republicii Socialiste România atât unităţilor şi marilor unităţi de toate armele din Ministerul Forţelor Armate, cât şi unităţilor din Ministerul Afacerilor Interne, la înfiinţarea acestora. Acordarea drapelului se face, după caz, la propunerea ministrului forţelor armate sau a ministrului afacerilor interne. Înmânarea drapelului se face în numele Consiliului de Stat al Republicii Socialiste România de către un reprezentant al forţelor armate, respectiv al ministrului afacerilor interne.” Primul alineat al acestui articol a fost modificat în cadrul Decretului nr. 150 din 19 iunie 1974 privind modificarea unor legi şi decrete astfel: „drapelul se acordă prin decret prezidenţial atât unităţilor şi marilor unităţi de toate armele din Ministerul Apărării Naţionale, cât şi unităţilor din Ministerul de Interne, la înfiinţarea acestora.”
Pavilioanele navelor marinei militare şi ale navelor grănicereşti erau reprezentate prin drapelul de luptă al unităţilor respective.
Flamura era însemnul prin care se făcea cunoscut faptul că nava este armată şi comandată de un ofiţer de marină. Era constituită dintr-o „pânză de astar, de forma unui triunghi isoscel, având baza spre dispozitivul de prindere şi imprimate pe ambele feţe culorile drapelului şi stema Republicii Socialiste România.”
Geacul era reprezentat „printr-o pânză de astar de formă pătrată, având imprimate pe ambele feţe culorile drapelului şi stema Republicii Socialiste România. Pe culoarea albastră sunt aplicate două ancore încrucişate de culoare albă având aceeaşi mărime ca stema.”
Pavilionul distinctiv pentru navele grănicereşti era reprezentat „printr-o pânză de astar, de culoare albă, de formă dreptunghiulară, având jumătatea dinspre dispozitivul de prindere de culoare verde pe care este aplicată o ancoră de culoare albă”.
Dimensiunile acestor însemne, precum şi modul de folosire al acestora urmau să fie stabilite de către Ministerul Forţelor Armate, prin regulament.
Prin Decretul nr. 90 din 27 aprilie 1977 privind instituirea drapelului de luptă al gărzilor patriotice şi reglementarea acordării acestuia se crea un însem special pentru unităţile Gărzilor Patriotice. Acesta era similar drapelelor de luptă ale unităţilor militare, cu excepţia inscripţiilor de pe faţa a doua a drapelului: „Gărzile patriotice” — în linie arcuită, deasupra stemei — şi unitatea administrativă în care se găsea gruparea (municipiul sau judeţul) — în linie dreaptă, sub stemă. Dimensiunile erau indicate în anexă: pânza avea 100 cm lungime şi 66 lăţime, înălţimea scrisului era de 6 cm, franjurii erau lungi de 5 cm, hampa avea 240 cm lungime şi 4 cm în diametru, iar ogiva din vârful hampei era înaltă de 15 cm. Potrivit Decretului, drapelul se acorda unităţii de către comandanţii gărzilor patriotice judeţene ori din municipiului Bucureşti, sau de către reprezentanţi ai Statului major al gărzilor patriotice de la Comitetul Central al Partidului Comunist Român, în urma unui decret prezidenţial în acest sens. Puteau primi drapel Gărzile patriotice care s-au distins în activităţi de pregătire pentru apărarea patriei şi care întruneau minim 2000 de luptători.
[modifică] Mărcile navelor
Decretul nr. 1016 din 1966 creează cadrul legal pentru înfiinţarea mărcilor distinctive şi a mărcilor de comandament, care se arborează pe navele marinei militare şi cele grănicereşti, potrivit Regulamentului serviciului la bord.
Marca distinctivă se arborează atunci când pe navă „se află în vizită oficială secretarul general al Comitetului Central al Partidului Comunist Român, preşedintele Consiliului de Stat al Republicii Socialiste România sau preşedintele Consiliului de Miniştri al Republicii Socialiste România”.
Marca de comandant se arbora în situaţii similare pentru: „ministrul forţelor armate ale Repubicii Socialiste România, comandantul marinei militare, comandantul marii unităţi de nave sau comandantul unei grupări de nave constituită temporar”.
Forma, culorile şi dimensiunile mărcilor urmau să fie stabilite prin regulament.
[modifică] Drapelul Revoluţiei din Decembrie 1989
Încă din 17 decembrie 1989, în timpul Revoluţiei de la Timişoara, stema Republicii Socialiste România a fost îndepărtată de pe drapele, fiind privită ca însemn al regimului dictatorial al lui Nicolae Ceauşescu. Acest lucru s-a realizat de cele mai multe ori prin tăierea sau ruperea zonei centrale a fâşiei galbene, de unde şi sintagma „drapel cu gaură”.
Decretul-Lege nr. 2 din 27 decembrie 1989 privind constituirea, organizarea şi funcţionarea Consiliului Frontului Salvării Naţionale şi a consiliilor teritoriale ale Frontului Salvării Naţionale prevedea la articolul 1, între altele, faptul că „drapelul ţării este tricolorul tradiţional al României, având culorile aşezate vertical, în următoarea ordine, pornind de la lance: albastru, galben, roşu.”
[modifică] Depozitarea, restaurarea şi conservarea drapelelor vechi
În secolul al XIX-lea, după înfiinţarea armatei moderne în cele două principate române dunărene, vechile drapele militare şi cele domneşti au fost depuse la Arsenalul Armatei. În 1919 toate acestea au fost transferate la Muzeul Militar Naţional. Este de menţionat că, în paralel, drapelele care au participat la Războiul de Independenţă au fost schimbate în 1902 şi păstrate până în 1928-1929 în sala tronului din Palatul Regal. După această dată au trecut în patrimoniul Muzeului Militar. În 1971 un lot important de vechi drapele a trecut în patrimoniul Muzeului Naţional de Istorie.
În 1966, la Muzeul Militar Central se găseau 1075 drapele româneşti şi străine, dintre care 949 originale, cu hampă, vârf şi pânză, 42 de copii şi reconstituiri şi 84 la care se mai păstrează doar hampa şi vârful. Împreună cu alte categorii de drapele, stindarde, pavilioane, fanioane, eşarfe şi cravate, colecţia se ridica la 1248 obiecte . Astăzi colecţia de drapele şi stindarde a muzeului numără 10.826 de exponate .
Majoritatea drapelelor vechi au flamura deteriorată (uneori lipseşte aproape în totalitate), sau sfâşiată de gloanţe ori săbii .
Măsurile de întreţinere luate de către experţii din muzee cuprind: introducerea şi coaserea în tul dublu a majorităţii drapelelor (încă din anii 1930), spălarea prin metode speciale a unor drapele îmbâcsite de praf, acoperirea drapelelor cu huse de culoare închisă pentru evita pătrunderea luminii în ţesături, înlocuirea exemplarelor deteriorate grav cu copii, fotografierea drapelelor spre a se evita manipularea lor repetată, controlarea condiţiilor climatice din depozite şi sălile de expoziţii . Anumite drapele sunt supuse şi operaţiunilor de restaurare.
[modifică] Fapte de eroism sub drapel
În timpul Războiului de Independenţă din 1877-78, eroismul ostaşilor români a fost stimulat permanent de drapelul românesc . În atacul din 30 august 1877, căpitanul Nicolae Valter Mărăcineanu a căzut la datorie în timp ce înfigea pe parapetul redutei Griviţa drapelul Regimentului 8 linie. Ostaşii Regimentului 3 călăraşi au pătruns între primii în Plevna, trecând înot apa Vidului, cu drapelul în frunte .
În urma faptelor de vitejie, într-o ceremonie solemnă desfăşurată la 8 octombrie 1878 au fost decorate drapelele de luptă. Unităţile participante la asediul Griviţei (Regimentul 6 infanterie de linie, Regimentele 6, 10, 13 şi 14 dorobanţi), care au luptat la Plevna (Regimentul 6 infanterie de linie, Regimentele 6 şi 14 dorobanţi, Batalionul 2 şi 4 vânători, Regimentele 3 şi 7 călăraşi), la Smârdan şi Vidin (Regimentul 6 infanterie de linie, Regimentul 3 artilerie) au primit Crucea Trecerii Dunării. Regimentul 13 dorobanţi a mai primit ordinul Steaua României, alături de alte 3 Regimente, iar Batalionului 2 vânători a primit Marea Cruce a ordinului Steaua României. Au mai fost decorate, între altele, Regimentului 9 dorobanţi şi Regimentele 4 şi 6 infanterie de linie. Drapelul Regimentului 6 infanterie de linie a mai primit la Galaţi, din partea principelui Milan Obrenovici al IV-lea al Serbiei, medalia Bravura Militară (23 septembrie 1879) .
Şi în Primul Război Mondial au avut loc jertfe pentru apărarea drapelului de luptă, ca simbol al datoriei de apărare a pământului ţării şi al onoarei militare. Garda drapelului din Regimentul 83 infanterie „Neagoe Basarab” a înfruntat în octombrie 1916 o patrulă călare a armatei germane. Deşi i s-a retezat o mână, port-drapelul regimentului a rămas la locul luptei până în momentul în care ceilalţi soldaţi au sărit în ajutor şi au salvat drapelul. O lună mai târziu, Regimentul 1 infanterie „Dolj” s-a aflat într-o situaţie critică din cauza căreia s-a decis îngroparea drapelului în curtea unui ţăran din Izbiceni. El a fost recuperat după eliberarea României de sub ocupaţie străină, în toamna lui 1918. Regimentul 1 grăniceri s-a aflat la rândul său într-un moment dificil, cu prilejul luptelor din defileul Oltului. Atunci, comandantul unităţii a hotărât îngroparea pajurei, iar flamura a fost înfăşurată în jurul corpului unui grănicer care s-a strecurat prin învălmăşeală. Steagul a fost repus pe hampă în Moldova şi a participat la campaniile din 1917. A fost decorat la sfârşitul războiului cu ordinul Mihai Viteazul, Crucea comemorativă a războiului 1916-1918 şi medalia Victoria .
Multe alte drapele de luptă au fost decorate la terminarea războiului. Pentru a da numai câteva exemple, Regimentul 1 artilerie grea a primit ordinul Steaua României în grad de cavaler cu spade şi panglica Virtuţii Militare. Regimentul 4 artilerie grea a fost decorat cu ordinul Steaua României şi Crucea comemorativă a războiului 1916-1918. Regimentul 32 „Mircea” a primit la rândul său ordinul Mihai Viteazul . Regimentul 70 infanterie, „dând dovadă de cel mai frumos spirit de sacrificiu şi de un puternic patriorism”, a primit ordinul Mihai Viteazul clasa a III-a şi Crucea comemorativă 1916-1918 .
În timpul celui de-Al Doilea Război Mondial, drapelele unităţilor evidenţiate în luptă au fost decorate la rândul lor. În acţiunile de pe frontul de vest, Regimentul 6 artilerie antiaeriană şi Flotila 2 vânătoare au fost decorate cu ordinul Virtutea Aeronautică cu spade. Ordinul Mihai Viteazul cu spade a fost primit, între alte unităţi, de către Regimentul 2 călăraşi, remarcat în luptele de pe Someş, Mureş şi din Cehoslovacia, Regimentul 96 infanterie, care a forţat Tisa şi a eliberat Budapesta, Regimentele 18 atilerie, 34 infanterie, Batalioanele 7 şi 8 vânători de munte .
[modifică] Drapelele actuale ale României
[modifică] Drapelul preşedintelui şi cel al primului ministru
Publicaţia „Album des pavillons nationaux et des marques distinctives” (2000) indică drept drapel al preşedintelui României un tricolor de formă pătrată, cu fimbriaţie şi bordură albastră. Este tivit pe toate laturile cu franjuri din fir de aur, iar la colţuri prezintă ciucuri din acelaşi material.
Drapelul primului ministru este similar celui prezidenţial, cu deosebirile că bordura e de culoare galbenă şi nu prezintă franjuri şi ciucuri.
[modifică] Steaguri ale autorităţilor
Publicaţia „Album des pavillons nationaux et des marques distinctives” (1990) prezintă drept drapel al miniştrilor o flamură albă de proporţie 1:2 în cantonul căreia se află drapelul românesc.
Ediţia din 2000 a amintitului album arată şi modelul drapelului ministrului apărării naţionale, aproape identic cu cel din perioada interbelică. Tot identic cu însemnul din perioada interbelică este şi pavilionul navelor pilot.
[modifică] Drapelul de luptă al României. Pavilioane
„Drapelul de luptă al unităţii este simbolul onoarei, vitejiei şi gloriei militare. El evocă trecutul de luptă al poporului român pentru libertate naţională şi tradiţiile unităţii, amintind fiecărui militar datoria sfântă de a servi cu credinţă patria, de a apăra cu orice preţ unitatea, suveranitatea şi independenţa României.”
Drapelul de luptă se acordă unităţilor militare prin Decret al preşedintelui României, la propunerea ministrului apărării naţionale, a ministrului de interne sau a directorului Serviciului Român de Informaţii. Descrierea completă a acestui însemn militar, potrivit Ministerului Apărării Naţionale, este următoarea :
Drapelele de luptă ale României sunt confecţionate din mătase dublă şi au dimensiunea de 100 × 66 cm (proporţie 2:3). Flamura reprezintă în culori drapelul României şi are ornamentaţia identică atât pe avers cât şi pe revers. În centrul fâşiei galbene, la 18 cm de baza acesteia, este aplicată stema ţării, cu dimensiunile de 29 × 21,5 cm. În colţuri, la 5 cm de marginea flamurei, se găseşte câte o ghirlandă din frunze de stejar cu înălţimea de 18 cm, care încadrează însemnul categoriei de forţe armate de care aparţine unitatea, toate din aur:
Drapelul este tivit pe laturile libere cu franjuri din fir de aur (de 5-7 cm) şi ciucuri din acelaşi material (de 10-12 cm lungime) la cele 2 colţuri flotante. Flamura este prinsă de hampă cu o vergea metalică inoxidabilă, cu lungimea de 70 cm.
Hampa este din lemn de culoare brună şi are înălţimea de 240 cm şi diametrul de 3,5 cm. La baza ei se găseşte un cilindru de protecţie din alamă, lung de 4 cm şi cu obturaţie în partea inferioară. Vergeaua drapelului este prinsă de hampă printr-un inel de alamă aurită în partea inferioară şi un manşon tronconic (înălţime 6 cm) din acelaşi metal şi aurit în partea superioară. Pe inel (înălţime 3,2 cm) se află inscripţionat numele unităţii. În vârful hampei este plasat un manşon tronconic lung de 6 cm, din alamă, Peste manşonul tronconic se montează acvila. Aceasta este confecţionată din tablă de cupru aurită şi are dimensiunile de 15 cm înălţime şi 11,5 cm lăţime. Acvila priveşte spre dextra, se află în zbor jos şi ţine în gheare fulgerele lui Jupiter. Este plasată pe un suport paralelipipedic din acelaşi metal (dimensiuni 10 × 3,5 × 2 cm), care prezintă la partea inferioară un ornament înalt de 3,4 cm. Suportul se fixează de manşonul tronconic al hampei prin înşurubare şi are înscrisă pe avers deviza „Onoare şi Patrie”. Pe revers este trecută din nou denumirea unităţii respective.
Drapelul de luptă mai are ca accesorii cravata pentru fixarea decoraţiilor, şase eşarfe pentru militarii din garda drapelului şi o husă din material textil impermeabil.
Drapelul de luptă al navelor militare este identic cu pavilionul acestora. Pavilionul este la rândul său identic cu Drapelul României, fiind confecţionat din pânză de astar în diferite dimensiuni, potrivit rangului navei.
Geacul României dintre 1995 şi 1998 a fost asemănător mărcilor navelor militare. După această dată a fost înlocuit cu unul care înfăţişează drapelul românesc în poporţie de 1:1 cu două ancore albe încrucişate în centrul fâşiei albastre.
Pavilionul şefului Statului Major General este reprezentat de un tricolor românesc de formă pătrară având patru stele albe, una sub alta, în centrul fâşiei albastre.
Flamura navelor este reprezentată printr-o bucată de pânză în formă de triunghi isoscel alungit, cu proporţia de 1:10, pe care este imprimat tricolorul românesc.
La începutul anilor 2000 au fost stabilite patru drapele de identificare a forţelor armate :
[modifică] Mărcile navelor
Publicaţia „Album des pavillons nationaux et des marques distinctives” (2000) prezintă şi mărcile navelor militare. Acestea indică faptul că la bordul navei se găseşte un ofiţer comandor sau din conducere. Au aspectul unei flamuri albastru deschis, de proporţie 2:3, pe care se regăsesc o ancoră, drapelul românesc în canton şi un număr de stele de aur în cinci colţuri, potrivit rangului. Excepţie face marca unui comandor de unitate navală, ea neprezentând stele şi având o formă triunghiulară.
[modifică] Protocolul drapelului
Protocolul drapelului României este stabilit în cadrul Legii nr. 75/1994 . Protocolul drapelelor şi pavilioanelor militare este stabilit prin regulament intern. Legea amintită conţine următoarele prevederi:
Drapelul României trebuie arborat în mod permanent pe edificiile şi în sediile autorităţilor şi instituţiilor publice, la sediul partidelor politice, al sindicatelor, al instituţiilor de învăţământ şi cultură, la punctele pentru trecerea frontierei, precum şi la aeroporturile cu trafic internaţional. Ca pavilion, este permanent arborat pe navele de orice fel şi alte ambarcaţiuni ce navighează sub pavilion românesc. Potrivit uzanţelor de protocol, drapelul României se arborează la sediul misiunilor diplomatice şi oficiilor consulare ale statului român din străinătate, precum şi la reşedinţa şefilor misiunilor diplomatice şi oficiilor consulare. De asemenea, drapelul României se arborează sub formă de fanion, pe mijloacele de transport ale şefilor de misiuni diplomatice şi oficii consulare române, în deplasările oficiale ale acestora, potrivit aceloraşi uzanţe.
Temporar, drapelul României se poate arbora cu prilejul zilei naţionale a României şi al altor sărbători naţionale, în locurile publice stabilite de autorităţile locale; cu ocazia festivităţilor şi ceremoniilor oficiale cu caracter local, naţional şi internaţional, în locurile unde acestea se desfăşoară. De asemenea, trebuie arborat cu prilejul vizitelor oficiale întreprinse în România de şefi de stat şi de guvern, precum şi de înalte personalităţi politice reprezentând principalele organisme internaţionale interguvernamentale, la aeroporturi, gări, porturi şi pe diferite trasee. Drapelul mai este arborat cu ocazia desfăşurării competiţiilor sportive, pe stadioane şi alte baze sportive, şi în timpul campaniilor electorale, la sediul birourilor, comisiilor electorale şi al secţiilor de votare. În cadrul ceremoniilor militare, drapelul este arborat conform regulamentelor militare.
Drapelul României poate fi arborat fără constrângeri de persoane fizice la domiciliul sau reşedinţa lor, sau de persoane juridice la sediile acestora.
Guvernul este singurul organism oficial care stabileşte zilele de doliu naţional, în care drapelul României se arborează în bernă.
Drapelele altor state pot fi arborate pe teritoriul României numai împreună cu drapelul naţional şi numai cu prilejul vizitelor cu caracter oficial de stat, al unor festivităţi şi reuniuni internaţionale, pe clădiri oficiale şi în locuri publice stabilite cu respectarea Legii nr. 75/1994. În acest caz, drapelul României ocupă locul de onoare, anume în centru, dacă numărul drapelelor este impar, sau la dextra drapelului împreună cu care ocupă centrul dacă numărul drapelelor este par. În acest caz, toate drapelele trebuie să aibă aceleaşi dimensiuni (dar nu în materie de proporţii, unde fiecare ţară îşi are reglementările sale).
Drapelul Uniunii Europene se arborează alături de drapelul României, la senestra celui din urmă.
Arborarea drapelului României la manifestările care se desfăşoară sub egida organizaţiilor internaţionale se face potrivit reglementărilor şi uzanţelor internaţionale.
Drapelul de luptă este scos din vitrină la solemnitatea prezentării sale, la festivitatea depunerii jurământului militar, la paradele trupelor şi revistele de front, la predarea sau luarea comenzii unităţii respective, la darea onorurilor militare în cadrul funeraliilor militare, sau în alte ocazii dacă se ordonă acest lucru .
Pavilionul navei trebuie ridicat zilnic la bastonul de la pupa la ora 08:00, iar în zilele de sărbătoare la ora 09:00. În cazul în care nava se află în mişcare, pavilionul rămâne arborat permanent la pic la catarg. De regulă, înălţarea pavilionului navei se realizează în prezenta întregului echipaj, ceea ce nu este cazul la coborâre, zilnic la ora apusului .
[modifică] Ziua Drapelului
Prin legea nr. 96 din 20 mai 1998 , ziua de 26 iunie a fost proclamată drept Ziua drapelului naţional al României. În 1848, în această zi a fost emis Decretul nr. 1 al Guvernului Provizoriu al Ţării Româneşti, prin care tricolorul roşu-galben-albastru devenea Drapel Naţional.
De Ziua drapelului autorităţile publice şi celelalte instituţii ale statului sunt obligate prin lege să organizeze programe şi manifestări cultural-educative, cu caracter evocator sau ştiinţific, consacrate istoriei româneşti, precum şi ceremonii militare specifice, organizate în cadrul unităţilor Ministerului Apărării Naţionale şi ale Ministerului de Interne.

Summary:
Drapelul naţional al României este un tricolor cu benzi verticale, începând de la lance, albastru, galben şi roşu. Are o proporţie de 2:3 între lăţime şi lungime.
Constituţia României prevede la articolul 12, alineatul 1 că „Drapelul României este tricolor; culorile sunt aşezate vertical, în ordinea următoare începând de la lance: albastru, galben, roşu”. Proporţiile, nuanţele culorilor precum şi protocolul drapelului au fost stabilite prin Legea nr. 75 din 16 iulie 1994 .
Drapelul este foarte asemănător cu drapelul civil al Andorrei şi cel de stat al Ciadului, neavând însă nici o legătură cu acestea. Asemănarea cu drapelul Ciadului, care diferă de drapelul românesc doar prin nuanţa uşor mai închisă a fâşiei albastre (indigo, în loc de cobalt la noi), a stârnit discuţii la nivel internaţional. Ambasada Ciadului de la Moscova a înaintat Organizaţiei Naţiunilor Unite un protest oficial, prin care cerea ca drapelul României să nu mai fie arborat la ONU . Tricolorul românesc este de asemena înrudit cu cel al Republicii Moldova, acesta din urmă având însă o proporţie diferită (1:2 în loc de 2:3), un albastru mai deschis şi stema ţării în centru.


[modifică] Viaţa timpurie şi familia
În timpul Quatrocentoului, Florenţa era unul dintre cele mai mari oraşe din Europa, fiind considerat un oraş bogat, avansat în plan economic. În ciuda acestui lucru, viaţa nu era la fel de bună pentru toţi locuitorii, între care existau diferenţe financiare uriaşe. Lisa provenea dintr-o familie aristrocată veche, care însă îşi pierduse din influenţă de-a lungul timpului. Familia trăia comfortabil, însă nu era bogată, principala sursă de venit fiind fermele.
Antonmaria di Noldo Gherardini, tatăl Lisei, a pierdut două soţii, Lisa di Giovanni Filippo de Carducci, cu care s-a căsătorit în 1465, şi Caterina Rucellai, cu care s-a căsătorit în 1473. Amândouă au murit în timpul unei naşteri. Mama Lisei, Lucrezia del Caccia, fiica Perrei Spinelli, a fost cea de-a treia soţie a lui Francesco, cu care s-a căsătorit în 1476. Gherardini deţinea sau plătea chirie pentru şase ferme, ce produceau făină, vin şi ulei de măsline şi unde se creşteau animale.
Lisa s-a născut în Florenţa pe data de 15 iunie 1479 pe strada Via Maggio, deşi pentru mulţi ani s-a crezut că ea s-a născut pe una dintre proprietăţile rurale ale familiei, Villa Bignamaggio, aflată în afara oraşului Greve. A fost botezată cu numele Lisa, după una din soţiile bunicului patern. Fiind cea mai mare dintre cei şapte copii ai familiei, Lisa avea trei surori, dintre care una pe nume Ginerva, şi trei fraţi, Giovangualberto, Francesco, şi Noldo.
Familia sa a trăit în Florenţa, iniţial în apropierea bisericii Santa Trinita, mutându-se apoi într-un spaţiu închiriat în apropierea altei biserici, Santo Spirito, cel mai probabil datorită faptului că nu-şi puteau permite reparaţiile vechii lor case, când acesta a fost dezafectată. Familia Lisei s-a mutat într-un loc cunoscut astăzi ca Via de Pepi, iar apoi în apropierea bisericii Santa Croce, unde au trăit lângă Ser Piero da Vinci, tătăl lui Leonardo. Ei deţineau de asemenea şi o mică casă la ţară, în satul Poggio, la aproximativ 32 km sud de oraş. Noldo, tatăl lui Gherardini, şi bunicul Lisei, a lăsat drept moştenire a fermă din Chianti unui spital din comună, Santa Maria Nuova. Mai târziu, Gherardini reuşise să obţină o altă fermă de la spital, plătind rentă, putând astfel să supravegheze plantaţiile de grâu, familia de asemenea petrecându-şi verile acolo, la o casă numită Ca' di Pesa.
[modifică] Viaţa târzie şi mariajul
Pe data de 5 martie 1495, la vârsta de 15 ani, Lisa s-a căsătorit cu Francesco di Bartolomeo di Zanobi del Giocondo, un comerciant de mătase şi textile, devenid a doua sa soţie. Zestrea Lisei consta din 170 florinzi şi ferma San Silvestro din apropierea casei de la ţară a familiei, o dovadă a faptului că familia Lisei nu era foarte înstărită la acel moment şi că ea şi soţul său se iubeau. Proprietatea se afla între Castellina şi San Donato, din Poggio, în apropierea a două ferme ce mai târziu aveau să fie în proprietatea lui Michelangelo. Nefăcând parte din clasa săracă, însă nici din clasa de elită a Florenţei, cuplul a trăit o viaţă caracteristică clasei de mijloc a societăţii. Mariajul Lisei este posibil să îi fi crescut statutul său social, din moment ce există se poate ca familia sa să fi fost mai săracă decât cea a soţului ei. Pe de altă parte, Francesco de asemenea ar fi putut beneficia din punct de vedere social, de pe urma mariajului, din moment ce Gherardini este un „nume cu vechime“. Cuplul a trăit într-o locuinţă comună împreună cu alte familii, pâna la 5 martie 1503, când Francesco a cumpărat o casă lângă vechea locuinţă a familiei sale din Via della Stufa. Se crede că Leonardo a început lucrul la portretul Lisei în acelaşi an.
Lisa şi Francesco au avut cinci copii: Piero, Camilla, Andrea, Giocondo şi Marietta, dintre care patru între 1496 şi 1507. Lisa a fost de asemenea şi mama vitregă a lui Bartolomeo, fiul lui Francesco şi a primei sale soţii, Camilla di Mariotto Rucellai, care avea în jur de un an când mama sa naturală a decedat. Caterina di Mariotto Rucellai, mama vitregă a Lisei, şi prima soţie a lui Francisco erau surori, membri ai proeminentei familii Rucellai.
Camilla şi Marietta au devenit călugăriţe. Camilla a luat numele de Sora (italiană Suor) Beatrice şi s-a alăturat mănăstirii San Domenico di Cafaggio, unde i-a fost încredinţată datoria de a avea grijă de sora Antonmariei, Suor Albiera, şi de asemenea de surorile Lisei, Suor Camilla (despre care se ştia că fusese însoţită, în mod scandalos, de patru bărbaţi, în interiorul mănăstirii) şi Suor Alessandra. Beatrice a murit la vârsta de 18 ani, fiind înmormântată la biserica Santa Maria Nouvella. Se ştie de asemenea că Lisa reuşise să intre în relaţie cu Sant'Orsola, o mănăstire de prestigiu din Florenţa, unde a reuşit să o înscrie pe Marietta în anul 1512. Marietta a primit numele de Suor Ludovica, şi a devenit un membru respectat al mănăstirii.
Mai târziu, Franceso a devenit un oficial al oraşului Florenţa. A fost ales de Dodici Buonominu (guvernul Florenţei medievale şi renascentiste) în 1499 şi de Signoria în 1512, unde a devenit un Priori (membru al Dodici Buonominu) în 1524. Este posibil să fi avut legături cu familia Medici, datorită diferitelor interese politice şi financiare. În 1512, când guvernul din Florenţa se temea de întoarcerea familiei Medici din exil, Francesco a fost închis, fiind eliberat mai târziu, în septembrie, la întoarcerea familiei Medici.
Unele surse susţin faptul că Francesco a murit datorită ciumei în anul 1538. Lisa s-a îmbolnăvit şi a fost luată de către fiica sa, Ludovica, la mănăstirea Sant'Orsola, pentru a fi îngrijită, unde a murit patru ani mai târziu la vârsta de 63 de ani. Alte surse susţin că Francesco reuşise să împlinească 80 de ani. Astfel, el ar fi murit în 1539, iar Lisa ar fi trăit cel puţin până în 1551, murind la vârsta de 71 sau 72 de ani.
În iunie 1537, în testamentul său, Francesco a înapoiat zestrea Lisei, garderoba, bijuteriile, şi a încercat să-i asigure viitorul. Lăsând-o pe Lisa în grija fiicei lor Ludovica, iar în cazul incapacităţii acesteia, în grija fiului său Bartolomeo, Francesco a scris:
[modifică] Mona Lisa
Asemenea şi altor familii din Florenţa din aceeaşi clasă socială, cei din familia lui Francesco erau iubitori de artă. Fiul său Bartolommeo i-a cerut lui Antonio di Donnino Mazzoeri să picteze o frescă la mormântul familiei din biserica Santissima Annunziata din Florenţa. Pictorul Andrea del Sarto de asemenea a pictat o madonă pentru un alt membru ai familiei. Concomitent cu comanda lui Francesco pentru Leonardo da Vinci, acesta a cerut de asemenea şi pictorului Domenico Puligo, să realizeze o icoană a Sfântului Francisc de Assisi. Se crede că Francesco a comandat aceste tabouri pentru a celebra atât naşterea fiicei lor, Andrea, cât şi achiziţionarea noii case.
Femeia reprezentată în Mona Lisa era viziunea din sec. XV şi XVI a femeii virtuoase. Lisa este portretizată ca fiind o soţie credincioasă, prin gestica sa din tablou - mâna sa dreaptă este ţinută peste cea stângă. Leonardo de asemenea a prezentat-o pe Lisa ca fiind o femeie de succes, şi în pas cu moda, posibil chiar să fi fost reprezentată într-o lumină mai bună decât în realitate. Veşmintele sale închise şi şalul negru erau în ton cu moda vremii, influenţată de către cea spaniolă; hainele nu sunt un simbol al doliului Lisei faţă de prima sa fiică, aşa s-a susţinut iniţial. Având în vedere faptul că este un portret, tabloul este de dimensiuni foarte mari, mărimea sa fiind comparabilă cu cea a portretelor comandate de alte familii înstărite ale vremii. Această extravaganţă s-a explicat ca fiind datorată aspiraţiilor sociale ale Lisei şi ale lui Francesco.
Faptul că Leonardo nu avea niciun venit în primăvara anului 1503 ar putea să explice interesul său asupra unui portret privat. Dar, mai târziu în acelaşi an, cel mai probabil a trebuit să amâne lucrul la Mona Lisa, când acestuia i-a fost dată comanda de a picta Bătălia de la Anghiari, acesta comandă fiind de o mai mare valoare, având de asemenea şi obligaţia să o termine până în februarie 1505. În 1506 Leonardo încă considera portretul ca fiind neterminat. Nefiind plătit pentru munca sa, Leonardo nu a trimis tabloul clientului lui. În timpul vieţii sale, artistul a călătorit împreună cu tablourile sale, şi este posibil ca Mona Lisa să fi fost terminată după mulţi ani, în Franţa, în jurul anului 1516.
Titlul picturii datează din 1550. O cunoştinţă a familiei lui Francesco, Giorgio Vasari, a scris: „Leonardo şi-a asumat responsabilitatea, în faţa lui Francesco del Gioconda, de a picta portretul Mona Lisei, soţia sa.“ (italiană Prese Lionardo a fare per Francesco del Giocondo il ritratto di mona Lisa sua moglie.). Titurile din italiană (La Gioconda) şi franceză (La Joconde) ale tabloului sunt atât numele de familie al Lisei, primit după căsătorie, cât şi o poreclă, în română „jovială“, sau „cea fericită“.
Au existat multe speculaţii ce asociau numele Lisei cu cel puţin patru alte tablouri, iar identitatea acesteia a fost confundată cu cea a cel puţin zece persoane. Până la sfârşitul secolului al XX-lea, tablul devenise un simbol internaţional, ce fusese folosit deja în peste 300 de alte picturi, cât şi în peste 2.000 de reclame, în medie apărând într-o nouă reclamă în fiecare săptămână. În 2005, un expert de la biblioteca universităţii din Heidelberg a descoperit o notiţă aflată pe marginea unei pagini, în bibliotecă, ce stabilea cu certitudine faptul că tabloul era un portret al Lisei. Franţa a deţinut tabloul încă din timpul Revoluţiei franceze. În ziua de azi, aproximativ 6 milioane de persoane vin în fiecare an la muzeul Luvru pentru a vedea tabloul, ce face parte din patrimoniul naţional.

Summary:
Lisa del Giocondo (15 iunie 1479 - 15 iulie 1542 sau 1551), născută şi celebră sub numele Lisa Gherardini şi Lisa di Antonio Maria (Antonmaria) Gherardini, cunoscută şi ca Lisa sau Mona Lisa, a fost un membru al familiei Gherardini din Florenţa, Toscana, Italia. Numele său a fost dat şi tabloului Mona Lisa, un portret al ei, comandat de către soţul său şi pictat de către Leonardo da Vinci, în timpul Renaşterii din Italia.
Nu se cunosc multe detalii despre viaţa Lisei. Fiind născută în Florenţa şi căsătorindu-se în timpul adolescenţei cu un comerciant de mătase şi textile care mai târziu a devenit un oficial local, ea a fost mama a şase copii şi cel mai probabil a dus o viaţă confortabilă, caracteristică clasei de mijloc a societăţii. Lisa a murit după soţul său, care era semnificativ mai în vârstă decât aceasta.
Câteva secole după moartea Lisei, Mona Lisa a devenit cel mai faimos tablou din lume. Speculaţii ale diferiţilor specialişti şi pasionaţi de artă au făcut ca acest tablou să fie un simbol al artei recunoscut la nivel internaţional. La începutul secolului al XXI-lea, s-a afirmat faptul că Lisa este cea pictată în tablou.


[modifică] Origine şi nume
Spaniola s-a dezvoltat din dialectul latin vorbit în zonele limitrofe dintre Cantabria, Burgos, La Rioja şi Álava, provinciile de nord din actuala Spanie, devenind cel mai popular idiom al Regatului Castiliei (latina a fost o limbă oficială). De aici vine şi numele original al dialectului, castellano, care face o referinţă la zona geografică de unde provine limba. Celălalt nume, español, vine de la Hispaniolus din latina medievală, mai precis din forma sa corectă Spaniolus. Ramón Menéndez Pidal oferă altă explicaţie etimologică. Cuvintelor clasice hispanus şi hispanicus li se ataşau în latina vulgară sufixul -one (cf. în spaniolă: bretón, borgoñón, în franceză wallon etc.), astfel cuvântul *hispanione s-a schimbat în españón, şi apoi în español. Acest cuvânt a fost apoi împrumutat de către alte limbi romanice (cf. catalană espanyol, franceză espagnol, italiană spagnolo, occitană espanhòu, portugheză espanhol, română spaniol).
Evenimentele istorice, socio-economice şi folosirea spaniolei ca limbă de schimb au permis acesteia să devină lingua franca în Peninsula Iberică, însă aceste fapte n-au dus la dispariţia altor limbi vorbite acolo. Se estimează că în a doua jumătate a secolului XVI 80% din locuitorii Spaniei vorbeau spaniola.
[modifică] Dispută de nume
Conform dicţionarului normativ, publicat de către Academia Regală Spaniolă, şi Dicţionarului Panhispanic de Chestiuni, aprobat de 22 academii de limbă spaniolă ca normativ, numele español şi castiliano sunt sinonime, ambele fiind acceptate. Asociaţia Academiilor Limbii Spaniole, care întruneşte toate academiile de limbă spaniolă din ţările hispanofone, recomandă numele español spre a fi folosit, în general, în alte limbi naţionale (cf. germană Spanisch, engleză Spanish, poloneză hiszpański, rusă испанский).
[modifică] Clasificare şi limbi înrudite
Spaniola face parte din subgrupul ibero-romanic al limbilor romanice. Are multe în comun cu limba aragoneză, asturiană, catalană, galiciană şi portugheză. Spaniolii se pot înţelege şi cu vorbitorii limbii italiene, fără a cunoaşte italiana. Limba ladino, vorbită de către sefarzi, este de fapt castiliana medievală, influenţată de turcă şi ebraică.
Matteo Bartoli, un lingvist italian, şi Valeriu Rusu au clasificat-o, împreună cu alte limbi ibero-romanice şi romanice orientale, ca limbă conservativă, care a păstrat multe cuvinte devenite arhaice în alte limbi romanice. Tabelul de mai jos indică câteva similarităţi:
[modifică] Istorie
Istoria limbii spaniole începe cu dialectele iberice ale latinei vulgare, limbă vorbită de populaţia Imperiului Roman. Variantele vorbite în Spania nordică de astăzi au pus bazele dezvoltării ulterioare a limbii. După căderea Imperiului Roman Occidental în secolul V, influenţa latinei clasice asupra poporului a fost succesiv redusă. Latina vorbită pe vremea aceea reprezenta o mixtură a varietăţilor romanice hispanice, între care era şi castiliană veche. În secolul VIII, invazia musulmană în peninsula Iberică duce la formarea celor două zone de latinitate: Al-Andalus (Andaluzia contemporană), unde se utilizau dialecte romanice cunoscute sub denumirea de „limba mozarabă”, aflată sub influenţa puternică a limbilor invadatorilor: arabei şi berberei, şi zonă nordică, unde s-au format regatele creştine, iar din dialecte romanice s-au dezvoltat aparte de castiliană şi alte limbi romanice moderne: limba catalană, aragoneză, astur-leoneză şi galiciano-portugheză
Castiliana primitivă a derivat din latină în comitatul medieval al Castiliei şi se afla sub influenţa limbilor bască şi vizigotă. Cele mai vechi texte în spaniolă sunt Glosas Emilianenses (Glosele Emiliane), ce s-au păstrat în Mănăstirea Yuso aflată în San Millán de la Cogolla, La Rioja, Spania. Această localitate era considerată că fiind un centru cultural medieval.
Spaniola s-a extins la sudul peninsulei datorită Reconquistei şi uniunilor regatelor creştine (uniunea Castiliei şi Leónului, Castiliei şi Aragonului şi apoi formarea statului spaniol). În secolul XV, în timpul procesului de unificare a Spaniei, Antonio de Nebrija a publicat Grammatica. Acesta este primul tratat al gramaticii limbii spanille şi în genere al unei limbi vulgare europene. Colonizarea şi cucerirea Americii a permis expansiunea limbii spre cea mai mare parte a continentului american.
În prezent limba spaniolă este una dintre cele mai vorbite şi populare limbi ale lumii şi cea mai folosită limbă romanică. Este utilizată în Organizaţia Naţiunilor Unite, Uniunea Europeană şi, ca limbă oficială, în Uniunea Latină. Numărul vorbitorilor creşte repede dat fiind faptul că stă pe locul doi ca cea mai studiată limbă din lume, precedată doar de limba engleză .
[modifică] Distribuţie geografică
Spaniola este una dintre limbi oficiale ale Uniunii Europene, Organizaţiei Statelor Ibero-Americane, Organizaţiei Statelor Americane, Organizaţiei Naţiunilor Unite, Mercosur-ului şi Comunităţii Andine a Naţiunilor.
[modifică] Europa
Spaniola este declarată drept limbă oficială în Spania, ţara de la care şi-a moştenit numele şi unde s-a dezvoltat. Rămâne în uz şi în Gibraltar, dar acolo doar limba engleză este folosită oficial. Spaniolă este la fel vorbită (neoficial) în Andorra, unde doar limba catalană se bucură de statutul de limbă statală. Este şi una dintre 23 de limbi oficiale ale Uniunii Europene . Există comunităţi vorbitoare de spaniolă şi în alte state europene: Elveţia, unde castiliana este cea mai vorbită limbă minoritară, Regatul Unit, Franţa şi Germania.
[modifică] America
Majoritatea vorbitorilor limbii spaniole locuiesc în America Latină. Dintre ţările cu cel mai ridicat număr al hispanofonilor, doar Spania nu se află în America. Ţările cu cea mai mare populaţie hispanofonă sunt Mexic şi Columbia, ambele amplasate pe acest continent. La nivel naţional, spaniola este oficială în Argentina, Bolivia, Chile, Columbia, Costa Rica, Cuba, Ecuador, El Salvador, Guatemala, Honduras, Mexic, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru , Republica Dominicană, Uruguay şi Venezuela. De asemenea, este oficială în regiunea dependentă faţă de Statele Unite, Puerto Rico, alături de limba engleză.
Spaniola nu este recunoscută oficială în fostă colonie britanică, Belize, dar, conform recensământului din 2000, 52,1% dintre locuitori cunosc şi vorbesc spaniola la un nivel avansat. Limba este păstrată datorită urmaşilor colonizatorilor spanioli, care au rămas în regiune din secolul XVII. Totuşi, engleza este cea care se bucură de statutul de limbă oficială unică a ţării.
Spaniola a devenit din ce în ce mai importantă în Brazilia datorită proximităţii şi schimbului comercial între acest stat şi vecinii săi hispanofoni, mai ales datorită intrării în componenţa grupării politice Mercosur/Mercosul. În 2005 Congresul Naţional al Braziliei aprobă un act, acceptat apoi şi de către Preşedinte, care a făcut limba spaniolă disciplină şcolară în licee De asemenea, de-a lungul frontierei între Brazilia şi Uruguay, este vorbită limbă creolă, numită aici „portuñol”.
În Haiti limba franceză este una dintre două limbi oficiale, cu toate că o vorbesc doar 10% din populaţie. Majoritatea haitienilor vorbesc creola, care de asemenea este oficială. Creola este bazată pe franceză şi unele limbi africane, dar a fost profund influenţată şi de spaniolă. Deşi spaniola în sine nu este oficială, ea este vorbită de către cea mai mare parte a populaţiei, în special cea care locuieşte lângă frontiera cu Republica Dominicană.
Trinidad şi Tobago au fost colonizate pentru prima dată de către spanioli în 1498. Deşi mai târziu ambele insule au ajuns sub dominaţia engleză, populaţia locală a păstrat limba primilor colonizatori. Fiindcă Trinidad se află în apropierea coastelor nordice ale Americii de Sud, rămâne influenţat de vecinii săi hispanofoni. Recensământul recent a dovedit că mai mult de 1�500 locuitori vorbesc spaniola.
În Statele Unite ale Americii, conform recensământului din 2006, 44,3 de milioane de locuitori sunt de origine spaniolă sau hispanică. 34 de milioane sau 12,2% a populaţiei cu vârsta mai mare de cinci ani folosesc spaniola în uzul familial. Spaniola a avut o istorie lungă în Statele Unite, pentru că multe state din sud-vestul ţării (de exemplu Texas sau California) erau parţial colonii spaniole, iar acum este în curs de revitalizare datorită migraţiei umane din America Latină. Este cea mai studiată limbă străină în şcolile Statelor Unite. Deşi Statele Unite ale Americii nu au desemnat nicio limbă drept oficială, spaniola este recunoscută formal la nivel statal în New Mexico, unde este vorbită de către 30% de locuitori, şi rămâne limba principală în Puerto Rico. În speţă, SUA ocupă poziţia a cincea pe lista ţărilor cu cea mai numeroasă populaţie hispanofonă din lume.
[modifică] Filipine
Deşi spaniola a fost limbă oficială a Filipinelor, nu era niciodată vorbită de către majoritatea populaţiei. Importanţa sa s-a diminuat la începutul secolului XX după ocuparea insulelor de către Statele Unite. Introducerea limbii engleze în sistemul filipinez de guvernare a dus la utilizarea mai redusă a limbii spaniole şi, în consecinţă, pierderea statutului de limbă oficială în 1987. Preşedintele Filipinelor, Gloria Macapagal Arroyo, anunţă în 2007 că spaniola va deveni încă o dată un obiect de studiu obligatoriu. Acesta nu înseamnă însă că spaniolă va redeveni limba oficială a insulelor. Rămâne însă o limbă auxiliară. Conform recensământului din 1990, în Filipine trăiau 2�658 vorbitori nativi ai limbii castiliene. Date legate de populaţia hispanofonă actualmente sunt indisponsibile pentru că nu apărut în recensământele din 1995 şi 2000.
Conform recensământului din 2000, 600�000 de locuitori ai Filipinelor vorbesc limba chavacano, o varietate a creolei spaniole. De asemenea, multe limbi native ale insulelor conţin împrumuturi din spaniolă datorită influenţei europene şi mexicane în perioada colonizării.
[modifică] Alte părţi ale lumii
În Africa spaniola este o limbă oficială a comunităţii autonome Insulele Canare şi a oraşelor autonome Ceuta şi Melilla. Este oficială şi în Sahara Occidentală (împreună cu limba arabă), recunoscută de către ONU, şi în Guineea Ecuatorială (împreună cu limba franceză şi portugheză).
În Oceania, spaniola este vorbită pe Insula Paştelui, o posesiune teritorială a Chile.
[modifică] Variante
Există câteva diferenţe importante între dialectele limbii spaniole folosite atât în Spania cât şi în America Latină. În Spania se consideră comună pronunţia castiliană conform standardului naţional, iar folosirea laísmo (o tendinţă de a pune un pronume de complement direct la în loc celui de complement indirect le) este dezaprobată.
Spaniolă are trei pronume de a doua persoană la singular: tú, usted şi vos. În general, tú şi vos sunt neformale, dar folosirea lor depinde de ţară — în Spania utilizarea pronumelui vos este limitată la liturghie, iar în Argentina tú este cosiderat arhaic. Usted (derivat din vuestra merced, ce justifică abreviere vd.) este formă cea mai formală şi folosită pentru a arăta respectul faţă de interlocutor.
Multe dialecte ale limbii spaniole se disting datorită unora dintre următoarele caracteristici:
[modifică] Sistem de scriere
Spaniola foloseşte alfabetul latin îmbogăţit cu litera ñ (eñe, care reprezintă fonemul /ɲ/) şi digrafele: ch (reprezentează fonemul t͡ʃ) şi ll (reprezintă fonemul /ʎ/). Totuşi, digraful rr, care reprezintă fonemul /r/, nu este considerat parte a alfabetului. Astfel, alfabetul tradiţional spaniol conţine 28 semne (30 cu k şi w, care apar doar în cuvintele împrumutate):
În timpul celui de-al 9-lea Congres al Asociaţiei Academiilor Limbii Spaniole în 1994, se acordă adaptarea unui alfabet latin universal, în care ch şi ll nu sunt litere independente. Totuşi, această reformă afectează doar procesul de ordonare alfabetică a cuvintelor, nu compoziţia alfabetului. Astfel, digrafele ch şi ll încă fac parte din acesta.
Spaniola foloseşte accentul ascuţit pentru a marca un loc de punere a accentului când el nu este de acord cu reguli. Fiecare semn care aparţine vocalei (a, e, i, o, u) poate să prindă acest diacritic (rezultând în á, é, í, ó, ú). De asemenea, diereza rămâne în uz în trigrafele güe şi güi pentru a indica u sonor (altfel, u în trigrafe gue şi gui este mut).
[modifică] Fonetică
Prezentarea fonemelor limbii spaniole este foarte dificilă din cauza varietăţii dialectice. Tabelele de mai jos prezintă sunete care fac parte din standardul spaniol, dar pot să nu existe în unele dialecte din cauza proceselor fonetice precum yeísmo.
[modifică] Consoane
Tabelul mai jos afişează fonemele consonantice ale limbii spaniole.
În secolul XVI, sistemul consonantic al spaniolei a trecut prin câteva schimbări importante care l-au diferenţiat de limbile vecine, precum portugheza sau catalana:
Sistemul consonantic al spaniolei medievale este bine păstrat în limba ladino, pentru că aceasta a devenit limbă separată înaintea schimbărilor prezentate mai sus.
[modifică] Vocale
Spaniola are cinci vocale care pot apărea atât în silabe accentuate cât şi în neaccentuate.
De asemenea, sistemul vocalic al spaniolei conţine şase diftongi descendenţi şi opt ascendenţi. Adiţional, în vorbirea rapidă, vocalele în hiat devin diftongi , sau, când reprezintă acelaşi sunet, fuzionează împreună ).
Nazalizarea fonetică poate să aibă loc atunci când o vocală precede o silabă cu consoană nazală la sfârşit sau când apare între două consoane nazale.
Un /e̞/ epentetic este întrodus înaintea combinaţiei /s/ + altă consoană la începutul cuvântului (escribir — a scrie dar transcribir → a transcrie).
[modifică] Accent
Spaniola este o limbă silabică, ceea ce înseamnă ca fiecare silabă are aceeaşi durată indiferend de accent. Se accentuează în general una dintre ultimele trei silabe ale cuvântului (există câteva excepţii rare, unde este accentuată silaba a patra de la sfârşit). Iată tendinţele generale de accentuare :
Fiecare excepţie este marcată folosind accentul ascuţit.
[modifică] Gramatică
Fiindcă atât spaniola, cât şi româna, sunt limbi romanice derivate din limba latină, ele împărtăşesc multe caracteristici gramaticale, dar din cauza dezvoltării diferite uzul formelor moştenite variază.
Spaniola este o limbă relativ flexionară, având conjugarea foarte complicată, în schimb lipseşte aproape în întregime flexiunea celorlalte părţi de vorbire. Se folosesc multe prepoziţii şi se pune adjectivul după substantiv. Spre deosebire de română, în spaniolă atât articolele hotărâte cât şi cele nehotărâte sunt proclitice. Tipologia sintaxei este de obicei SVO, dar schimbările sunt comune. Astfel ca majoritatea limbilor romanice, în spaniolă se poate pierde pronumele personal, când nu este necesar din punct de vedere al contextului.
[modifică] Verbe
Flexiunea verbelor în spaniolă este una dintre cele mai complexe arii ale gramaticii spaniole, dar are mult în comun cu alte limbi romanice. Sistemul verbal este împărţit în 14 timpuri. Şapte dintre ele au construcţie simplă (sunt create cu desinenţe gramatice), iar celelalte — compusă (fiind formate cu verbul auxiliar haber şi conjugate la participiu trecut).
Tabelul mai jos indică similarităţi în conjugarea cuvintelor derivate din latinescul CANTARE între spaniolă şi alte limbi romanice. Se poate observa că modelul flexiunii este aproape identic cu cel în portugheză.
[modifică] Substantive
Spaniola are substantive care descriu obiecte concrete, grupuri şi clase de obiecte, calităţi, sentimente etc. La fel ca în română, fiecare dintre ele poate să fie numărabil şi nenumărabil şi este sau masculin sau feminin. Se consideră că genul neutru a dispărut din toate limbi romanice în afară de română, dar spaniola are o variantă a articolului hotărât neutru, lo, care indică subiecte abstracte (de exemplu lo bueno — binele). Substantivele numărabile au formă separată pentru plural, indicată utilizând sufixul -s.
[modifică] Adjective şi adverbe
În general, în spaniolă se folosesc adjectivele şi adverbele în acelaşi mod ca în română şi aproape fiecare altă limba indo-europeană. Adverbele simple au, totuşi, formă separată de adjective, creată prin adăugarea sufixului -mente la adjectivul feminin (de exemplu afortunada — norocosă → afortunadamente — în mod norocos). Această paradigmă este comună limbilor romanice occidentale şi poate de asemenea fi găsită în română, în cazul adverbelor precum actualmente.
[modifică] Determinante
În spaniolă se folosesc articolele hotărâte şi nehotărâte, pronumele demonstrative, pronumele posesive, pronumele interogative, numerale cardinale, numerale ordinale şi numerale nehotărâte ca cuvintele determinante la fel ca în română. Majoritatea lor nu formează un subiect de declinare, dar există excepţii care urmează modelul declinării al adjectivelor, precum numeralul un.

Summary:
Limba spaniolă (lengua española, español), numită uneori şi limba castiliană (castellano), este o limbă romanică din subgrupul iberic. Este una dintre cele şase limbi oficiale ale Organizaţiei Naţiunilor Unite.
Spaniola se situează pe locul doi ca cea mai vorbită limbă în lume conform numărului vorbitorilor care o au ca limbă maternă , fiind precedată doar de chineza mandarină. O vorbesc ca prima şi a doua limbă între 450 şi 500 milioane de persoane. Se plasează pe locul trei ca cea mai folosită limbă atât maternă, cât şi străină, fiind întrecută de chineza mandarină şi de engleză.
Spaniola ocupă, de asemenea, locul doi în topul celor mai studiate limbi din lume, fiind învăţată de cel puţin de 14 milioane de studenţi. Conform altor surse, acest număr depăşeşte 46 de milioane de studenţi distribuiţi în 90 de ţări.
Atât spaniola, cât şi alte limbi romanice, reprezintă o continuare modernă a latinei vulgare, limbă care a fost vorbită împreună cu latina cultă în fostul Imperiu Roman şi care a pus bazele tuturor limbilor romanice moderne. Datorită propagării sale în America, spaniola este limba neolatină care a cunoscut cea mai largă răspândire în lume.