[редактиране] Исторически сведения за заболяването
Заболяването е познато от най-дълбока древност като първите сведения за него са документирани в Месопотамия от XXIII в.пр.н.е. От тогава до наши дни то е център на вниманието и интереса на много учени. В Индия болестта е позната от 1500 - 500 г. пр.н.е. Тя е описана в древния индуистки текст Атхарва Веда и е изобразявана като бог на смъртта, наречен Яма, който според текста има две кучета, които отглежда като свои любимци. Те навестяват хората, обречени да умрат, и така изпълняват роля на емисари на смъртта . В славянската митология болните от бяс хора са наричани кликуши. Описанието на тези същества е доста хиперболизирано . Една от съвременните теории за произхода на върколаците е, че това са хора болни от бяс. Във вярванията за тези същества ухапаният от върколак също се превръща във върколак, а това е една от епизоотичните характеристики на заболяването . В древна Гърция първият учен, описващ болестта, е Хипократ. Това става около 400 пр.н.е., а по-късно в проучването на беса се включва и Аристотел, който посочва, че болестта се предава посредством ухапване от животно на животно. Бесът при хората е описан за пръв път от Целзий (Anders Celsius). В периода 1881 - 1889 г. върху изучаването на болестта работи Луи Пастьор с екип от сътрудници. Те установяват, че причинителят на беса е специфичен „микроб“, който се локализира в централната нервна система. Изследванията също показват, че ако причинителят се подложи на отслабване, може да се използва за имунизация и благодарение на това е създадена първата ваксина против бяс. На 6 юли 1885 г. Пастьор извършва първата ваксинация на човек с това заболяване - 9-годишният елзасец Жозеф Майстер, ухапан от бясно куче. През 1901 г. Ремлингер и екип от сътрудници изолират вируса на беса, а през 1903 г. учените Бабеш и Негри описват специфични протоплазмени телца в мозъчни клетки от болни животни. Днес тези телца са наречени на тяхно име - телца на Бабеш-Негри.
Бесът е широко разпространен по света. В момента той не се среща само в Австралия, островите Британия и Ирландия, Скандинавските страни, Япония и още няколко островни държави и територии. Заболяването се наблюдава основно при дивите животни, но заради големия брой скитащи бездомни домашни животни бесът доста често преминава и в тяхната популация. Изключение от това правило е случилото се в Африка на юг от Сахара. В тази част на континента заболяването не е било разпространено до 1892 г. През същата година в Капската провинция е внесено болно куче от Англия, за което се предполага, че е било причина за разпространението на беса в тази част на света. За няколко десетки години бесът бързо се разпространява в съседните на ЮАР страни като преминава в популациите на местните за Южна Африка хищни видове бозайници . За кучетата заболяването придобива особена актуалност в края на XIX в. и първата половина на ХХ в. През 1939 г., успоредно с началото на Втората световна война, в гористите райони на Полша възниква трайно природно огнище на бяс при лисиците. Постепенно заболяването обхваща и диви животни в страни на Централна и Западна Европа и обширни части на европейската част от бившия СССР. Най-много констатирани случаи и най-тежко в този период болестта протича в Германия.
[редактиране] Разпространение на беса в България
В България заболяването също има подем в годините на Втората световна война и малко след това. В периода 1948 - 1950 г. е подета кампания за ваксиниране на домашните кучета, при което случаите на констатиран бяс рязко намаляват. В началото на 80-те години на миналия век заболяването отново придобива огнищен характер в популацията на лисиците. Към настоящия момент бесът е широко разпространен в Северна България и доста по-ограничен в Южна България. Годишно у нас се регистрират между 10 и 20 случая на убити животни, болни от бяс, като в някои години са възможни и пикове на заболяването. Те са както при диви (лисици, чакали и диви котки), така и при домашни животни, имали контакт с природата и вероятно ухапани от болни диви животни. Най-често това са кучетата и в по-малка степен котките. Дълго време заболяването практически отсъства в Южна България, а Стара планина е смятана за естествена преграда за преминаването на болни животни от север на юг. През 2007 г. обаче са регистрирани няколко случая на болни лисици и домашна котка в района на Нови Искър. От тогава до днес са регистрирани и случаи на болни диви животни в Кюстендилска, Пернишка, Софийска област и София-град . Последните нашумели случаи за убити бесни домашни и диви животни са във Владая , района на Белоградчик , Монтанско , и Шуменско .
За периода 1998 - 2006 г. не е имало регистрирани случаи на бяс в Южна България. За посочения период от време в Северна България бяс по животните е регистриран във всички области, а ежегодно се регистрират случаи поне в 6-7 от тях. Причините за това се обясняват с факта, че в съседните на България страни като Румъния и Сърбия бесът по животните е широко разпространен и животни от тези страни преминават от запад и от румънската част на Добруджа от североизток. Стара планина служи като естествена бариера за болните от бяс животни и пречи за преминаването им на юг. Въпреки че в Република Турция заболяването е също широко разпространено, липсата на регистрирани случаи в съседните области се обяснява с факта, че по цялото протежение на общата ни граница има гранично съоръжение (ограда от мрежа), което представлява изкуствена преграда за преминаването на болни животни. В Република Гърция и Република Македония няма регистриран случай на бяс при животните през последните години . Това обяснява и по-ниската степен на разпространение на заболяването в Южна България.
Последният случай на заболяване от бяс на човек в България е докладван през 2001 г. при шестгодишно момиченце хоспитализирано в клиниката по заразни болести при Медицински университет гр.Варна. Детето е прието с признаци на енцефалит като дни преди това е било ухапано от неваксинирано за бяс куче.
[редактиране] Статистически данни
За разлика от България в световен мащаб проблемът с беса е значително по-сериозен. Годишно от бяс умират повече от 35 хиляди души . Според други източници жертвите на беса ежегодно са 55 хиляди души, като на всеки десет минути умира по един човек от това заболяване . Поради особената значимост на този факт международната общност обявява 28 септември за „Международен ден за борба с беса“. Най-много заболели хора от бяс се регистрират в Азия. Там са 80% от случаите. Индия е на първо място по брой на жертвите от това заболяване. Заедно с Пакистан и Бангладеш ежегодно броя на умрелите е около 40 000 души. През втората половина на миналия век Китай е сочен за втори в света по заболели от бяс хора. За периода 1950 - 2004 г. в страната са заразени 103 200 души, а случаите на бяс са с по-голяма гъстота в провинциите на юг от р. Яндзъ .
В цяла Америка се регистрират случаи на заразени от бяс хора, включително и в някои от карибските страни. Гъстотата им обаче е различна. В периода 1990 - 1994 г. 65% от всички случаи на заразени хора са били в Мексико, Бразилия и Перу. Висока е заболеваемостта и в Гватемала, Колумбия, Еквадор и Боливия. В същия период не са регистрирани случаи на бяс при хора и кучета в Чили, Уругвай, Коста Рика и Белиз .
Страната в Африка с най-голям брой заболели от бяс е Танзания. Ежегодно от болестта умират около 1500 души, предимно деца .
В Европа ежегодно от бяс умират между 7-12 души. Заболелите хора са най-вече от Русия и Украйна и се заразяват предимно при ухапване от домашни и скитащи кучета.
Австралия и Нова Зеландия са свободни от rabies virus. В тази връзка болестта е „екзотична“ за двете страни. Откакто се води статистика на заболелите хора от бяс в Австралия, са описани само 3 случая. Първият е бил през 1867 г. През 1987 г. в Бризбейн от бяс умира 9-годишно момче. Предполага се, че то се е заразило при ухапване от маймунка при екскурзия в Индия. През 1990 г. в Сидни от бяс умира и 10-годишно момиченце. Детето е имигрант от Северен Виетнам и вероятно се е заразило в родната си страна .
Забележка:
(1)Случаи на европейски тип Lyssavirus при прилепите.
(2)Случай на внос на куче от Мароко в северноафриканската територия Мелиля.
[редактиране] Причинител
Причинителят на заболяването бяс са РНК вируси класифицирани в към сем. Rhabdoviridae, род Lyssavirus. Основният причинител на заболяването е Rabies virus, притежаващ едноверижна РНК. Потенциални вектори на заболяването и резервоар на вируса се явяват дивите месоядни животни, а в Северна и Южна Америка и различни видове прилепи.
В този род влизат още 10 познати до момента вируса на беса, които са генотипно различни и чийто основен резервоар са различни видове прилепи. Те са предимно географски ограничени, а някой от тях имат за резервоар и конкретен вид прилеп. По видове вирусите са както следва:
[редактиране] Заразяване
[редактиране] Възприемчивост
От заразяване с бяс са възприемчиви всички бозайници, включително и човекът. Поради особеностите на начина на живот и типа на предаване на заболяването (при ухапване) в по-голяма степен боледуват хищниците. Човекът, гризачите и тревопасните животни се заразяват от ухапване от бесни хищници. Те обаче доста по-рядко предават заразата към друго животно, при което се прекъсва веригата на заболяването и обуславя т.нар. „затворен бяс“. Изследванията показват, че от бяс боледуват и птиците, но те са много по-слабо възприемчиви. Установено е, че за заразяването на една птица е необходимо десетки пъти повече вирус отколкото за заразяването на бозайник. Приспособимостта на причинителя към определен вид животни не загубва способността му да заразява и да се развива и размножава в друг вид животни, за които той не е характерен. Ето защо причинителят на „горския бяс“ - разпространяван предимно от лисици, „тихия бяс“ - разпространяван от прилепи в Южна Америка и останалите биологични типове познати на науката са запазили напълно възможността да заразяват човека и животните. Извършените изследвания са показали, че има животни с по-голяма и по-малка чувствителност към вируса на беса. Най-чувствителни към него са лисицата, вълка, чакала, невестулката и полската мишка. На по-ниско ниво по чувствителност са домашната котка, заека, риса и мангустата. Средно висока е чувствителността на човека, а също и на кучето, говеда, овце, кози, катерицата и пора. Степента на охраненост, възрастта и пола нямат никакво отношение към възприемчивостта на животните към заболяването.
По-скоро любопитен факт е, че до момента бяс е регистриран само при един морски бозайник. Това е бил случай на болен пръстенов тюлен през 1981�г. в Норвегия.
[редактиране] Епизоотология
Заразяването с бяс става по няколко начина. Предаването на вируса към здрав организъм става най-често при директно ухапване от болно животно, по-рядко се наблюдава при попадане на слюнка от болно животно върху открита рана. При котката заразяване става и при одраскване (чиито нокти са били олигавени). Установени са също и случаи на заразяване по алиментарен (отделя се с млякото при сукалчетата), аерогенен (при прилепи в пещерите и при лисици в дупките, в които живеят), трансплацентарен (заразяване на плода през плацентата) и контактен начин. Има и случаи на заразяване през видимо здрава кожа и лигавица.
В най-големи количества вирусът се съдържа и отделя със слюнката. Установено е, че бясна лисица отделя чрез нея вируси, които могат да заразят 6 милиона лисици. Доказано е отделянето му при уриниране и дефекация. Основни източници на заразата са болните животни. По-коварни са случаите, когато животните се намират в инкубационен период и не проявяват клинични признаци на заболяването, но въпреки това могат да го предават. Така например е установено, че лисицата започва да отделя вируса със слюнката си 10 дена преди появата на първите клинични признаци на бяс. При кучето вирусът започва да се отделя в слюнката между 6 и 14 ден, котката 1-13 ден. Кръвосмучещите прилепи в Южна Америка започват да отделят вируса дори и 100 дена преди появата на признаци на болестта. Инкубационният период е различно дълъг в зависимост от количеството на инокулирания вирус. Обикновено той продължава в рамките на 2 седмици до 3 месеца.
Важно значение за продължителността на инкубационния период има мястото на ухапване. Колкото е по-богато инервирано и по-близо до централната нервна система толкова по сигурно е заразяването и толкова по-бързо настъпва заболяването. Животните и хората се заразяват по-лесно, когато ухапването или замърсяването е станало в областта на ноктите на пръстите, по главата, шията. Значение имат и естеството на раната, космената покривка на животните, дрехите на хората. Местата където има гъста космена покривка или дрехи са по-малко опасни поради това, че повече слюнка се задържа по тях, респективно и вирус, който да попадне в нараненото място.
Най-често заразата се предава от хищни месоядни бозайници. Тревопасните животни трудно я предават поради това, че ухапването и одраскването са неприсъщи поведенчески реакции за тези видове. В наши дни най-вече кучето и по-малко котката служат като посредници при предаването на беса от дивата природа към хората. Те имат слабо отношение към поддържане на инфекцията в природата.
В зависимост от начина на предаване и протичане на инфекцията и засегнатите видове бесът се дели условно на два основни типа: горски и градски бяс.
[редактиране] Горски (дивечов, природен) бяс
Името „горски бяс“ е дадено условно и характеризира еволюционно възникнала и утвърдила се циркулация на вируса сред живеещите в дивата природа хищници. За отделните географски райони резервоар, източник и разпространител на вируса са различни видове хищници. Тази роля може да бъде изпълнявана от всяко едно животно при наличие на две главни условия�— биологичните характеристики на вида да осигуряват успешното предаване на вируса (чрез хапане) и популационната гъстота в даден район да е достатъчна за предаването на инфекцията и поддържането на епизоотичната верига. В зависимост от гореспоменатите причини са известни няколко разновидности на горския бяс:
При върлуващия природен бяс в Европа основен резервоар на вируса е червената лисица, а както се вижда от данните по-горе и енотовидното куче в Литва, Латвия, Естония и отчасти Полша, и чакала в България. Природните огнища на беса се характеризират и с благоприятни условия за живот и размножаване на разпространителите на вируса. Изследванията сочат, че за поддържането на епизоотична верига на заболяването е достатъчна гъстотата на живеещите лисици в района да бъде 0,5 лисици/км2. Естествено е в тези природни огнища във веригата да се въвличат и други видове животни, с които лисиците могат да осъществят контакт. Такива са язовци, невестулки, порове, гризачи. Контактът на лисиците може да бъде и с домашни животни - говеда, овце, кози, коне, кучета, котки. Причината за това е начинът им на живот и търсенето на храна в близост до населени места.
Друга особеност на лисичия бяс (а и останалите разновидности на горския бяс) е слабоизразената тенденция към териториално разрастване. Огнищата са ограничени в зависимост от географските особености на обитание и гъстотата на популацията. Те могат да бъдат с диаметър от 2 - 6 км. до 20 - 30 км., но заболеваемостта в огнището е сравнително висока. Това се дължи на начина на заседнал живот на лисицата без тенденция към търсене на нови територии. Териториално разширение на огнището може да се наблюдава през определени сезони. То се обяснява с търсенето на партньор при размножителния период през януари-февруари и миграцията на младото поколение през октомври-ноември, което напуска котилото. По този начин огнището може да се придвижи на разстояние от 30-40 km. Друга важна характеристика на горския бяс е неговата периодичност. Наблюдава се пик на заболяването през 3-10 години. В годините на „затишие“ се регистрират единични случаи, а периодичното им увеличаване се дължи на цикличното увеличаване на възприемчивата популация в района на огнището. Пример за цикличността на горския бяс са регистрираните огнища в района на Шуменско плато и селищата и прилежащите райони около гр. Плиска. През 1999 г. са регистрирани случаи на умрели или убити диви животни /предимно лисици/ болни от бяс в гр. Шумен, в близост до града и близките селища. След дълъг период на затишие нов пик на заболяването е регистриран през 2007 и 2008 г. със случаи на болни от бяс животни убити в гр. Шумен и прилежащите квартали. Подобен е и хода на развитие на заболяването в района на гр. Плиска. Първите регистрирани случаи на това заболяване са били през 2000 - 2001 г., а следващия пик е наблюдаван през 2007 г.
[редактиране] Градски (уличен, антропогенен) бяс
Циркулацията на вируса се осъществява предимно чрез кучето, което се явява и източник и разпространител на беса. Ролята на котките, другите домашни и селскостопански животни и човека е по-слабо изразена. Тази форма на бяс се отличава от горския бяс, поради това, че в населените региони заразеното животно има многократно по-големи възможности за контакт с други животни и хора. Така болестта може да се разпространи за кратко време на голяма територия. Сезонност и периодичност на проявяване на заболяването не са характерни и не се наблюдават. До 1960 г. в САЩ по-голямата част от случаите на регистриран бяс е от градската му форма. В днешни дни около 90% от случаите са при диви животни и прилепите, което показва, че преобладава природния бяс .
В някои от големите градове на Южна Америка градският бяс при кучетата постепенно е овладян и ликвидиран с предприемането на мерки по контрол и ваксинация на популацията от улични кучета и здравна просвета сред населението. Случаите на бяс са сведени до нула в Буенос Айрес (от 5000 в началото), Лима-Каляо (от 1000 в началото), Сао Пауло (от 1200 в началото) .
Доста по-различно е състоянието в Индия. Заболяването е ендемично за цялата страна и се проявява предимно в градската му форма. Основен източник на болестта са кучетата. Различни данни сочат, че в Индия живеят около 25 - 30 млн. кучета като по-голямата част от тях са бездомни и скитащи. Това е добра предпоставка за безпроблемното развитие на беса. Ежегодно в страната се провежда антирабична терапия на около 7 млн. души ухапани от кучета. Въпреки това човешките жертви продължават да са много. Например през 2004 г. от бяс са умрели 20 565 граждани на страната. 96% от тях били ухапани от куче, а останалите 4% от други видове животни. Ежегодно около 70% от жертвите на беса в Индия са деца под 15-годишна възраст .
[редактиране] Епидемиология
Човекът е топлокръвен бозайник и всичките принципи на възприемчивост и предаване на инфекцията при животните са типични и за него. Важно е да се отбележи, че заболяването е зооантропоноза. Предаването на инфекцията става от животно на човек. Макар и обратната връзка да е теоретично възможна, тя почти е напълно изключена. Същото се отнася и за предаването от човек на човек. Наблюдавана е по-добра права корелация при случаите на бяс при човека и котката, отколкото тази при човека и кучетата. Болните от бяс котки по-често издебват и атакуват хора и домашни животни, отколкото кучетата. Предполага се, че това е свързано най-вече с темперамента и видовите характеристики на животното. Кучето е също един от векторите, пренасящи бяс към човека. Типичен пример за такова предаване се наблюдава масово в днешни дни в Индийския субконтинент и Бразилия. Допуска се, че е възможно заразяване при хората по аерогенен начин при попадане на вируса по лигавицата на горните дихателни пътища и конюнктивата.
[редактиране] Патогенеза
Входна врата за вируса е най-често рана. На това място обаче вирусът не се намножава, след известно време бързо намалява, а до 24 часа след ухапването напълно изчезва. Вирусът се фиксира по нервни окончания и по нервните клетки се придвижва със скорост около 7 см на ден към централната нервна система (ЦНС) . Скоростта на придвижване зависи от няколко фактора, един от които е мястото на внедряване. То може да бъде с различна степен на инервация и отдалеченост от главния и гръбначен мозък. Зависи още и от вида, породата и възрастта, а също и от количеството на инокулирания вирус. Той се размножава в нервите клетки и това негово свойство се нарича „невротропизъм“. Достигайки в ЦНС, вирусът се локализира в малкия и продълговатия мозък и кората на главния мозък. Засегнатите нервни клетки отначало се възбуждат, а по-късно дегенерират и се разпадат. Отново по хода на нервните пътища в организма вирусът прониква и в много вътрешни органи. От епизоотологична гледна точка е особено важна локализацията му в слюнчените жлези. Чрез тях се отделя в слюнката и служи за пренасяне на заразата при ухапване. В резултат на масовото намножаване в нервните клетки се наблюдава възбуда и разстройство в психиката. В резултат на това се развива енцефаломиелит. С настъпване на процеса на дегенерацията се проявяват признаци като парези и парализи на мускулите. Характерен признак при това заболяване е парализата на глътката, при което отделяната от слюнчените жлези слюнка не може да се преглътне и се отделя през устата чрез обилно слюнкоотделяне. Накрая се засяга и дихателната мускулатура, като това довежда до спиране на дишането и смърт.
При орално проникване на вируса в организма той инфектира клетките от устната, белодробната и чревната лигавица. От тези места посредством нервните окончания достигащи до органите се придвижва до ЦНС.
Различните генотипове на вируса в много от случаите предизвикват и различна патогенеза на заболяването. Например арктичният бяс се характеризира с по-къс инкубационен период, паралитичните прояви преобладават пред възбудата, по-рядко се образуват „телца на Бабеш-Негри“, а патогенността му при човека е по-слаба.
Описани са случаи на заразяване на хора при обработка на трупове на болни кучета във Филипините. Жителите на тази страна имат обичай да консумират месо от кучета. Кучетата обикновено се заразяват от бяс посредством гризачите, които консумират. При дрането на животното човек може да се нарани. Така през раната вторично попада слюнка или други секрети от лигавиците на болното куче .
[редактиране] Клинични признаци
Инкубационния период на беса е с различна продължителност. Той варира между 7 до 90 дена, а при прилепите достига и 100 дена. Клиничните прояви на заболяването при отделните покосени видове е сходна, но най-типичните признаци се демонстрират от кучето. В зависимост от проявата им се наблюдават три форми - тих, буен и атипичен бяс.
[редактиране] Клинични признаци при кучето
[редактиране] Клинични признаци при котката
Класическата картина на беса при котката включва и трите стадия:
При котките са описани и много редки случаи на хронично протичане на заболяването.
[редактиране] Клинични признаци при селскостопанските животни
[редактиране] Клинични признаци при лисицата
Инкубационния период при лисиците продължава от 20 до 90 дни.
Началният стадий се демонстрира с отказване от храна. Погледът на лисицата нормално от жив и агресивен се превръща в безжизнен, тъжен и блуждаещ. Болните животни престават да бъдат страхливи и дори проявяват ненормална фамилиарност с други животни и хората. След този стадий болестта може да премине в една от двете форми - тиха и буйна.
[редактиране] Клинични признаци при човека
При човека бесът протича за около 2-5 дена, а клиничните признаци са подобни на тези при животните.
[редактиране] Диагноза
Диагнозата се поставя въз основа на анамнезата и характерната клиника. Това обаче не е достатъчно за поставянето ѝ. Най-сигурен е резултатът при лабораторно изследване.
[редактиране] Патологоанатомична диагноза
Тя не е достатъчна за поставяне на диагноза поради твърде нехарактерната патологоанатомична находка. Наблюдава се празен или пълен с неестествено съдържание стомах като клечки, хартия, слама, пръст в резултат на извратения апетит. Дебелите черва са пълни с фекална маса, а слюнчените жлези са уголемени. Наблюдават се и кръвоизливи в продълговатия и малкия мозък.
[редактиране] Лабораторна диагноза
Тя се базира на откриването на вируса, чрез микроскопско, имунофлуоресцентно или биологично изследване.
В България лабораторна диагностика на беса при животните се извършва единствено в Национален диагностичен научноизследователски ветеринарномедицински институт (НДНИВМИ) . За изследване се изпраща глава или цял труп ако животното е по-малко. Пробата се съпровожда с писмо по образец издадено от ветеринарен лекар. Тя се опакова стриктно по начин, непозволяващ изтичането на течности. Съпровожда се по най-бързия начин до лабораторията от упълномощено за целта лице .
[редактиране] Лечение
Веднага след ухапването е задължително раните да се третират, за да се предотврати развитието на инфекцията. Преди всичко трябва да се остави да изтече свободно кръвта през раната, а след това да се промие с дезинфектант (1% калиев перманганат, йодна тинктура). Веднага след това ухапания човек или животно се подлагат на слединфекциозна ваксинация, но тя трябва да започне не по-късно от 4-5 дена след ухапването.
Бесът не се поддава на лекуване. Болните хора се настаняват в интензивно отделение. Прилага се симптоматично лечение като се използват болкоуспокояващи, сърдечни, сънотворни средства и др.
През 2005 г. в медиите се появяват съобщения за това, че 15-годишната Джина Гис от САЩ е оцеляла след заразяване с вируса на беса. След ухапването ѝ не е приложена лечебна ваксинация. Лечението на момичето започнало при появата на първите клинични признаци. Тя била вкарана нарочно в изкуствена кома, а след това са ѝ приложени препарати стимулиращи имунната активност на организма. Методът на това лечение се базирал на предположението, че вирусът не нанася необратими поражения в ЦНС, а създава само временно разстройство в нейната функция. По този начин ако се „отключи“ по-голяма част от мозъка, то организмът ще може постепенно да изработи антитела против вируса на беса. След едноседмична борба в състояние на кома и последващо няколкомесечно лечение момичето било изписано здраво от болницата. Този метод е използван и при други случаи на заболели хора от бяс, но безрезултатно. Това поражда и спорове сред учените. Според някои Джина е била заразена от отслабена форма на вируса или е имала неимоверно силна имунна система . Въпреки научния спор за ефективността на този метод на лечение продължават да се публикуват съобщения за излекувани хора от коварното заболяване . Такъв е случаят на ухапано момче от заразен прилеп в щата Пернамбуко в Бразилия. След появата на клинични признаци на болестта детето е прието за лечение през м. Октомври 2008 г. в университетската болница „Освалдо Круз“ в Ресифе. Лечението било провеждано с противовирусни препарати, сънотворни и обезболяващи. Този начин на лечение на беса при хората е наречен „методика Милуоки".
[редактиране] Мерки при съмнение за бяс
В случай на ухапване на човек от животни се вземат следните мерки :
[редактиране] Профилактика
След въвеждането на ежегодна ваксинация на кучетата през 1949 г. в България, регистрираните случаи на бяс силно намаляват. Наличността на трайни източници на вируса в природата, както и големият брой на безстопанствени кучета, котки и гризачи в градовете, създава сериозни затруднения в борбата срещу беса от ветеринарномедицинско и здравно гледище.
Мерките за предотвратяване на това заболяване са включени в „Държавна профилактична програма“ ежегодно одобрявана от Министъра на земеделието и храните. Съгласно нея всички кучета задължително се ваксинират против бяс еднократно през годината. Използват се регистрирани ваксини , приложението е подкожно. В случай на констатиран случай на бяс в дадено селище се ваксинират задължително всички кучета и котки, и домашни животни излизащи на паша. В района на засегнатото населено място Съюзът на ловците и риболовците в България организира извършването на отстрел на бездомните кучета и дивите месоядни животни.
За да бъде ограничено и ликвидирано заболяването при дивите животни у нас е одобрена „Програма за контрол и изкореняване на болестта бяс на територията на Република България“ . Подобни програми се изпълняват в редица европейски страни. Въпреки, че програмата е одобрена за изпълнение в периода 2007 - 2011 г. през първите две години тя не бива изпълнявана. Причината за това е липсата на финансиране. Стартирането ѝ е извършено в периода 28 април - 14 май 2009 г., когато започва и първото за годината залагане на ваксинални примамки на територията на 18 административни области на страната .
[редактиране] Прилепи и бяс
По целия свят прилепът е преносител на различните типове на вирусите на беса. В Америка е преносител на Rabies virus, а в останалата част на света и носител на останалите генотипове на вируса. В България няма регистрирани случаи на бяс по прилепите, но въпреки това проблемът в света е доста сериозен. Например Великобритания е свободна от Rabies virus, но не и от европейските форми на Lyssavirus, чийто основен преносител са прилепите. Аналогично е положението и в Австралия. Той е основен причинител на заразяване с бяс у човека в САЩ, а и в цяла Северна и Южна Америка. Причините за това са няколко:
Поради тази причина всяко едно съмнение или ухапване от прилеп не бива да се подценява. При подобен случай е необходимо прилепът да бъде представен за лабораторно изследване, а ако няма възможност за това е необходимо веднага за се започне антирабична ваксинация както при човек така и при животните.
В момента в САЩ основният вектор на бяс са прилепите. През последните 50 години те са причината за 40 смъртни случая в страната като от 25 смъртни случаи на бяс от 1997 г. до днес те са причината за 20 от тях. Тази сериозна заплаха е причина учените да разработват начини за прилагането на ваксина при прилепите. Идеите са в две насоки. Първата е ваксината да се приложи посредством генетично модифицирани насекоми, които ще се използват за плячка. Вторият вариант е тя да се приложи, чрез паразит, чиито гостоприемник са прилепите.
[редактиране] Пътуване и бяс
В голяма част от страните на Европейския съюз регистрираните случаи на бяс при животните са много ограничени, а в някой от страните заболяването отсъства. Пътуването на домашни любимци между отделни точки на света крие риск от разпространяване на редица заболявания, сред които е и беса. Във тази връзка ЕС е регламентирал изискванията при пътуване на кучета, котки и фретки с нетърговска цел с Регулация 998/2003 . Тя е част от системата за контрол и превенция на заболяването. Някои от страните членки, в които бесът е ликвидиран, са въвели и допълнителни изискванията при внос на тези животни:
България като страна членка на ЕС прилага също изискванията при внос на кучета, котки и фретки с нетърговска цел посочени в Регулация 998/2003. В националното законодателство на страната тези изисквания са приведени в Наредба №18 / 10.02.2006 за здравните изисквания към животни компаньони при придвижването и транспортирането им с нетърговска цел .
Швейцария, която не е член на ЕС, но граничи изцяло със страни от съюза, се придържа основно към изискванията на Регулация 998/2003 за внос на домашни любимци. Компетентният орган е разделил страните на официално свободни от бяс и на страни със случаи на заболяването. Кученца и котета ненавършили петмесечна възраст с произход от Европа {с изключение на Турция и бившите републики от СССР}, САЩ, Канада, Австралия и Нова Зеландия могат да пътуват до Швейцария, без да са задължително ваксинирани против бяс. Контролът на внос на домашни любимци от страни несвободни от бяс е засилен и са въведени допълнителни изисквания. За стопани от такива държави, на които им предстои пътуване до Швейцария е необходимо да знаят, че освен лабораторно изследване на кръвна проба и здравен сертификат трябва да изпратят писмено позволително до компетентния орган на страната. .
Редица страни по света също са поставили условия при вноса на кучета и котки на своя територия. Освен изисквания за ваксинация против бяс в някои от страните за такива животни са задължителни и ваксинации срещу заболявания характерни за съответния вид животно и обезпаразитяване против ехинококоза.
За хората е важно да се отбележи, че е необходимо да обърнат голямо внимание по отношение на това заболяване в случай на пътуване в ендемични за заболяването страни. Особено внимание трябва да обърнат ветеринарни лекари, които ще практикуват в тези страни и гледачи на животни. Сред рисковите групи хора спадат и туристите, които ще почиват сред природата, карат велосипед или пътуват пеш. Във всички случаи ваксинацията не е задължителна. Тя се извършва по желание, но е важно да се отбележи, че в случай на ухапване от животно лечебната терапия, която се провежда след това преминава по-леко. За пътуващите е важно да знаят в кои лечебни заведения може да се извършат ваксинации в случай на ухапване от животно. Веднага след самото ухапване раната трябва да се измие обилно с вода и сапун, и по най-бързия начин да се потърси лекарска помощ . В България Министерството на здравеопазването обръща внимание на граждани от България за възможността от заразяване от бяс при пътуване в страни от Северна, Южна и Централна Америка, както и страните от Източна и Югоизточна Азия

Summary: Бесът (на латински: Rabies, Lyssa, на английски: Rabies, на немски: Tollwut и на руски: Бешенство) е остра заразна болест, която засяга бозайниците и човека. Заболяването се предава чрез ухапване и по-рядко чрез слюнка, попаднала върху открита рана. Протича с тежки нервни смущения, проявяващи се с възбуда, парези и парализи. Ако до няколко часа след ухапването заразеният не се ваксинира с противобясна ваксина по строго определена схема, настъпва мъчителна смърт. Причинителят на заболяването е вирус, който впоследствие води до енцефалит (възпаление на главния мозък). Вирусът е невротропен, т.е. локализира се в клетките на главния и гръбначния мозък, където образува специфичните за него телца на Бабеш-Негри. Вирусът се съдържа също и в слюнчените жлези и слюнката, както и в някои вътрешни органи (далак, бъбреци). В редки случаи той може да се открие в кръвта или млякото. Разпространява се главно чрез хищници, тъй като техният начин на живот улеснява предаването на инфекцията от едно животно на друго чрез хапане. Причинители на заразата са и прилепи. Думата rabies е с произход от санскрит, където "rabhas" означава яростен, буен. Думата "lyssa" на старогръцки носи същото значение.


[редактиране] Физически характеристики
[редактиране] Атмосфера
Венера има атмосфера, съдържаща главно въглероден диоксид и малко количество азот. Налягането на повърхността на планетата е огромно — 90 пъти по-високо от това на земното морско равнище или еквивалентно на налягането в земните океани на около 1 km дълбочина. Атмосферата, богата на CO2, поражда силен парников ефект и повишава температурата на повърхността с повече от 460�°C над стойността, която тя би имала, ако Венера нямаше атмосфера. В ниските екваториални райони температурата на повърхността достига до 500�°C. Поради този факт, повърхността на Венера, взета като цяло, е по-гореща от тази на Меркурий, независимо от факта, че Венера е почти два пъти по-далече от Слънцето и съответно получава само 25% от слънчевата енергия, която получава Меркурий (2613,9�W/m² в горните части на атмосферата и само 1071,1�W/m² на повърхността).
Поради конвекцията и топлинната инертност на нейната гъста атмосфера, на Венера температурата не се изменя значително между дневната и нощната страна, въпреки изключително бавното въртене на планетата (по-малко от един оборот за една венерина година; на екватора скоростта на въртене е едва 6,5�km/h). Ветровете в горните слоеве на атмосферата обикалят планетата само за 4 дни, като подпомагат разпределението на слънчевата топлина.
Слънчевата енергия е много по-ниска на повърхността на планетата спрямо горните слоеве на атмосферата и поради нейната гъста облачна покривка, която отразява по-голямата част от енергията обратно в космоса. Болометричното албедо на Венера е приблизително 60%, а видимото ѝ албедо е дори още по-високо. Без наличието на парников ефект температурата на Венера би била много близка до температурата на повърхността на Земята. Честа грешка е да се мисли, че гъстата атмосфера сама по себе си задържа топлината на повърхността на планетата; всъщност единствено въглеродния диоксид е парников газ, а гъстата атмосфера като цяло отразява голяма част от слънчевите лъчи.
В горните слоеве на атмосферата преобладават силни ветрове със скорост 350�km/h, докато на повърхността ветровете са много слаби — само няколко километра в час. Поради високата плътност на атмосферата обаче дори и слаби ветрове могат да упражнят значително налягане върху препятствията, на които се натъкнат. Високите облаци са съставени предимно от серен диоксид и капки от сярна киселина, които правят повърхността на планетата невидима в оптичния диапазон. Температурата на горните слоеве на атмосферата е около −45�°C. Средната температура на Венера, по данни на НАСА, е 464 °C. За минималната температура на повърхността се предполага, че е поне 400�°C.
През 2007 г. космическия апарат Венера Експрес открива, че на южния полюс на планетата има огромна двойна вихрушка.
[редактиране] Повърхност
Венера има бавно ретроградно въртене (обратно на часовниковата стелка), което означава, че тя се върти от изток на запад вместо от запад на изток както повечето други основни планети (Плутон и Уран също имат ретроградно въртене, въпреки че оста на въртене на Уран има наклон 97,68 градуса и почти лежи на неговата орбитална равнина). Не е известно със сигурност защо Венера се върти обратно на часовниковата стрелка, въпреки че се предполага, че в миналото се е сблъскала с много голям астероид.
Една интересна подробност за въртенето на Венера е, че то изглежда е в синхрон с положението на Земята; Венера е винаги обърната с една и съща страна към Земята, когато двете планети се намират възможно най-близко по техните орбити (5,001 Венерини дни между две последователни сближавания). Този ефект може да се обясни с приливния ефект на Земята върху Венера, но може и да е просто съвпадение.
Венера има два основни „континента“, които са по-високи от заобикалящите ги обширни равнини. Името на северния континент е Ishtar Terra („Земя на Ищар“) и на него се намира една от най-високите планински вериги — Maxwell Montes („Максуелски планини“), която е приблизително 2 km по-висока от Еверест и носи името на Джеймс Максуел. Тя обгражда платото Lakshmi Planum. Ishtar Terra е голяма приблизително колкото Австралия. В южното полукълбо е по-голямата Aphrodite Terra („Земя на Афродита“), която е голяма приблизително колкото Южна Америка. Между тези континенти има множество широки падини, като Atalanta Planitia, Guinevere Planitia и Lavinia Planitia. С единственото изключение на Maxwell Montes, всички обекти и забележителности на повърхността на Венера носят имена на жени от историята или митологията.
Гъстата атмосфера на Венера успешно „омекотява“ сблъсъците на метеорити (особено на сравнително малките) с повърхността; метеоритни кратери с диаметър по-малък от 3,2 km не могат да се формират.
Почти 90% от повърхността на Венера се състои от сравнително скорошно (в геологичен план) изстинала базалтова лава и много малко метеоритни кратери. Предполага се, че причината за това са интензивни вулканични изригвания, които са променили почти изцяло повърхността на планетата. Вътрешността на планетата е най-вероятно много близка до тази на Земята: желязно ядро с радиус около 3000 km, обградено от полуразтопена скалиста мантия, която заема по-голямата част от обема на Венера. Резултати от измервания на гравитацията, извършени от апарата Магелан, посетил планетата през 1994 г., показват, че дебелината на кората на Венера е по-голяма от очакваната от специалистите. Според една теория Венера няма активна тектоника, подобна на земната; вместо това повърхността ѝ бива периодично заливана от лава вследствие на масивни вулканични изригвания. За най-старите участъци от повърхността е установено, че са само на около 800 милиона години (по-малко от 1/5 от възрастта на планетата); останалата повърхност е значително по-млада (но в по-голямата си част е на поне 100 милиона години). Скорошни изследвания също сочат, че в изолирани участъци на Венера все още има вулканична активност.
За вътрешното магнитно поле на Венера е установено, че е слабо в сравнение с другите планети от Слънчевата система. Този факт може да се обясни с бавното въртене на планетата, което прави невъзможна циркулацията на течно желязо в ядрото ѝ. В резултат на това слънчевият вятър въздейства директно върху горните слоеве на атмосферата. Учените считат, че преди време на Венера е имало толкова вода, колкото и на Земята, но слънчевият вятър бавно е разрушил водните молекули до съставните им елементи (водород и кислород). Гравитацията на Венера е недостатъчна да задържи лекия изотоп на водорода (водород-1) и той впоследствие се е разпръснал в междупланетното пространство. За сметка на това по-тежкият деутерий (водород-2) бива задържан по-успешно от венерината гравитация. Доказателство за това е повишената му концентрация в горните слоеве на атмосферата. Молекулярният кислород от друга страна е реагирал с елементи на повърхността на планетата. Поради липсата на вода скалите на Венера са много по-твърди от земните, което прави възможни по-стръмни скали и по-високи планини.
За Венера се е считало, че има естествен спътник — Нейт — мит, породен от наблюденията на Джовани Доменико Касини през 1672 г. Спорадичните съобщения за наблюдаван естествен спътник на Венера продължават чак до 1892 г. В днешно време е потвърдено, че Венера няма естествени спътници и че всички предишни съобщения са били породени от бледи звезди, случайно попаднали на малко ъглово разстояние до планетата.
[редактиране] Наблюдения и изследвания на Венера
[редактиране] Исторически изследвания
Венера е най-яркото небесно светило на сутрешния и вечерния небосвод (изключвайки Слънцето и Луната) и е била известна още в праисторическите времена. Един от най-старите запазени астрономически документи от Вавилонската библиотека на Ашурбанипал от 1600 пр.н.е. представлява 21-годишни записки на небесните явления на Венера (която ранните вавилонци са наричали Ниндарана). В Акад тя е била олицетворение на майката-богиня Ищар (чието име взаимства континента Ishtar Terra). В китайската митология тя е била наричана Дзин син (金星) или планетата на елемента метáл.
В ранния период на Древна Гърция сутрешните и вечерните явления на Венера са считани за две различни светила. Древните гърци са наричали сутрешното явление на Венера фосфор, а вечерното — хеспер. Предполага се, че Питагор първи е установил, че става въпрос за един и същи обект. За живелия през 4 век пр.н.е. Хераклид Понтийски пък се знае, че е осъзнал факта, че Венера и Меркурий обикалят около Слънцето, а не около Земята.
Поради това, че нейната орбита е разположена по-близко до Слънцето от тази на Земята, Венера преминава през различни фази по начин, подобен на Луната. Първият човек наблюдавал фазите на Венера, е Галилео Галилей през декември 1610 г. с помощта на неговия саморъчно направен телескоп. Това наблюдение потвърждава хелиоцентричната система за организацията на Слънчевата система предложена от Николай Коперник. Галилей също така забелязва промените във видимия диаметър на Венера в зависимост от нейните фази — когато е видима голяма част от диска ѝ, то той е малък, а когато Венера изглежда като полумесец, то размерите на полумесеца са големи. С други думи, когато Венера изглежда като полумесец, тя е по-близко до Земята, отколкото когато дискът ѝ е пълен — извод, който силно поддържа хелиоцентричната система на Коперник. Венера (както и Меркурий) обаче не е видима, когато нейният диск е съвсем пълен (когато тя е възможно най-отдалечена от Земята), понеже при това положение нейната светлина се изгубва в мощния блясък на Слънцето.
Венера е най-ярка, когато приблизително 25% от нейният диск е видим, или 37 дни преди и след най-близкия ѝ подход спрямо Земята. Най-голямата ѝ елонгация се наблюдава 70 дни преди и след най-близкия ѝ подход — в този момент половината от диска на Венера е видим. В периода между максимална елонгация и максимална яркост Венера може да се наблюдава с невъоръжено око през деня.
В редки случаи Венера може да се види непосредствено преди изгрев и непосредствено след залез в рамките на един ден. Това е възможно, когато планетата е максимално отдалечена от еклиптиката и същевременно е възможно най-близко до Земята. При това положение в едно от земните полукълба (или Северното или Южното) тя ще може се наблюдава два пъти в рамките на един ден. За последен път в Северното полукълбо това се е случвало на 29 март 2001 г., а за последен път в Южното полукълбо — на 19 август 1999 г. Събитието се повтаря с период от 8 години.
Пасажите на Венера настъпват, когато планетата пресече линията, свързваща Слънцето и Земята и по този начин закрие част от видимия слънчев диск. Те са редки астрономически явления. За първи път такъв пасаж е наблюдаван на 4 декември 1639 г. от Джеръмая Хорокс и Уилям Крабтрий. През 1761 г. Михаил Ломоносов наблюдава пасаж на Венера, от който заключава че планетата има атмосфера. През 19-ти век наблюдения на паралакса при пасаж на Венера, направени по едно и също време на различни точки от земната повърхност, позволяват за първи път да се определи с точност разстоянието от Земята до Слънцето (астрономическата единица), а по този начин и размерите на цялата Слънчева система.
В исторически план последният период на пасажи на Венера е бил между 1874 и 1882 г. Текущият период ще продължи от 2004 до 2012 г. Възможно е да се наблюдават само през началото на юни или началото на декември, понеже единствено тогава Венера пресича еклиптиката (равнината в която лежи земната орбита).
През 19 век много наблюдатели погрешно са считали, че Венера има период на въртене от приблизително 24 часа. Италианският астроном Джовани Шапарели първи предсказва, че въртенето на Венера е значително по-бавно, допускайки, че планетата е обърната винаги с една и съща страна към Слънцето вследствие на слънчевите приливни сили (същото твърдение той прави и за Меркурий). Всъщност и двете твърдения са грешни — Венера се върти бавно около оста си в посока, обратна на часовниковата стрелка, а Меркурий се завърта точно три пъти около оста си за всеки две свои обиколки около Слънцето (3:2 орбитален резонанс със Слънцето).
Бавното въртене на Венера и фактът, че тя изглежда е в резонанс със Земята (Венера винаги е обърната с една и съща страна към Земята, когато двете планети са максимално сближени и следователно Венера е най-удобна за наблюдения), са подвели астрономите да приемат теорията на Джовани Шапарели. Истинската скорост на въртене на Венера около оста ѝ е измерена за първи път през 1961 г. чрез радарни вълни, отразени от повърхността на Венера обратно към Земята. За целта са използвани 26 метровия радиотелескоп в Голдстоун Калифорния, радиообсерваторията Jodrell Bank в Обединеното кралство и съветската обсерватория в Евпатория. Точността на измерванията впоследствие е подобрявана с всяко изминало сближаване. Фактът, че Венера се върти ретроградно не е бил известен до 1964 г.
Преди радионаблюденията през 60-те години на 20 век е била разпространена представата, че средата на Венера е а много подобна на земната. Поради факта, че Венера е по-близо до Слънцето, се е считало, че повърхността ѝ е покрита с джунгли и гъсти дъждовни облаци. Спекулирало се е даже дотам, че тя има океани от суров петрол.
През 1956 г. измервания в микровълновия обхват показват наличие на източник на висока температура — над 600�K. Едновременно с това измервания в милиметровия обхват свидетелстват за много по-ниски температури. Правото да обяснят тези резултати си оспорват две теории: според едната източникът на висока температура е йоносферата на Венера, а според другата — повърхността ѝ.
[редактиране] Наблюдения от космически апарати
През втората половина на 20-ти век са проведени многобройни безпилотни мисии до Венера. Няколко от тях са осъществили меки кацания на повърхността на планетата. Досега обаче не е осъществена мисия за връщане на материал от повърхността на Венера към Земята.
[редактиране] Как да стигнем до Венера
Орбитата на Венера е по-близко до Слънцето от тази на Земята средно с 28%. Тази разлика се равнява на 41 милиона километра, които трябва да се изминат по посока към Слънцето. Потенциалната енергия, освободена при този преход, ще се преобразува в кинетична енергия, която ще доведе от своя страна до значително увеличение на скоростта. За близък и безопасен подход към Венера е необходимо да се ограничи тази допълнителна скорост. Ситуацията е аналогична на излизане от път на ръба на пропаст, пропадане надолу в пропастта и безопасно включване в движението на друг път, който се намира на дъното на пропастта (виж орбитална механика и преходна орбита на Хохман).
[редактиране] Първи посещения от космически апарати
На 12 февруари 1961 г. Венера 1, изстрелян от СССР и първи от програмата Венера, става първият апарат, достигнал до друга планета. Въпреки проблеми, свързани с прегрял ориентационен сензор, Венера 1 се счита за първия междупланетен апарат. Оборудването му включва: слънчеви панели, параболична антена за телеметрия, стабилизация по трите оси и двигател за корекция на курса. Венера 1 е и първият апарат, изстрелян от паркова орбита.
Първата истински успешна мисия до Венера е осъществена от американския апарат Маринър 2 (базиран на лунния апарат Рейнджър), който посещава планетата през 1962 г. По време на мисията е установено, че Венера няма магнитно поле и е измерена нейната микровълнова емисия.
Зонд 1 е изстреляна на 2 април 1964 г. от СССР, но мисията завършва преждевременно поради повреда на апарата.
[редактиране] Първи кацания на повърхността
На 1 март 1966 г. съветската сонда Венера 3 се разбива на повърхността на Венера и така става първият обект, достигнал до повърхността на друга планета. Венера 2 (изстреляна по-рано) прегрява и приключва мисията си преждевременно.
Спускателният модул на Венера 4 навлиза в атмосферата на Венера на 18 октомври 1967 г. и предава първите директни измервания на температурата, налягането, плътността и химичния състав на атмосферата на друга планета. Данните за въглероден диоксид показват, че той съставлява 95% от атмосферата. От друга страна сензорите за налягането, вземайки предвид и данните на Маринър 5, показват повърхностно налягане, много по-голямо от очакваното — от порядъка на 75-100 атмосфери.
Резултатите впоследствие са потвърдени и доуточнени от Венера 5 и Венера 6 на 16 и 17 май 1969 г. До този момент нито един апарат не е осъществил успешно меко кацане на повърхността — батериите на Венера 4 се изтощават по време на бавното спускане през гъстата атмосфера, докато Венера 5 и Венера 6 са смачкани от високото налягане на височина 18 km от повърхността на планетата.
Първото успешно кацане е осъществено от Венера 7 на 15 декември 1970 г. Измерени са повърхностни температури от 457 до 474 °C. Венера 8 каца успешно на 22 юли 1972 г. Освен вертикални профили на температурата и налягането, бордният фотометър на апарата показва, че долната граница на облаците изцяло покриващи Венера е на височина 35 km; на по-малки височини атмосферата е прозрачна. Химичният състав на кората също е анализиран посредством гама спектрометър.
[редактиране] Първи апарати в орбита около Венера
Съветският апарат Венера 9 влиза в орбита около планетата на 22 октомври 1975 г. Изпратена е информация за облаците, йоносферата и магнитосферата на Венера, както и радарни измервания на повърхността.
Тежащият 660 kg спускателен модул на Венера 9 каца успешно и предава първите снимки от повърхността и резултати от анализ на кората с гама спектрометър и инструмент за измерване на плътността. По време на спускането са съставени вертикални профили на налягането, температурата, осветеността и измервания на гъстотата на облачната покривка посредством нефелометър. Установено е, че облаците формират три различни слоя.
На 25 октомври Венера 10 прави подобни измервания.
[редактиране] Програмата Пионер
През 1978 г. НАСА изпраща два апарата от програмата Пионер до Венера. Мисиите съчетават орбитален и спускателен модули, всеки изстрелван от Земята поотделно. Спускателният модул съдържа една основна и три малки атмосферни сонди. Основната сонда е активирана на 16 ноември 1978 г., а трите малки сонди — на 20 ноември. Сондите навлизат в атмосферата на Венера на 9 декември, следвани от самия спускателен модул. Въпреки че не се очаква те да оцелеят при спускането през атмосферата, една от сондите достига до повърхността и предава данни в продължение на 45 минути. Орбиталният модул е вкаран в елиптична орбита и продължава да изследва планетата със своите 17 инструмента, докато горивото необходимо за поддръжка на орбитата му не свършва през август 1992 г. и апаратът навлиза в атмосферата.
[редактиране] Успехи на СССР
На 21 декември и 25 декември 1978 г. спускателните модули на Венера 11 и Венера 12 успешно достигат повърхността на планетата. Направени са цветни снимки на повърхността и е използван пробивен инструмент за анализ на материал от повърхността на планетата, който за съжаление не проработва. Други инструменти на борда на спускателните модули са нефелометър, масов спектрометър, газов хроматограф и флуоресцентно-рентгенов инструмент за химичен анализ на частиците в облаците, който показа изненадващо високо съдържание на хлор освен наличната сяра. Регистрирани са и електромагнитни смущения, породени от светкавици.
Мисиите на Венера 13 и Венера 14 са практически същите като на тези на Венера 11 и 12. Те пристигат на Венера съответно на 1 март и 5 март 1982 г. При тях за щастие инструментът за анализ на материал от повърхността проработва. Химичният анализ показва богати на калий базалтови скали.
На 10 октомври и 11 октомври 1983 г. Венера 15 и Венера 16 влизат в полярни орбити около Венера. Венера 15 успява да анализира и картографира горните слоеве на атмосферата с инфрачервен спректрометър. От 11 ноември 1983 г. до 10 юли 1984 г. двата апарата картографират около една трета от повърхността на планетата, намираща се в северното ѝ полукълбо, използвайки радар със синтетична апертура. Данните от тези експерименти за първи път предоставят ясна картина на геологичните процеси, оформили повърхността на Венера. Открити са и необикновено големи короноподобни и паякоподобни щитовидни вулкани. Не са открити следи от тектонична активност, поне не в наблюдаваната една трета от повърхността.
Съветските апарати Вега 1 и Вега 2 посещават Венера на 11 юни и 15 юни 1985 г. Техните спускаеми модули провеждат експерименти, включващи анализ на атмосферни аерозолни частици, устройства за събиране и анализ на аерозолен материал с помощта на масов спектрометър, газов хроматограф и рентгенов флуоресцентен спектрометър. Установено е, че горните два слоя на атмосферата съдържат капки сярна киселина, докато долният слой вероятно се състои от разтвор на фосфорна киселина. Повърхността е анализирана с помощта на пробивен инструмент и гама спектрометър.
Двете мисии спускат и две сонди-аеростати, които са носени от ветровете на височина от около 53 km в продължение на 46 часа, като това им позволява да обиколят около 1/3 от планетата. Предадени са данни за скоростта на вятъра, температурата, налягането и гъстотата на облаците. Нивото на турболенцията и конвекцията е по-високо от очакваното; на няколко пъти са регистрирани внезапни загуби на височина от 1 до 3 km, вероятно породени от конвекционни потоци.
Двата основни апарата продължават към Халеевата комета, която имат шанс да изследват след 9 месеца, използвайки 14 допълнителни инструмента и камери.
[редактиране] Магелан
На 10 август 1990 г. апаратът на НАСА Магелан влиза в орбита около Венера и започва да осъществява мисията си, състояща се в детайлно радарно картографиране (с разделителна способност от около 100 метра) на цялата повърхност. Магелан успява да заснеме 98% от повърхността на планетата и да картографира 95% от нейното гравитационно поле. След четири години мисията е успешно приключена и по план на 11 октомври 1994 г. апаратът е изведен от орбита и погълнат от атмосферата. За някои части от апарата се спори, че може би са стигнали до повърхността.
[редактиране] Настоящи и бъдещи мисии до Венера
В последните години няколко космически апарата се приближават до Венера, използвайки нейната гравитация за набиране на необходимата скорост за посещение на други обекти в Слънчевата система (виж гравитационно подпомагане); в това число са апаратите Галилео към Юпитер, Касини-Хюйгенс към Сатурн и MESSENGER към Меркурий. (планирано посещение през 2008 г.)
Венера Експрес е мисия, предложена от Европейската космическа агенция, която ще изследва Венера от орбита. Апаратът е изстрелян от Федерална космическа агенция на Русия на 9 ноември 2005 г. и навлиза в полярна орбита около Венера на 11 април 2006 г. Венера Експрес има за задача да изследва облаците и атмосферата на Венера и да картографира плазмената среда на планетата. Мисията е с продължителност 500 земни дни или около две венериански години. Един от първите успехи на апарата е откриването на атмосферната вихрушка на южния полюс на планетата.

Summary:
Венера е втората по ред планета от Слънчевата система и носи името на богинята Венера от римската митология. Тя е земеподобна планета, много близка по големина и общи качества до Земята; понякога е наричана „планетата-сестра на Земята“. От всички планети в Слънчевата система Венера има най-малък орбитален ексцентрицитет равен на 0,7% (нейната орбита е почти идеално кръгла).
Понеже Венера е по-близко до Слънцето спрямо Земята, тя винаги се наблюдава близко до него (най-голямата ѝ елонгация е 47,8°). На Земята тя може да се наблюдава само непосредствено преди изгрев и непосредствено след залез. Обикновено тогава е най-яркото небесно тяло след Луната и Слънцето и затова понякога често е смятана за звезда и е наричана Зорница, Денница (Деница) и Вечерница.
Венера е била известна на древните вавилонци (около 1600 г. пр.н.е.) и вероятно е била позната и в праисторически времена поради високата си яркост. Неин символ е стилизираният образ на огледалото на богинята Венера: окръжност с малък кръст отдолу (♀).


[редактиране] Название
Римската цивилизация нарича спътника на Земята Луна (на латински: Luna), елинската — Селена (Σελήνη), а египетската — Ях.
[редактиране] Двете страни на Луната
За Луната е характерно синхронно въртене, поради което само едната ѝ страна (или нейната „близка страна“) е видима от Земята - времето, за което Луната се завърта около Земята, е равно на времето, за което извършва ротация около оста си. Другата страна на Луната („далечната страна“ или „обратната страна“) остава винаги скрита от земния наблюдател, освен малки части в близост до хоризонта вследствие на лунната либрация. Далечната страна на Луната е била напълно непозната за човечеството преди космическата ера. Синхронното въртене на Луната е резултат от действието на приливните сили на Земята, които са намалили значително момента на импулса на Луната скоро след нейното формиране.
Обратната страна на Луната понякога е наричана погрешно „тъмна страна“. Всъщност тя получава точно толкова количество светлина, колкото и видимата страна, и то точно когато Луната не е видима поради взаимното положение на Земята, Луната и Слънцето. Космическите апарати и кораби се намират в радиосянката на Луната, когато са кацнали на обратната страна на Луната или се намират над нея. Всъщност обратната страна на Луната е най-защитеното от земни радиовълни място в Слънчевата система и към 2005 г. се разработват планове за построяване на радиотелескоп на лунната повърхност.
Отличителна черта на обратната страна на Луната е почти пълната липса на лунни „морета“, базалтови равнини с ниско албедо.
Различни части от Лунната повърхност са осветени в зависимост от взаимното разположение на Земята, Луната и Слънцето, което води до наблюдаването на лунните фази от земната повърхност. Границата между осветената и неосветената част на Луната се нарича слънчев терминатор.
[редактиране] Орбита
Луната извършва една пълна обиколка по орбитата си за около 28 дни. За един час Луната се придвижва на фона на звездите на около 0,5° или един неин видим диаметър. Специфичност за наклона на лунната орбита е, че той е по-близък до този на еклиптиката, отколкото до наклона на земната екваториална плоскост, за разлика от повечето останали естествени спътници.
За повече подробности относно взаимното движение на Земята и Луната виж звезден месец и синодичен месец.
Гравитационното привличане, което Луната оказва върху Земята, е причина за океанските приливи. Приливите и отливите са в синхрон с положението на Луната спрямо Земата. На практика обаче проблемът се усложнява от ексцентричността на лунната орбита. Когато Луната е близо до перигей, то нейното въртене „изостава“ от орбиталната ѝ скорост и това позволява да се наблюдават допълнителни 8° дължина в източната ѝ част. Обратно, когато Луната е близо до апогей, то въртенето ѝ „изпреварва“ орбиталната ѝ скорост и допълнителни 8° в западната ѝ част са видими. Този ефект се нарича надлъжна либрация.
Приливните максимуми върху повърхността на Земята, причинени от лунната гравитация, изостават от видимата позиция на Луната поради инерцията на океанската вода и триенето ѝ по океанското дъно и плитчини като устията на реките. В резултат на това част от момента на земното въртене постепенно се прехвърля върху лунния орбитален момент, като всяка година Луната се отдалечава средно с 38 mm от Земята. В същото време въртенето на Земята се забавя; земният ден се удължава с 15 µs всяка година.
Гледана от Земята в продължение на една пълна орбита, Луната изглежда сякаш осцилира нагоре-надолу (подобно на човек, кимащ отрицателно), понеже лунната орбита не е успоредна на земния екватор. Този ефект се нарича напречна либрация и позволява да се наблюдават допълнително около 7° ширина в областите на лунните полюси.
И най-накрая, понеже Луната е само на около 60 земни радиуса разстояние, наблюдател на земния екватор в продължение на една нощ (12 часа) ще се придвижи странично на разстояние един земен диаметър спрямо Луната. Тази дневна либрация позволява да се наблюдава около един градус дължина в областта на лунните тропици.
При своето движение в Слънчевата система Земята и Луната обикалят около общия си барицентър (или общ център на масата), който се намира на около 4700 km от центъра на Земята (на дълбочина около 1650 km) в посока към Луната. В резултат на това движението на Земята по орбитата ѝ е ексцентрично.
Любопитен е фактът, че инклинацията на лунната орбита и наклонът на оста ѝ обикновено се посочват като „често изменящи се“. В тази връзка трябва да се добави, че инклинацията на лунната орбита се измерва спрямо екваториалната плоскост на Земята, а наклонът на оста на въртене се измерва спрямо нормалата на орбиталната плоскост на Луната. За повечето естествени спътници, но не и за Луната, тези параметри са стабилни.
Земята и Луната формират двойна планета: тяхното движение е доминирано от слънчевата гравитация. Равнината на лунната орбита се намира под ъгъл 5,145396° спрямо еклиптиката (орбиталната равнина на Земята) и под ъгъл 1,5424° спрямо нормалата на същата равнина. Лунната орбита извършва бърза прецесия (точките ѝ на пресичане с еклиптиката се завъртат по посока на часовниковата стрелка) с период от 6793,5 дни (18,5996 години) заради гравитационното влияние на земната екваториална издутина, породена от въртенето на Земята. През този период инклинацията на лунната равнина спрямо равнината на земния екватор варира между 23,45°+5,15°=28,60° и 23,45°-5,15°=18,30°, докато в същото време запазва наклона си от 23,45° спрямо еклиптиката. Същевременно наклонът на оста на въртене на Луната спрямо нейната орбитална плоскост се изменя от 5,15°+1,54°=6,69° до 5,15°-1,54°=3,60°. Наклонът на земната ос на въртене от своя страна реагира на това изменение, като се отклонява на 0,00256° спрямо средната си стойност — ефект, наречен нутация.
Точките на пресичане между равнината на лунната орбита и еклиптиката се наричат лунни възли. Северният (или възходящ) възел е мястото, където лунната орбита излиза "на север" от (или над) еклиптиката, докато южният (или низходящ) възел е мястото, където лунната орбита излиза "на юг" от (или под) еклиптиката. Слънчево затъмнение се наблюдава, когато северният или южният възел на лунната орбита съвпадне с новолуние. Лунно затъмнение от друга страна се наблюдава, когато северният или южен възел съвпадне с пълнолуние.
[редактиране] Произход
Няколко хипотези са предложени за това как се е формирал естественият спътник на Земята. Смята се, че това е станало преди около 4,527 ± 0,010 млрд. години, около 30 до 50 млн. години след формирането на Слънчевата система.
Наклонът на лунната орбита към еклиптиката почти изключва възможността Луната да се е формирала заедно със Земята или да е била привлечена в земна орбита по-късно.
Според една стара хипотеза за произхода на Луната, тя се е откъснала от земната кора поради центробежните сили, породени от въртенето на Земята (то би трябвало да е много по-бързо спрямо общоприетите съвременни схващания), оставяйки океански басейн на повърхността на нашата планета като белег.
Друга хипотеза предлага обяснение на произхода на Луната чрез съвместното ѝ зараждане със Земята от първичния диск в Слънчевата система. По този начин обаче не може да се обясни диспропорционално малкото количество желязо на Луната.
Теорията, която намира най-широк прием, е Теорията на гигантския сблъсък, според която Луната се е зародила вследствие на сблъсъка между младата полуразтопена Земя и протопланета, голяма приблизително колкото Марс, спекулативно наречена Тея. Тази хипотеза също така обяснява защо Луната е бедна на желязо и летливи елементи.
Геологическите епохи на Луната са определени от датирането на различни значими събития и сблъсъци в нейната история.
Приливните сили на Земята са деформирали Луната когато тя е била все още разтопена във формата на елипсоид, чиято главна ос сочи към Земята.
[редактиране] Физически характеристики
[редактиране] Състав
Преди повече от 4,5 милиарда години повърхността на Луната е била покрита с океан от разтопена магма. Учените са на мнение, че комбинацията от калий, редкоземни елементи и фосфор е свидетелство за този разтопен океан. Тези елементи са се запазили на повърхността на разтопения океан, защото не са намерили място в кристалната структура на заобикалящите ги елементи и съединения. По концентрацията на калия, редкоземните елементи и фосфора може да се съди за вулканичната активност, както и за честотата на сблъсъци с комети и астероиди.
Лунната кора е съставена от множество елементи, между които уран, торий, калий, кислород, силиций, магнезий, желязо, титан, калций, алуминий и водород. Някои елементи като урана и тория са радиоактивни, но под въздейсвието на космическите лъчи се отделя допълнително количество радиация като гама лъчение. Счита се, че като цяло химичният състав на Луната е сходен с този на Земята, като се изключат летливите елементи и желязото.
[редактиране] Повърхност
Луната е покрита с десетки хиляди кратери с диаметър, по-голям от 1 километър. Повечето са на стотици милиони години и са отлично запазени поради липсата на атмосфера или геологична активност на лунната повърхност.
Най-големият кратер на Луната, който също е и най-голям в Слънчевата система, образува басейна Южен полюс-Ейткън. Този кратер е на обратната страна на Луната, близо до Южния полюс. Диаметърът му е около 2240 km, а дълбочината — 13 km.
Тъмните и безотличителни лунни равнини се наричат лунни морета поради факта, че древните астрономи са вярвали, че те са истински водни басейни. Всъщност това са огромни полета от застинала базалтова лава, която се е формирала вследствие на удари от астероиди. Най-светлите места от повърхността са наречени „тери“ (от латинското име тера — 'земя') или още континенти. Моретата на лунната повърхност се намират почти изцяло на видимата страна на Луната, докато обратната страна съдържа много малко количество. Учените считат че тази асиметрия е причината центъра на масата на Луната да е изместен спрямо нейния геометричен център.
Непосредствено на повърхността на Луната е разположен слой от прах, наречен реголит, който както лунната кора е неравномерно разпределен върху повърхността. Кората е дебела от 60 km на близката страна до 100 km на обратната страна. Реголитът варира от 3 до 5 метра в моретата и от 10 до 20 метра в терите.
През 2004 г. научен екип, воден от Бен Бюси от Университета Джон Хопкинс, използвайки снимки, направени от лунния апарат Клементин, установява, че четири планински региони на ръба на широкия 73 километра кратер Пери на лунния Северен полюс са постоянно осветени от Слънцето в продължение на едно пълно лунно денонощие. Тези региони, наречени Върхове на вечната светлина, са възможни поради факта че наклона на лунната ос е много близък до нула — факт който също така позволява дъното на някои кратери да остане постоянно в сянка за едно пълно лунно денонощие. Такива региони обаче отсъстват на по-малко планинския южен полюс, въпреки че ръба на кратера Шакелтон е осветен на 80% от лунното денонощие.
[редактиране] Наличие на вода
Луната, особено непосредствено след зараждането на Слънчевата система, е била бомбардирана от много комети и метеорити. Много от тези обекти са богати на вода. Слънчевата енергия разгражда водните молекули на атомен водород и кислород, които напускат Луната и отлитат в междупланетното пространство. Според една хипотеза обаче, известно количество вода се съдържа в лунната кора.
Според измервания, направени от апарата Клементин, замръзнала вода се съдържа в някои от лунните кратери, които са постоянно в сянка. Апаратът е картографирал кратерите на южния полюс на Луната и с помощта на компютърни симулации се стига до предположението, че около 14�000 km2 може да са в постоянна сянка.
Счита се, че общото количество вода на Луната е от порядъка на 1 km³. (вж. ( ) за повече информация). Водата може да се използва в бъдещите пилотирани мисии до Луната за питейни нужди, за получаване на кислород и за гориво за космически апарати (след разграждане до водород и кислород, използвайки слънчева или атомна енергия).
Лунните скали, събрани от мисиите Аполо на НАСА от предимно екваториални ширини, не показват съдържание на вода. Мисията Лунар Проспектър обаче установи наличие на водород в някои сенчести лунни кратери на северния полюс, което може да се обясни с наличието на вода.
През юли 2008 г. са отрити малки количества вода във вътрешността на вулканичните перли от Луната (донесени на Земята от мисията Аполо 15).
[редактиране] Магнитно поле
Лунното магнитно поле е много слабо спрямо магнитното поле на Земята. Докато една част от лунния магнетизъм се обяснява с повърхностно намагнетизиране (като например участъка от лунната кора, наречен Rima Sirsalis), то сблъсъци с други тела като астероиди и комети е възможно също да са повлияли върху формирането му. Допълнителни изследвания на лунното ядро са необходими, за да се докаже или отхвърли хипотезата, че част от магнитното поле на Луната се формира от циркулацията на разтопено желязо, както е на Земята.
[редактиране] Атмосфера
Луната има незначителна атмосфера, съставена от газове като радон, които са продукт на радиоактивния разпад на елементи в лунната кора, както и частици от слънчевия вятър, задържани за кратко време от лунната гравитация.
Атмсоферата ѝ е толкова незначителна, че се равнява на тегло 104 kg. При това малко тегло повърхностното налягане е 3 × 10 atm-15.
[редактиране] Затъмнения
Чисто съвпадение е, че лунният ъглов диаметър е практически равен на слънчевия (при наблюдения от земната повърхност). Този факт прави пълните слънчеви затъмнения възможни. При пълно слънчево затъмнение Луната изцяло скрива образа на Слънцето и прави слънчевата корона удобна за наблюдение дори с невъоръжено око.
Ъгловият диаметър на Луната бавно намалява, тъй като разстоянието между Луната и Земята се увеличава с около 4 cm годишно. Така в далечното бъдеще ще се наблюдават само частични затъмнения.
Пълно слънчево затъмнение е възможно само по време на новолуние. Пълно лунно затъмнение може да настъпи само по време на пълнолуние.
Последното засега лунно затъмнение беше на 20 февруари 2008 г. Затъмнението бе пълно. Цялото събитие е било видимо от Южна Америка, по-голямата част от Северна Америка, както и Западна Европа, Африка и Западна Азия (на 21 февруари). Последното слънчево затъмнение бе наблюдавано на 11 септември 2007 г., видимо от най-южните части на Южна Америка и от Антарктида. Следващото пълно слънчево затъмнение бе на 1 август 2008 г. и бе видимо първоначално от Северна Канада, а след това от Русия и Китай.
[редактиране] Наблюдение на Луната
Вижте още Лунни фази.
Луната и Слънцето изглеждат по-големи, когато са близо до хоризонта. Това е чисто психологически ефект (вж. лунна илюзия). Ъгловият диаметър на Луната, гледан от Земята, е около 0,5°.
Разнообразни светли и тъмни части от лунната повърхност създават форми, отъждествявани от различните земни култури с различни хора и животни. Лунните кратери и планински вериги са също характерни черти.
При пълнолуние и перигей Луната има видима яркост, равна на около −12,6. За сравнение, слънчевата яркост е около −26,8.
Луната е най-добре видима през нощта, но често може да се наблюдава и през деня.
Небесната височина на Луната варира в същите граници като Слънчевата и зависи от земните сезони и лунната фаза. Например през зимата в северното полукълбо Луната е най-високо над хоризонта при пълнолуние.
[редактиране] Изследване на Луната
Входът на тунела се намира в района на вулканично плато, получило името Хълмовете на Мариус. Диаметърът на отверстието е около 65 м., като според оценките на учените тунелът продължава поне на 80 метра под лунната повърхност, а широчината му достига до 370 м.
Астрономите винаги са предполагали, че Луната е набраздена от дълги, извиващи се подземни тунели, породени от отдавнашна вулканична активност и подобни на лавовите тръби на Земята. Те се формират, когато горният слой от втечнения скален материал изстине по-бързо, а лавата във вътрешността се оттече, оставяйки след себе си скална кухина с различна дължина и форма.
За съществуването на подобни тунели подскачваха извиващи се подобно на вени бразди на лунната повърхност, но японската сонда даде първото доказателство за кухина във вътрешността на подобна бразда.
Теоретично подобни тунели могат да служат като убижище за бъдещите лунни заселници от Земята. “Покривът” на тунела би ги защитил от слънчевата радиация, а във вътрешността за хората би било по-лесно да поддържат постоянна температура на средата.
Засега обаче остава неясно колко са дълги подземните тунели, като съществува голяма вероятност самите кухини и свързващите ги проходи да са блокирани от участъци с втвърдена лава.
Въпреки че засега скорошната поява на лунна база е в сферата на мъгливите очаквания, заради липсата на достатъчно средства, перспективите зав бъдеще се увеличиха, след като на повърхността на Луната бяха открити молекули вода.
Първата крачка в изследването на Луната е направена след изобретяването на телескопа. Галилео Галилей използва този инструмент за да наблюдава кратери и планини върху лунната повърхност.
Първият космически апарат, достигнал до лунната повърхност, е съветската сонда Луна 2, която се разбива на лунната повърхност на 14 септември 1959 г. в 21:02:24 по Гринуич. Обратната страна на Луната за първи път е наблюдавана от Луна 3. Луна 9 пък е първата сонда, осъществила меко кацане и предала снимки от повърхността на 3 февруари 1966 г. Първият изкуствен спътник на Луната е Луна 10. Той е изстрелян на 31 март 1966 г. На Земята са върнати проби от три съветски мисии (Луна 16, 20 и Луна 24).
Човекът стъпва за първи път на лунната повърхност на 20 юли 1969. Някои считат тази дата за кулминацията на космическата надпревара между САЩ и СССР. Първият астронавт, стъпил на Луната, е Нийл Армстронг, командир на американската мисия Аполо 11. Последният (засега) човек на Луната е Юджийн Сернан, участващ в Аполо 17 през декември 1972 г.
Вижте още: Списък на лунни астронавти.
Екипажът на Аполо 11 оставя плоча от неръждаема стомана с размери приблизително 23 на 18 cm по случай първото посещение на човека и също така съдържащо обща информация за мисията. Съобщението гласи:
Плочата изобразява двете страни на Земята и е подписана от тримата астронавти и тогавашния президент на САЩ Ричард Никсън.
Образци от лунни скали са донесени от шест пилотирани мисии на Аполо (11, 12, 14, 15, 16 и 17), както и три мисии на автоматичните сонди Луна (16, 20 и 24).
През февруари 2004 г. президентът на САЩ Джордж У. Буш призова за план за осъществяване на нови пилотирани мисии до Луната до края на 2020 г.
Европейската космическа агенция (ЕКА) и Китай също така имат планове да изследват Луната в близкото бъдеще. Апаратът на ЕКА SMART-1 е изстрелян на 27 септември 2003 г. и влиза в лунна орбита на 15 ноември 2004. Той изследва лунната среда и създаде рентгенова карта на Луната. . На 3 септември 2006 г. сондата приключи успешно мисията си, като се разби на повърхността на Луната . При сблъсъка, в района на "Езерото на превъзходството", се образува облак от прах и отломки, който позволява изследване на геологичния състав на района с телескоп.
Китай е оповестил амбициозен план за изследване на Луната и разработва планове за добив на хелий-3, който е изходен материал за получаване на термоядрена енергия.
Япония и Индия също са заявили желание да се включат в изследването на Луната. Япония дори планира създаването на обитаема лунна база.
На 14 септември 2007 г. ДЖАКСА изстрелва Кагуя (познат и като SELENE), лунен орбитър, оборудван с HD камера и два малки спътника. Очаква се мисията да е с продължителност от една година.
[редактиране] Човекът и Луната
[редактиране] Луната в митологията
В древногръцката митология Луната е била отъждествявана с богинята Селена (вижте също: Луна (митология) и Влияние на лунните фази).
[редактиране] Научни схващания
Преди Средновековието и изобретяването на телескопа е било популярно схващането, че Луната е „идеално гладка“ сфера .
През 1609 Галилео Галилей прави една от първите рисунки през телескоп на Луната за книгата си Sidereus Nuncius и също така отбелязва, че тя не е гладка, а има множество кратери. По-късно, през 17 век, Джовани Батиста Ричиоли и Франческо Мария Грималди рисуват карта на Луната и дават имена на кратерите, от които много се използват и до днес.
Вероятността на Луната да има растения или разумни същества е допускана от астрономите до приблизително началото на 19 век.
През 1835 г. Голямата лунна измама подвежда много хора да повярват, че на повърхността на Луната има екзотични животни. Почти по същото време обаче (през 1834–1836 г.) Вилхелм Беер и Йохан Хайнрих Мадлер публикуват техния четиритомен Mappa Selenographica и книгата Der Mond през 1837 г., която затвърждава извода, че на Луната няма нито океани, нито атмосфера.
След това настъпва период на спекулации относно това дали повърхността на Луната търпи изменения. Някои наблюдатели твърдят, че малки кратери се появаяват и изчезват, но към началото на 20 век е потвърдено, че това са зрителни измами, причинени от различна степен на осветяване или неадекватни предишни рисунки на повърхността.
Обратната страна на Луната беше напълно невидима за човечеството преди мисията Луна 3 и беше картографирана в детайли от мисията Лунар орбитър през шестдесетте години.
През 2007 г. Кен Джонстън, бивш ръководител на фотослужбата на лунната лаборатория на НАСА, публикува книга, озаглавена „Тъмната мисия – тайната история на НАСА“. В нея той показва снимки на лунната повърхност, които според него показват артефакти от интелигентна дейност, несвързана с мисиите на НАСА.
[редактиране] Луната в научно-фантастичната литература и киното
[редактиране] Луната в музиката
[редактиране] Законово положение на Луната
Въпреки че по повърхността на Луната са разпръсквани метални емблеми на СССР от руските космически апарати (започвайки с Луна 2 през 1959 г.), а американските астронавти забиват символично флага на САЩ в лунната почва, Луната е ничия собственост. Русия и САЩ са страни по Договора за използване на космическото пространство от 1967 година, който поставя Луната под същата юрисдикция, както е и откритото море (res communis). Този договор ограничава използването на Луната само за мирни цели, изрично забранявайки изграждането на военни съоръжения и разполагането на оръжия за масово поразяване (включително и ядрено оръжие) на нейната повърхност.
Друг договор, т.нар. Лунен договор, е предложен, за да ограничи използването на лунните ресурси само от една нация, но досега не е подписан от нито една от страните, способни на полети в космоса (виж Списък на космически агенции). Няколко индивиди са изказвали претенции за собственост върху Луната като цяло или само на отделни части от нея, но твърденията им не се считат за основателни.

Summary:
Луната е единственият естествен спътник на Земята и петият по размери в Слънчевата система. Традиционните български имена месец и месечина вече са архаизми и днес се използват единствено поетично. Нейният символ е полумесец (☾). Средното разстояние между Луната и Земята е 384�403 километра. Лунният диаметър е 3476 километра.
Първият космически апарат, който каца на Луната, е Луна 2 (1959), а първите фотографии на невидимата от Земята страна са направени от Луна 3 през същата година. Първият космически апарат, осъществил успешно меко кацане на лунната повърхност, е Луна 9, а първият, който успешно влиза в орбита около спътника, е Луна 10. През 1969, Нийл Армстронг и Едуин Олдрин стават първите хора, стъпили на Луната. След края на програма Аполо човешкото изследване на спътника е прекратено, въпреки че след това няколко спускаеми и орбитални апарати са пратени до Луната с изследователска цел. Въпреки всичко няколко страни са заявили че имат планове за изпращане на хора до Луната към 2020 година.