[уреди] Биографија
[уреди] Детињство и средњошколско доба
Алберт је рођен 14. марта, 1879. године, отприлике у 11.30 часова пре подне, у јеврејској фамилији, настањеној у граду Улм у области Виртемберг, Немачка, што је око 100 km источно од Штутгарта. Његов отац био је Херман Ајнштајн, по занимању трговац, који се касније бавио електрохемијским пословима, а мајка му је била Паулина Ајнштајн, девојачко Кох. Они су се венчали у Штутгарт-Бад Канштату (нем. Stuttgart-Bad Cannstatt). По Албертовом рођењу, његова мајка наводно је била заплашена, јер је мислила да је глава њеног новорођенчета превише велика и да је лоше обликована. Пошто је величина његове главе, чини се, била мање вредна запажања како је он бивао старији, (што је очигледно са свих Ајнштајнових фотографија на којима се види да му је глава била пропорционална величини тела у свим периодима живота), ову његову „особину“ на даље су третирали као неку врсту „бенигне макроцефалности“ односно сматрали су да „пропорције његове главе“ нису ни у каквој вези са неком евентуалном болешћу, нити да имају било каквог утицаја на његове когнитивне-сазнајне способности.
Још један, познатији, аспект Ајнштајновог детињства представља чињеница да је он проговорио касније него већина просечне деце. Ајнштајн је сам тврдио да није проговорио пре своје треће године и да је и тада то невољко чинио све до узраста од девет година (видети део „Спекулације и контроверзе“). Због овог Ајнштајновог закаснелог развоја говорних способности и његове касније дечачке склоности да избегава сваку тему у школи која му је досадна, а да се интензивно концентрише само на оно што га интересује, неки од његових познавалаца из тог времена, као на пример једна породична кућна помоћница, сугерисали су чак да је он можда „ретардиран“. Ово последње запажање није, међутим, било и једино у Ајнштајновом животу које је ишло за тим да му се прикаче некакви контроверзни епитети или да се етикетира неком „патолошком налепницом“ (видети опет „Спекулације и контроверзе“). Пошто се нико од чланова Албертове породице није строго придржавао јеврејских верских обичаја, и за њега је било дозвољено да похађа Католичку основну школу. Иако му се у почетку нису баш свиђале све лекције које је чуо у тој школи, а неретко их је и прескакао, он је касније, на пример, често налазио велико задовољство и утеху у Моцартовим виолинским сонатама.
Када је Ајнштајну било пет година, његов отац му је показао мали џепни компас и Ајнштајн је тада схватио да нешто у „празном” простору делује на магнетну иглу компаса, да би касније овај доживљај описао као највећи откривачки догађај његовог живота. Он је, забаве ради, правио моделе и механичке справице показујући тако одмалена велике техничке и математичке способности.
Почев од године 1889, студент медицине по имену Макс Талмуд (Max Talmud - касније: Talmey), који је четвртком увече посећивао Ајнштајнове у току шест година, упознаје Ајнштајна са кључним научним и филозофским текстовима, укључујући Кантову Критику чистог ума. Двојица од његових ујака на даље ће “хранити” ову његову интелектуалну радозналост, током његовог каснијег детињства и периода ране адолесценције, набављајући му или му препоручавајући за читање књиге из области науке, математике и филозофије. Ајнштајн је похађао Луитполд гимназију (Luitpold Gymnasium), где је стекао релативно напредно и за то време модерно образовање. Са учењем математике започео је негде око дванаесте године, 1891, учећи самостално из школских уџбеника Еуклидову геометрију у равни, а инфинитезимални рачун почео је да изучава четири године касније. Ајнштајн је схватио колика је моћ аксиоматског, дедуктивног, размишљања проучавајући Еуклидове “ Елементе”, које је он називао „светом геометријском књижицом“ (према тврђењу Макса Талмуда). Док је био у гимназији, Ајнштајн се често сукобљавао са школским ауторитетима и вређао управу, верујући да је дух учења и креативног размишљања изгубљен услед настојања на чистој меморизацији градива.
Године 1894, након пропасти електрохемијских послова његовог оца Хермана Ајнштајна, Алберт се сели из Минхена у Павију, италијански град близу Милана. Ајнштајнов први научни рад, под називом "Истраживање стања етра у магнетском пољу", био је уједно тада написан и за једног од његових ујака. Алберт је остао у Минхену желећи да заврши школу, али је завршио само један семестар, пре него што је напустио гимназију у пролеће 1895, да би се придружио својој фамилији у Павији. Он напушта школу годину и по дана пре завршних испита, не говорећи о томе ништа својим родитељима, уверавајући школску управу да му дозволе одлазак уз помоћ лекарског уверења добијеног од једног пријатељски настројеног доктора. Али то је уједно значило и да неће добити сведочанство о завршеној средњој школи. Те године, у узрасту од 16 година, он предузима мисаони експеримент познат као “Ајнштајново огледало” (“Albert Einstein's mirror”). Зурећи у огледало, он је покушавао да докучи шта би се десило са његовом огледалском сликом ако би он почео да се креће брзином светлости. Његов закључак, да је брзина светлости независна од брзине посматрача (брзине њеног извора), који је, између осталог, био подстакнут и овим размишљањем, касније ће постати један од два постулата специјалне релативности.
Мада је показао одличан успех на математичком и научном делу пријемног испита за упис на Савезни политехнички институт у Цириху, данашњи ЕТХ Цирих, његов неуспех у делу испита из слободних вештина осујетио је ове његове планове. Његова породица шаље га тада у Арау у Швајцарској да заврши средњу школу, тако да постаје јасно да он неће бити инжињер електротехнике, као што се његов отац дотада надао. Тамо, он слуша повремена предавања из Максвелове електромагнетне теорије и коначно прима своју диплому септембра месеца 1896. године. У то време он је био на становању у породици професора Јоста Винтелера (Jost Winteler) где се заљубљује у Софију Марију-Јану Аманду Винтелер (Sofia Marie-Jeanne Amanda Winteler), обично помињану као Софија или Марија, ћерку професора Винтелера и Ајнштајнову прву драгану. Ајнштајнова сестра Маја, која је вероватно била њему најближа особа од поверења, касније ће се удати за Винтелеровог сина Пола, а Ајнштајнов пријатељ Мишел Бесо (Michele Besso) ожениће Винтелерову другу кћерку, Ану. Ајнштајн се затим уписује на Савезни политехнички институт, у октобру месецу, и прелази у Цирих, док Марија одлази у Олсберг у Швајцарској где је чека посао учитељице. Исте године, он обнавља своје виртембершко држављанство.
У јесен 1896, Српкиња Милева Марић започиње своје студије медицине на Универзитету Цирих, да би се већ после првог семестра пребацила на Савезни политехнички институт где, као једина жена уписана те године, студира на истом смеру као и Ајнштајн. Милевино дружење са Ајнштајном развиће се у праву љубавну романсу током следећих пар година, и поред повике његове мајке којој је сметало то што је она превише стара за њега, што није Јеврејка, и што има физичку ману (једна нога била јој је нешто краћа од друге).
У 1900-тој години, Ајнштајн је стекао диплому Савезног политехничког института која му је омогућавала да се бави наставним радом. Исте године он пријављује за објављивање свој први рад о капиларним силама, под насловом "Folgerungen aus den Capillaritätserscheinungen", или у преводу "Резултати посматрања капиларних појава" (може се наћи у “Аналима физике” том 4, страна 513). У овом свом раду, он покушава да уједини различите законе физике, дакле чини покушај у ономе што ће без прекида настојати да чини током целог свог живота. Преко свога пријатеља, инжињера Мишела Бесоа, Ајнштајн ће се упознати са делом Ернста Маха, којег ће касније називати „најбољом резонаторском кутијом Европе“ за физичке идеје. Током тог времена, Ајнштајн размењује и дели своја научна интересовања са групом блиских пријатеља, укључујући Бесоа и Марићеву. Они тада сами себе називају „Олимпија Академијом“. Ајнштајн и Марићева добијају у то време ванбрачну ћерку, Лизерл Ајнштајн (Lieserl Einstein), рођену јануара 1902. Судбина овога детета до данас је непозната. Неки верују да је она умрла одмах по рођењу, док други верују да су је родитељи дали на усвајање.
[уреди] Запослење и докторат
Ајнштајн после дипломирања није могао одмах да нађе наставничко запослење, понајвише зато што је као младић својом дрскошћу очигледно иритирао већину својих професора. Отац пријатеља са класе зато му је помогао да се домогне запослења као помоћни технички испитивач у Швајцарском бироу за патенте 1902 године. Ту је Ајнштајн процењивао вредност патената разних проналазача, који су се пријављивали у овај биро, као и могућности примене тих патената у техничким уређајима, радио је дакле посао који је ипак захтевао познавање његове струке, физике. А посебно је био задужен да оцењује патенте који су у некој вези са електромагнетним уређајима. Он је такође морао овде да научи како да распозна суштину примене патента успркос понекад веома штурог описа, а и његов директор поучио га је како „самог себе да изрази коректно“. Док је оцењивао практичност њиховог рада он је повремено и исправљао грешке у њиховим дизајнима.
Ајнштајн је оженио Милеву Марић 6. јануара, 1903. Ајнштајнова женидба са Марићевом, која је била математичарка, представљала је у исто време и лично али и интелектуално партнерство и везу. За Милеву Ајнштајн је говорио: „Она је створење једнако мени самом и које је једнако независно и јако као што сам и ја“. Роналд Кларк (Ronald W. Clark), Ајнштајнов биограф, тврди да дистанца која је постојала у Ајнштајновом браку са Милевом, за њега била преко потребна, јер да би употпунио свој рад он је морао да постигне неку врсту интелектуалне изолације. Абрам Јофе (Abram Joffe), совјетски физичар који је познаво Ајнштајна, у једној смртовници пише о њему “Аутор радова из 1905 био је... бирократа у Патентном бироу у Берну, Ајнштајн-Марић”, и ово је недавно било узето као доказ сарадничке стране њихове везе. Међутим, према Алберту Мартинезу (Alberto A. Martínez) из Центра за студије Ајнштајна Универзитета Бостон, Јофе је једино тиме приписао ауторство Ајнштајну, јер, како он мисли, био је то уврежени швајцарски обичај да се додаје женино презиме иза мужевљевог имена. Ипак, размере Милевиног утицаја на Ајнштајново дело још увек су контроверзно и дискутабилно питање.
1903. године, Ајнштајново запослење у Швајцарском патентном бироу постало је стално, мада га је унапређење мимоишло све док “се у потпуности не усаврши за машинску технологију”. Он стиче свој докторат под менторством Алфреда Клајнера (Alfred Kleiner) на Универзитету Цирих, након пријављивања своје докторске тезе под називом "Једно ново одређивање молекуларних димензија" ("Eine neue Bestimmung der Moleküldimensionen") у 1905. години.
[уреди] Annus Mirabilis научни радови
Током 1905. године, у своје слободно време, он је написао четири чланка која су послужила за заснивање модерне физике, без много научне литературе на коју би се могао позвати, или много колега научника са којима би о томе могао продискутовати. Већина физичара се слаже да су три од ових чланака (о Брауновом кретању, фотоелектричном ефекту и специјалној релативности заслуживали да буду награђени Нобеловом наградом. Али само рад о фотоелектричном ефекту био је споменут од стране Нобеловог комитета приликом додељивања награде, јер је у то време само иза њега стајало много неоспорних, експерименталних, доказа, док је за друге Ајнштајнове радове Нобелов комитет изразио мишљење да би они требало да буду потврђени у току будућег времена.
Неко би могао да сматра ироничним што је награда додељена за фотоелектрични ефекат, не само зато што је Ајнштајн највише познат по теорији релативности, већ такође и зато што је фотоефекат квантни феномен, а Ајнштајн је, због нечега, касније постао разочаран курсем који квантна теорија заузела у своме даљем развоју. Ајнштајн је објавио серију ових научних радова у ”Аналима физике” (Annalen der Physik). Уобичајено је да се они данас називају Annus Mirabilis научни радови (од латинске фразе Annus mirabilis што на латинском значи “Година чуда”). Међународна унија за чисту и примењену физику (The International Union of Pure and Applied Physics, IUPAP) обележила је 100. годину од објављивања његових опсежних научних радова у 1905. као Светску годину физике 2005 (World Year of Physics 2005).
Први рад, назван "О једном хеуристичком гледању на произвођење и трансформацију светлости" ("On a Heuristic Viewpoint Concerning the Production and Transformation of Light", или у оригиналу на немачком, "Über einen die Erzeugung und Verwandlung des Lichtes betreffenden heuristischen Gesichtspunkt") био је посебно цитиран у саопштењу поводом доделе Нобелове награде. У овом раду, Ајнштајн проширује Макс Планкову хипотезу (E = hν) о дискретним делићима енергије, на своју властиту хипотезу да се електромагнетна енергија (светлост) такође емитује из материје или апсорбује у дискретним делићима-квантима чији је износ hν (где је h Планкова константа, a ν je фреквенција светлости, предлажући тако нови закон
као објашњење фотоелектричног ефекта, једнако као и својстава других појава фотолуминисценције и фотојонизације. У каснијим радовима, Ајнштајн користи овај закон да опише Волтин ефекат (1906), настанак секундарних катодних зракова (1909) и високофреквентну границу закочног зрачења (1911). Кључни Ајнштајнов допринос је у његовом тврђењу да је квантизација енергије уопште, суштинско својство светлости, а не само, као што је Макс Планк веровао, нека врста ограничења у интеракцији између светлости и материје. Један други, често превиђани, допринос овога рада представља Ајнштајнова изванредна процена (6.17 1023) Авогадровог броја (6.02 1023). Међутим, како Ајнштајн у овом раду „није“ предложио да је светлост састављена од честица, концепт светлости као снопа „фотона“ неће ни бити предложен све до 1909 (видети испод). Његов други чланак 1905, под називом "О кретању—захтевано од стране Молекуларне кинетичке теорије топлоте—малих честица суспендованих у непокретној течности" ("On the Motion—Required by the Molecular Kinetic Theory of Heat—of Small Particles Suspended in a Stationary Liquid", или на немачком, "Über die von der molekularkinetischen Theorie der Wärme geforderte Bewegung von in ruhenden Flüssigkeiten suspendierten Teilchen"), покрива његову студију Брауновог кретања и обезбеђује емпријске доказе за постојање атома. Пре појаве овог чланка, атом је био прихваћен као користан концепт, али физичари и хемичари су се ватрено расправљали да ли су атоми реални ентитети или нису. Ајнштајново статистичко разматрање понашања атома дало је експериментаторима начин да броје атоме гледајући кроз обични микроскоп. Вилхелм Освалд (Wilhelm Ostwald), један од вођа анти-атомске школе, касније се поверио Арнолду Зомерфелду (Arnold Sommerfeld) да се његова сумња у атоме преобратила у веровање захваљујући Ајнштајновом потпуном објашњењу Брауновог кретања. . Брауново кретање било је такође објашњено и од стране Луја Башелијера (Louis Bachelier) 1900. године. Ајнштајнов трећи рад исте године, "О електродинамици покретних тела" ("On the Electrodynamics of Moving Bodies", или у оригиналу, "Zur Elektrodynamik bewegter Körper"), био је објављен јуна месеца 1905. Овај рад представља увод у Специјалну теорију релативности, као теорију времена, простора, масе и енергије, која је у сагласности са теоријом електромагнетизма, али не описује појаву гравитације. Док је развијао овај свој чланак, Ајнштајн је о њему писао Милеви као о „нашем раду о релативном кретању“, и ово је навело неке да претпоставе да је и Милева имала своју улогу у стварању овог чувеног научног рада.
Неколицина историчара науке верују да су и Ајнштајн и његова жена обоје били упознати са тиме да је чувени француски математички физичар Анри Поенкаре био већ објавио релативистичке једначине, пар недеља пре него што је Ајнштајн пријавио свој рад за објављивање. Али многи верују да је њихов рад независан и да се разликује од Поенкареовог рада у много преломних момената, наиме, у погледу „етера“, Ајнштајн одриче постојање етера, док га Поенкаре сматра сувишним. Слично томе, још увек је дискутабилно да ли је он знао за рад из 1904 Хендрика Антона Лоренца, који садржи у себи већи део једначина ове теорије и на кога се Поенкаре позива у свом раду. Већина историчара, међутим, верује да се ајнштајновска релативност разликује на много кључних начина од других теорија релативности које су кружиле у то време, и да многа питања у вези са приоритетом овог открића израстају из обмањиве слике Ајнштајна као генија који је радио у потпуној изолацији. Мада је сигурно да је Ајнштајн дискутовао о физици са Милевом, не постоје солидни докази о томе да је она учинила неки значајан допринос његовом раду.
У четвртом раду, "Да ли инерција тела зависи од његовог енергетског садржаја?" ("Does the Inertia of a Body Depend Upon Its Energy Content?", или у оригиналу "Ist die Trägheit eines Körpers von seinem Energieinhalt abhängig?"), објављеном крајем 1905, он показује да је из релативистичких аксиома могуће извести чувену једнакост која изражава еквиваленцију између масе и енергије. Енергетски еквивалент (E) неког износа масе (m) једнак је маси помноженој са квадратом брзине светлости (c): E�=�mc2. Међутим, Поенкаре је био први који је објавио ову “енергетску једнакост” 1900. године, у незнатно другачијој форми, наиме као: m�=�E�/�c2 — видети такође Оспоравање приоритета открића релативности.
[уреди] Средње године
Године 1906, Ајнштајн је промовисан у звање техничког испитивача друге класе. У 1908., добио је лиценцу за рад у Берну, Швајцарска, као Приватдоцент (Privatdozent) (неплаћени наставник на универзитету). Током тог времена, Ајнштајн описује зашто је небо плаво у своме раду о појави критичне опалесценције, који показује кумулативне ефекте расипања светлости на појединачним молекулима у атомосфери. .
У 1911. години, Ајнштајн постаје најпре ванредни професор на Универзитету Цирих, а убрзо после тога и редовни професор на немачкој говорној секцији Карловог универзитета у Прагу. Док је био у Прагу, Ајнштајн објављује рад у коме позива астрономе да провере два предвиђања његове Опште теорије релативности која је још у развоју, а ради се о савијању светлости у гравитационом пољу, мерљивом за време помрачења Сунца, и о гравитационом црвеном помаку Сунчевих спектралних линија у односу на одговарајуће спектралне линије произведене на површини Земље. Млади немачки астроном Ервин Фројндлич (Erwin Freundlich), започиње сарадњу са Ајнштајном и узбуњује друге астрономе широм света у вези са овим Ајнштајновим астрономским проверама. 1912. године, Ајнштајн се враћа у Цирих у намери да постане редовни професор на ЕТХ Цирих. У то време, он тесно сарађује са математичарем Марселом Гросманом, који га упознаје са Римановом геометријом. У 1912, Ајнштајн почиње да назива време четвртом димензијом (мада је Херберт Џорџ Велс урадио то исто раније, у своме делу “Временска машина”' (“The Time Machine”) из 1895. године) Године 1914., одмах пред почетак Првог светског рата, Ајнштајн се настањује у Берлину као професор на локалном универзитету и постаје члан Пруске академије наука. Он узима пруско држављанство. Од 1914 до 1933, он је на дужности директора Кајзер Вилхелм института за физику у Берлину. Он такође задржава место ванредног професора на Лајденском универзитету од 1920 до 1946, где редовно одржава гостујућа предавања. Године 1917, Ајнштајн објављује "О Квантној механици зрачења" ("On the Quantum Mechanics of Radiation", или у оригиналу,"Zur Quantentheorie der Strahlung," Physkalische Zeitschrift 18, 121–128). Овим чланком уводи се концепт стимулисане емисије, физичког принципа који омогућава појачавање светлости у ласеру. Такође исте године, он објављује и рад у којем користи Општу теорију релативности да би изградио модел целог свемира, припремајући тако позорницу за наступање модерне физичке космологије. У том раду он уводи и познату космолошку константу, коју је касније, како Џорџ Гамов тврди, у једном њиховом разговору назвао “највећом погрешком у његовом животу” (“the biggest blunder of his life”).
14. маја 1904, родио се Албертов и Милевин први син, Ханс Алберт Ајнштајн, (Hans Albert Einstein). Њихов други син, Едуард Ајнштајн, (Eduard Einstein) , рођен је 28. јула, 1910. Ханс Алберт ће касније постати професор хидрауличког инжињеринга на Универзитету Калифорније, Беркли, имајући веома мало контаката са својим оцем, али делећи његову љубав ка једрењу и музици. Млађи брат, Едуард, желео је да развије праксу фројдовског психоаналитичара, али је институцијализован због шизофреније и умро је у једном азилу. Ајнштајн се развео од Милеве 14. фебруара, 1919, да би оженио Елзу Ловентал (Elsa Löwenthal), рођену Ајнштајн, (Ловентал је било презиме њеног првог мужа, Макса) 2. јуна, 1919. Елза је била Албертова прва рођака са мајчине стране, и његова рођака у другом колену са очеве стране. Била је три године старија од Алберта, и неговала га је као болничарка, након што је претрпео делимични слом живаца комбинован са јаким стомачним боловима. У овом браку није било деце.
[уреди] Општа релативност
У новембру 1915, Ајнштајн је одржао серију предавања пред Пруском академијом наука на којима је представио нову теорију гравитације, познату као Општа теорија релативности. Последње предавање се завршава његовим увођењем једначина које замењују Њутнов закон гравитације и називају се Ајнштајнове једначине поља.
Давид Хилберт, заправо, је објавио једначине поља у чланку који је датиран пет дана пре Ајнштајнових предавања. Али према Торну (Thorne) (117-118), Хилберт је открио исправне једначине тек после “премишљања над стварима које је научио” током недавне Ајнштајнове посете Гетингену. Торн иде и даље па каже: “Сасвим природно, и у складу са Хилбертовим виђењем ствари, резултујући закони закривљености хитро су названи именом “Ајнштајнове једначине поља”, радије него да буду назване по Хилберту. У ствари, да није било Ајнштајна, опште релативистички закони гравитације можда би били откривени тек неколико деценија касније.” Видети Оспоравања приоритета открића релативности за више детаља. Ова теорија све посматраче сматра еквивалентним, а не само оне који се крећу равномерно, односно сталном брзионом. У општој релативности гравитација није више сила (као што је то у Њутновом закону гравитације) него је последица закривљености простор-времена.
Ајнштајнови објављени радови из опште релативности за време рата нису били доступни нигде изван Немачке. Вести о Ајнштајновој новој теорији стигле су до астронома са енглеског говорног подручја у Енглеској и Америци преко холандских физичара Хендрика Лоренца и Пола Еренфеста као и њиховог колеге Вилема де Ситера, директора Лајденске опсерваторије. Артур Стенли Едингтон из Енглеске, који је био Секретар Краљевског астрономског друштва, затражио је од де Ситера да у корист његових астронома напише серију чланака на енглеском. Он је био фасциниран новом теоријом и постао је водећи поборник и популаризатор теорије релативности.
Већини астронома није се свиђала Ајнштајнова геометризација гравитације и сматрали су да његова предвиђања појава савијања светлости и гравитационог црвеног помака не могу да буду тачна. Године 1917, астрономи при Маунт Вилсон опсерваторији (Mt. Wilson Observatory) у јужној Калифорнији објавили су резултате спектроскопских анализа Сунчевог спектра које су, чинило се, указивале на то да нема никаквог гравитационог црвеног помака у Сунчевој светлости. У 1918. години, астрономи при Лик опсерваторији (Lick Observatory) у северној Калифорнији начинили су фотографије помрачења сунца видљивог у Сједињеним Државама. Након завршетка рата, они су прогласили своје налазе тврдећи да су Ајнштајнова опште-релативистичка предвиђања о савијању светлости погрешна, али нису никада објавили њихове резултате, правдајући то могућим великим грешкама при мерењу.
У мају месецу, 1919, током британских осматрачких експедиција помрачења Сунца (предузетих у Собралу, Бразил, (Sobral, Ceará, Brazil), као и на острву Principe (Принчевско острво), на западној овали Африке, Артур Стенли Едингтон надгледао је мерење савијања светлости звезда приликом њеног проласка у близини Сунца, што резултује у привидном померању положаја посматраних звезда даље од Сунца. Овај феномен назван је ефекат гравитационог сочива и у овом случају опажено померање положаја звезда било је дупло веће него што је било предвиђено Њутновом физиком. Ова опажања слагала су се са предвиђањима проистеклим из Ајнштајнових једначина поља из Опште теорије релативности. Едингтон је објавио да резултати потврђују Ајнштајново предвиђање и Тајмс магазин (The Times) известио је о овој потврди Ајнштајнове теорије 7. новембра исте године, насловима "Револуција у науци – Нова теорија Универзума – Њутновске идеје су одбачене". Нобелов лауреат Макс Борн (Max Born) изразио је своје погледе на општу релативност као на "највећи подвиг људског размишљања о природи"; његов колега лауреат Пол Дирак (Paul Dirac) назвао је то "вероватно највећим научним открићем икада учињеним". Ови коментари и резултујући публицитет зацементирали су Ајнштајнову славу. Он је постао светски славан – неуобичајено достигнуће за једног научника.
Многи научници још увек нису убеђени у све то због разноразних разлога, почевши од оних научних (неслагање са Ајнштајновим тумачењем експеримената, веровање у етер или у то да је апсолутни систем референције неопходан) па све до психо-социјалних (конзерватизам, антисемитизам). Према Ајнштајновом гледишту, већина примедби долазила је од експериментатора који су имали врло мало разумевања теорије која је у то укључена. Ајнштајнова популарност у јавности, која је наступила после чланка из 1919, створила је озлојеђеност код тих научника, а код неких ова озлојеђеност се задржала и у 1930.-им годинама.
30. марта, 1921., Ајнштајн одлази у Њујорк да држи предавања о његовој новој Теорији релативности, а исте године он ће бити награђен и Нобеловом наградом. Мада је он сада био најславнији по своме раду на релативности, Нобелова награда му је додељена за ранији рад о фотоелектричном ефекту, јер је његова општа релативност још увек била предмет спорења. Нобелов комитет је, дакле, донео одлуку да наводећи његов најмање оспоравани рад приликом долеле награде, учине то прихватљивијим за научну заједницу.
[уреди] Копенхагенско тумачење
У 1909. години, Ајнштајн представља свој рад “Развој наших погледа на састав и суштину зрачења” (нем. Über die Entwicklung unserer Anschauungen über das Wesen und die Konstitution der Strahlung, доступан и у енглеском преводу као: енгл. The Development of Our Views on the Composition and Essence of Radiation) у којем сумира дотадашња гледишта физичара на концепт луминоферусног (пропусног за светлост) етера и, што је још важније, у којем разматра о појави квантизације светлости. У овоме, као и у ранијем 1909. године чланку, Ајнштајн показује да кванти енергије, које је у физику увео Макс Планк, такође поседују и добро дефинисан импулс и да се у многим погледима понашају као да су независне тачкасте честице. Овај чланак обележава увођење модерног „фотонског“ концепта (мада је термин као такав уведен знатно касније, у раду из 1926. године Гилберта Н. Луиса (Gilbert N. Lewis). Чак можда још значајније је то, што Ајнштајн показује да светлост може истовремено да буде и талас и честица, и тачно предсказује да физика стоји на ивици револуције која ће захтевати од ње да уједини ове два дуална својства светлости. Међутим, његов предлог да Максвелове једначине електромагнетног поља треба изменити тако да оне дозволе у граничним случајевима и сингуларитете поља, никада није даље развијан, мада је могао имати утицаја на Луј де Брољијеву таласно-честичну пилот хипотезу Квантне механике.
[уреди] Детерминизам
Почетком 1920-их, како је оригинална квантна теорија све више замењивана са новом теоријом Квантне механике, Ајнштајн је гласно почео да критикује Копенхагенско тумачење (Copenhagen interpretation) нових једначина. Његов опозициони став у гледању на ово питање он ће задржати целог свога живота. Већина види разлоге овог његовог противљења у томе што је он био крути детерминиста (видети детерминизам). При томе они се позивају на писмо упућено Максу Борну). 1926, у којем Ајнштајн наводи примедбу које се историчари највише подсећају:
На ово, Нилс Бор, који се највише спорио са Ајнштајном око квантне теорије, одговорио му је, "Престани да говориш Богу шта би он требало да ради!" Бор-Ајнштајнова дебата о фундаменталним аспектима квантне механике десила се током Солвеј конференције. Још један важан део Ајнштајнове тачке гледишта на пробаблизам квантне механике представља чувени ЕПР чланак који је он написао заједно са Подолским и Розеном (Ајнштајн - Подолски - Розен парадокс). Неки физичари узимају овај рад као додатни доказ тврђења да је Ајнштајн био у суштини детерминиста.
Има места, међутим, и за сасвим другачије гледање на ове Ајнштајнове примедбе упућене “квантним правоверцима”. Јер, Ајнштајн је осим ове, претходно наведене, изјаве давао и неке друге, тако да је Ајнштајнов савременик Волфганг Паули, нашао за њега по овоме питању и речи разумевања. Претходно цитирана изјава “Бог се не игра коцком” дата је прилично рано, а Ајнштајнове касније изјаве тичу се неких других тема. Волфганг Паулијев цитат по овом питању је следећи:
[уреди] Непотпуност и реализам
Многи од Ајнштајнових коментара указују на његово веровање да је квантна механика 'непотпуна' теорија. Ово тврђење је први пут изнето у чувеном, Ајнштајн – Подолски – Розен чланку, (ЕПР парадокс), из 1935. године , а поново се појављује и 1949. године у књизи Алберт Ајнштајн, Филозоф-Научник (Albert Einstein, Philosopher-Scientist). ЕПР чланак — насловљен са "Може ли се квантно механички опис физичке стварности сматрати потпуним?" (енгл. Can Quantum Mechanical Description of Physical Reality Be Considered Complete?) — завршава се закључком: "Пошто смо тако показали да таласна функција не обезбеђује потпуни опис физичке стварности, отвара се питање да ли такав опис уопште и постоји или не. Ми верујемо, међутим, да је таква једна теорија ипак могућа."
У Схилповој књизи, Ајнштајн поставља фасцинантан експериментални предлог у нечему сличан са „Шредингеровом мачком“. У уводу он чини кратко подсећање на проблем (радиоактивног распада) атома. Ако имамо на почетку један нераспаднути атом и ако чекамо одређени период времена, квантна механика даје нам вероватноћу са којом ће овај атом у датом времену подлећи трансформацији путем радиоактивног распада. Ајнштајн затим замишља следећи систем као средство за детекцију распада
Ајнштајн даље наставља:
Ајнштајн није никада одбацио у потпуности пробаблистичке технике и начин мишљења. Он лично исказао се као велики “статистичар”. користећи статистичку анализу у његовом раду о Брауновом кретању и фотоелектрицитету, а у радовима објављеним пре 1905. Ајнштајн је чак открио и Гибсове ансамбле. Према мишљењу већине физичара, међутим, он је веровао да се на индетерминизму могу заснивати разлози за озбиљне примедбе на рачун физичке теорије. Паулијево сведочење, као што смо видели, у супротности је са овим, а Ајнштајнове личне изјаве показују да се он фокусирао на непотпуност, као његову главну бригу.
У нешто каснијим временима дошло је до новог заокрета у овом послу. Џон Бел (John Stewart Bell) открио је даље занимљиве резултате (Белова теорема и Белова неједнакост) приликом његовог истраживања Ајнштајн, Подолски и Розеновог чланка. Постоји разилажење у мишљењима у односу на закључке који су из овога изводљиви, у вези са ЕПР анализом. Према Белу, квантна нелокалност тиме је установљена, док други у томе виде смрт детерминизма.
[уреди] Резиме
Шта год да су била његова унутрашња убеђења, Ајнштајн се слагао да је квантна теорија најбоља која је тренутно на располагању, али он је трагао за више „потпуним“ објашњењем, било да је оно више детерминистичко или да је оно које може фундаменталнијие објаснити разлоге за пробаблизме квантне механике на један логичан начин. Он није могао да се одрекне веровања да физика описује законе којима се потчињавају „реалне ствари“, нити је могао да се одрекне веровања да не постоји такво објашњење које би у себи садржавало контрадикције, што га је, између осталог, довело до његових успешних објашњења фотона, релативности, атома и гравитације.
[уреди] Бозе-Ајнштајнова статистика
У 1924. години, Ајнштајн је примио кратко писмо од младог индијског физичара по имену Сатјандра Нат Бозе (Satyendra Nath Bose) у којем он описује светлост као гас фотона и моли Ајнштајна за помоћ око објављивања. Ајнштајн схвата да иста та статистика може да буде примењена и на атоме, и објављује чланак на немачком језику (у то време лингва франка (lingua franca) физике) у коме описује Бозеов модел и објашњава његове последице. Бозе-Ајнштајнова статистика сада описује скупове таквих, идентичних честица, целобројног спина, познатих као бозони. Бозе-Ајнштајнов кондензат је феномен предвиђен 1920., од стране Бозеа и Ајнштајна, заснован на Бозеовом раду о статистичкој механици фотона, који је потом био формализован и генерализован од стране Ајнштајна. Први такав кондензат у алкалним гасовима произвели су Ерик Корнел и Карл Вајман (Eric Cornell и Carl Wieman) 1995. године на Универзитету Колорадо, мада је Бозе-Ајнштајнова кондензација била опажана у суперфлуидном хелијуму-4 још од 1930их. Ајнштајнове оригиналне скице ове теорије биле су поново откривене августа 2005. у библиотеци Лајденског универзитета.
Ајнштајн је такође припомогао Ервину Шредингеру у развоју квантне Болцманове дистрибуције, мешавине класичног и квантно механичког гасног модела, мада је схватио да ће то бити мање значајно од Бозе-Ајнштајново модела и одбио је да његово име буде укључено у овај рад.
[уреди] Ајнштајнов фрижидер
Године 1926, Ајнштајн и његов бивши студент Лео Силард (Leó Szilárd) заједнички су патентирали Ајнштајнов фрижидер. УС патентни биро је наградио Ајнштајна и Лео Силарда за овај фрижидер,11. новембра 1930. Патент покрива термодинамичке циклусе расхлађивања, који омогућавају хлађење без покретних делова, на константном притиску, са топлотом као јединим улазом. Расхладни циклуси користе амонијак, бутан и воду.
[уреди] Други светски рат
Када је Адолф Хитлер дошао на власт у јануару 1933., Ајнштајн је био гостујући професор на Принстонском универзитету, положај који је он преузео у децембру 1932, на позив америчког предавача Абрахама Флекснера. У 1933. години, нацисти доносе „Закон о рестаурацији цивилне службе“ који присиљава све универзитетске професоре Јевреје да напусте њихов посао, и током 1930-их води се кампања да се Ајнштајново дело етикетира као “јеврејска физика”, насупрот „немачкој“ или „аријевској“ физици, коју предводе Нобелови лауреати Филип Ленард (Philipp Lenard) и Јоханес Старк (Johannes Stark). Подржани од стране СС-а, поборници “Немачке физике” објављују на све стране памфлете и књиге у којима оцрњују Ајнштајнове теорије и покушавају да ставе на црне листе немачке физичаре који поучавају ове теорије. Ајнштајн се одриче свога пруског држављанства и остаје у Сједињеним Државама, где му је дата стан на стално коришћење. Он прихвата положај на новоформираном Институту за напредне студије (Institute for Advanced Study) у Принстону, Њу Џерси, где се концентрише на развој Уједињене теорије поља (видети испод). Ајнштајн постаје амерички држављанин 1940, мада још увек задржава и швајцарско држављанство.
У 1939, окуражен од стране Силарда, Ајнштајн шаље писмо председнику Америке Френклин Делано Рузвелту заузимајући се за проучавање нуклеарне фисије у војне сврхе, због страха да би нацистичка влада Немачке могла да буде прва која ће произвести нуклеарно оружје. Рузвелт почиње са малом истрагом у вези са овим проблемом која ће са временом прерасти у масивни Менхетн пројект . Ајнштајн лично није био укључен у овај пројекат стварања прве атомске бомбе, али је ипак, према тврђењу Линуса Паулинга, касније зажалио што је потписао ово писмо.
Међународни спасилачки комитет (International Rescue Committee) био је основан 1933, на захтев Алберта Ајнштајна, са циљем да се помогну противници Адолфа Хитлера.
[уреди] Уједињена теорија поља
Ајнштајнови истраживачки напори, након развитка опште релативности били су примарно састављени од дугачке серије покушаја да уопшти још више своју теорију гравитације са намером да уједини и поједностави основне физичке законе, посебно законе гравитације и електромагнетизма. У 1950., он описује тај рад, који назива Уједињеном теоријом поља, у једном чланку објављеном у Сајентифик Американ (Scientific American) научном часопису. Ајнштајн је вођен својом вером у јединствено порекло целог сета физичких закона.
Ајнштајн је постајао све више изолован у овим својим истраживањима уопштене теорије гравитације и његови напори су у коначном остали безуспешни. Конкретно, његова потрага за уједињењем фундаменталних сила игнорисала је рад заједнице физичара у већини (и обрнуто), где је посебно значајно откриће јаких и слабих нуклеарних сила, које нису схватане као независне све до отприлике 1970, што је петнаест година после Ајнштајнове смрти. Ајнштајнова тежња за уједињењем закона физике под једним јединим моделом преживела је до данашњих дана кроз намеру да буде изграђена једна нова Велика уједињујућа теорија. (Grand unification theory).
[уреди] Позне године
У 1948. години Ајнштајн је један од чланова оснивачког комитета који ће прерасти у Брендис универзитет (Brandeis University). Ајнштајнов портрет начинио је Јусуф Карш 11. фебруара исте године. 1952., Израелска влада предлаже Ајнштајну да преузме дужност председника. Он одбија ову понуду, а интересантно је да је то једнини случај да је неком држављанину Сједињених држава било понуђен положај председника неке стране државе. Ово Ајнштајново одбијање можда има неке везе са његовим неодобравањем неких делова израелске политике током рата за независност. У писму који је он потписао, заједно са другим истакнутим Јеврејима у Сједињеним државама он критикује Ослободилачку партију коју води Менахем Бегин (Menachem Begin) због „наци-фашистичких“ метода и филозофије. Тридесетог марта 1953., Ајнштајн објављује прерађену Уједињену теорију поља.
Он умире у 1:15 после поноћи у Принстонској болници у Принстону, Њу Џерси, 18. априла, 1955., у својој 76. години живота. Узрок смрти је било унутрашње крварење, изазвано прскањем анеуризма аорте. Његова Уопштена теорија гравитације (Generalized Theory of Gravitation) остаје тако недовршена. Једина особа присутна у тренутку његове смрти била је једна медицинска сестра, која је рекла да је он непосредно пред смрт промрмљао неколико речи на немачком које она није разумела. Био је кремиран без церемоније, истога дана кад је и умро, у Трентону, Њу Џерси, што је било у складу са његовим жељама. Његов пепео је потом расут на отвореном простору.
Доктор Томас Штолц Харви извршио је аутопсију над Ајнштајном, при чему је одстранио и сачувао његов мозак. Харви није нашао ништа неуобичајено на његовом мозгу, али 1999., у новој анализи коју је урадио тим са Мек Мастер универзитета (McMaster University) откривено је да његов темени оперкулум (operculum) регион недостаје и да је, као конпензација томе, његов доњи паријетални режањ (parietal lobe) 15% већи него што је нормално. Доњи паријетални режањ је одговоран за математичко мишљење, визуелну спознају простора, и сликовито приказивање покрета. Ајнштајнов мозак такође је садржавао 73% више глајалних ћелија од просечног мозга.
[уреди] Веровања
[уреди] Религијски погледи
Ајнштајн је био почасни члан Рационалистичког новинског удружења, почев од 1934. и био је велики поклоник Етничке културе. Био је члан и саветодавног већа Првог удружења хуманиста Њујорка.
[уреди] Изјаве о религији
Као одрастао човек он је називао своју религију „космичким религиозним осећајем“.
У „Свету како га ја видим“ он је написао: “Тешко ћете наћи бар једног међу сортом дубоких научничких умова без нарочитог религиозног осећања које је његово лично. Али то је другачије од религије наивног човека.”
“Најпосле, Бог је биће од кога траже нечију жељу да награди и нечији страх да казни, сублимација осећања блиским онима које гаји дете према своме оцу, биће у односу на које неко стоји до одређене мере у личном односу, маколико дубоко то било обојено са страхопоштовањем.”
“Али научник је опседнут осећајем за универзалну каузалност. Будућност је, за њега, до сваке ситнице једнако неопходна и одређена као и прошлост. Нема ничег божанског у моралности, то је чисто човекова ствар. Његов религиозни осећај узима форму усхићене задивљености пред хармонијом природних закона, који откривају интелигенцију такве надмоћности да, у поређењу са тим, све систематско размишљање и деловање људских бића је сасвим безначајна рефлексија.”
Одазивајући се на телеграмско питање њујоршког Рабина Херберта С. Голдштајна, 1929: „Да ли ви верујете у Бога? Стоп. Одговорите ми у 50 речи.“, Ајнштајн одговара „Ја верујем у Спинозиног бога, који открива самог себе у законитој хармонији света, али не у Бога чији је властита брига вера и чињење људских бића.“ Ајнштајнов одговор садржавао је само 25 (немачких) речи. Спиноза је био натуралистички пантеиста.
[уреди] Научна филозофија
У “Копенхагенском тумачењу”, део (1.3.2.) изнад, наведена је примедба о неслагању у погледу Ајнштајнове тренутне позиције у односу на квантну теорију. Чувена изјава "Бог се не игра коцком" често је коришћена да подржи мишљење већине како се њему није свиђала ова теорија због њеног индетерминизма.
Други наводе случајеве за један другачији поглед на ово питање. Они напомињу да се изјава о “коцки”, из 1926, појављује у време када је квантна теорија тек у првој годнини свога открића и да у следећих 30 година његовог живота тешко би се могао наћи неки његов сличан коментар о овоме. Уместо тога Ајнштајн се концентрише на концептуално независан проблем “непотпуности” квантне механике. Његово указивање на “непотпуност” исказано је у његовом ЕПР чланку из 1935, као и у “Регистрациона трака Гајгеровог бројача” мисаоном експерименту из 1949 (видети део 1.3.2.2.). Додатна потврда против “Ајнштајн-детерминиста” виђења је и Паулијева изјава: “он (Ајнштајн) "одбија” да је икада користио као критеријум за прихватљивост неке теорије питање 'Да ли је она ригорозно детерминистичка?'".
У корист детерминистичког виђења су следеће Ајнштајнове изјаве:
Као и:
Његова приврженост Шопенхауеру требало би такође да се цитира:
Ајнштајн је веровао да сваки истински теоретичар увек заузима и позицију метафизичара без обзира шта радио:
Следећа општа оцена је дата од стране његовог колеге Натана Розена:
[уреди] Политички погледи
Ајнштајн је за себе сматрао да је пацифиста и хуманиста, а у каснијим годинам и демократски социјалиста. Он је једном рекао, „Ја мислим да су гледишта Махатме Гандија највише просветитељска од гледишта свих политичких личности нашег времена. Ми треба да стремимо ка томе да чинимо ствари које су у његовом духу, не користећи насиље у борби за нашу ствар, и не учествујући у било чему за шта мислимо да је зло.“ Дубоко инпресиониран Гандијем, Ајнштајн је једном о Гандију рекао, "Генерације које долазе тешко ће моћи да поверују да је такав човек од крви и меса икада ходао по овој планети." Ајнштајнова гледишта понекад су била контроверзна. У чланку из 1949 године, под насловом "Зашто социјализам?", Алберт Ајнштајн описује „грабежљиву фазу развоја човечанства“ на примеру хаотичног капиталистичког друштва, као извора зла које ће да надвлада. Он не одобрава тоталитарне режиме у Совјетском Савезу или другде, и износи аргументе у прилог демократском социјалистичком систему који треба да комбинује планску економију са дубоким поштовањем за људска права. Ајнштајн је био саоснивач Немачке демократске странке и члан AFL-CIO удруженог са Америчким савезом наставника.
Ајнштајн је у великој мери био укључен и у Амерички покрет за људска права. Био је близак пријатељ са Полом Робесоном (Paul Robeson) преко 20 година. Ајнштајн је био члан неколико група за људска права (укључујући принстонски одељак NAACP-а) од којих су многе биле под вођством Пола Робесона. Он је заједно са Полом Робесоном био ко-председник Америчког крсташког похода за заустављање линчовања . Када је Дибоа (W. E. B. DuBois) ,током Макартијеве ере, у својој 80-тој години био оптужен да је комунистички шпијун, Ајнштајн се добровољно пријавио да на овоме суђењу сведочи у корист његовог карактера. Овај процес је распуштен убрзо након што је саопштено да ће се Ајнштајн на њему појавити у овом својству. Ајнштајнове речи да је "расизам највећа болест Америке" често су цитиране.
Амерички Федерални истражни биро држао је у својим архивама 1427 фасцикли о Ајнштајновим активностима и препоручавао је да му се забрани усељење у Сједињене државе, по основу Акта о искључењу странаца, наводећи да Ајнштајн "верује у, саветује, брани или поучава доктрине које, у законском смислу, као што је судски доказано у другим случајевима, могу изазвати незаустављиво срљање државе ка анархији, што би имало за резултат постојање државе само на папиру'". Поред осталих оптужби Ајнштајну се ставља на терет такође и да је "био члан, покровитељ, или у вези са тридесет четири комунистичка покрета између 1937 и 1954 и да је такође био почасни председник три комунистичке организације". Многи од докумената из ових фасцикли нису ни били написани од стране ФБИ-а, него су представљали дојаве ФБИ-у које су биле послате углавном од стране грађанских политичких групација.
Ајнштајн је био противник тиранског облика владавине и због тог разлога (и јеврејског порекла) успротивио се и Нацистичком режиму и напустио је Немачку убрзо након што је он дошао на власт. У исто време, Ајнштајнов нећак Карл Ајнштајн (Carl Einstein) који је био анархиста, делио је са њим многа његова гледишта, и борио се против фашизма у Шпанском грађанском рату. Ајнштајн је у почетку био присталица стварања атомске бомбе, не желећи да се Адолф Хитлер дочепа овога оружја први. Да би се у томе осигурао он је заједно са Лео Силардом, (Силард је вероватно и написао ово писмо) упутио писмо председнику Америке Френклин Делано Рузвелту, датирано 2. августа 1939, непосредно пред почетак II светског рата, у којем су га охрабривали да започне програм стварања нуклеарног оружја. Рузвелт је на то одговорио успостављањем комитета за истрагу употребе уранијума као оружја, што је за пар година довело до стварања Менхетн пројекта.
По завршетку рата, међутим, Ајнштајн је почео да се залаже за нуклеарно разоружање и за светску владу: "Ја не знам како ће трећи светски рат бити вођен, али знам да ће се у четвртом светском рату људи тући тољагама и камењем."
Док је Ајнштајн подржавао ционизам у културолошком смислу, он је често изражавао резерве у погледу његове примене у смислу национализма. Током говора одржаног у Комодор хотелу у Њујорку, он је пред окупљеним светом рекао "Моја свест о суштинској природи Јудаизма одбија идеју јеврејске државе са границама, армијом, и одређеном мером земаљске власти ма како скромна она била. Ја се бојим да ће се унутрашње урушавање Јудаизма наставити." Он је такође потписао отворено писмо објављено у Њујорк Тајмсу у којем се строго критикује Менахем Бегин и његова националистичка Херут партија, посебно због третмана домородачких Арапа у Деир Јасин масакру (Deir Yassin massacre) од стране Херутове претходнице Иргун.
Успркос ове његове резервисаности, Ајнштајн је активно учествовао у успостављању Јеврејског универзитета у Јерусалиму, који је објавио (1930) књигу под називом О Ционизму: Говори и предавања професора Алберта Ајнштајна , која је иначе била део Ајнштајновог завештања овом универзитету. Касније, у 1952. години, Ајнштајну је понуђено да буде други председник тек створене државе Израел, али је он то одбио, рекавши да му за то фале неопходне радне способности. Ипак, Ајнштајн је био дубоко посвећен благостању државе Израел и јеврејског народа све до краја свог живота.
Алберт Ајнштајн је био у блиској вези са плановима за формирање, како га је штампа назвала " Од Јевреја спонзорисани без квоте (расне) универзитет" (a Jewish-sponsored non-quota university), из 19.августа 1946, као и са обавештењем о формирању Алберт Ајнштајнове фондације за више студије, Инц.( Albert Einstein Foundation for Higher Learning, Inc.) до 22. јуна 1947, када он повлачи своју подршку и не дозвољава фондацији коришћење његовог имена. Универзитет је отворен 1948 као Брендис универзитет (Brandeis University).
Ајнштајн се, заједно са Албертом Швајцером и Бертрандом Раселом, борио против нуклеарних бомби као и њихових тестова. Као његов последњи јавни акт, и само дан пре његове смрти, он је потписао Расел-Ајнштајнов манифест, који је довео до Пугвошеве конференције о науци и светским пословима (Pugwash Conferences on Science and World Affairs)
[уреди] Држављанство
Ајнштајн је по рођењу био немачки држављанин али је са 17 година, 28. јануара 1896, на властити захтев и уз одобрење оца, разрешен немачког држављанства. Следећих пет година био је лице без држављанства до 21. фебруара, 1901. када стиче швајцарско држављанство, којега се никада није одрекао. Стекао је пруско држављанство 14. априла 1914. када је ступио у пруску цивилну службу. Због политичке ситуације и прогона Јевреја у нацистичкој Немачкој, у марту 1933. је напустио цивилну службу, чиме је изгубио и пруско држављанство. Првог октобра 1940. године Ајнштајн је постао држављанин Сједињених Америчких Држава и до смрти је остао двојни држављанин (САД и Швајцарске).
[уреди] Популарност и утицај на културу
Према "Рангирању најутицајнијих личности у историји", он је "највећи научник двадесетог века и један од најсупериорнијих интелектуалаца свих времена"". Ајнштајнова популарност је такође довела до широко распрострањеног коришћења његових слика у сврху рекламирања и продавања робе, укључујући и регистрацију “Алберта Ајнштајна” као заштитног знака.
[уреди] Забава
Алберт Ајнштајн је постао субјект многобројних новела, филмова и играних комада, укључујући Жан-Клод Кариерову француску новелу из 2005, “Ајнштајне молим вас” (“Einstein S'il Vous Plait”), Николас Регов филм “Безначајност” (Insignificance), Фред Шеписијев филм И. Ку. (I.Q.) (где га је глумио Волтер Матау. Алан Лајтманову новелу “Ајнштајнови снови”, и Стив Мартинов комични комад “Пикасо на Лапен Агилу” (Picasso at the Lapin Agile). Он је био и субјект Филип Гласове опере из 1976 “Ајнштајн на плажи”. Његова хумористичка страна такође је тема и Ед Мецгерове монодраме “Алберт Ајнштајн практични Бохемијанац”.
Он је такође често коришћен као модел за осликавање ликова лудог научника или расејаног професора у разним делима и романима, пошто његов карактер и препознатљива фризура сугеришу ексцентричност, или чак и лудило, због чега је нашироко копиран или карикиран. Сарадник часописа Тајм, Фредерик Голден, реферисао је о Ајнштајну као о “Остварењу снова свих карикатуриста”.
На Ајнштајнов 72. рођендан, 1951, фотограф УПИ-ја (United Press International) Артур Сасе (Arthur Sasse) покушавао је да га наговори да се насмеши у камеру. Пошто је то већ учинио много пута тог дана, Ајнштајн је уместо осмеха исплазио свој језик. . Ова слика постала је икона поп културе због њеног контраста генијалног научника који се приказује у моменту своје лакомислености. Јаху Сириус (Yahoo Serious) аустралијски стваралац филмова, користио је ову фотографију као инспирацију за свој намерно анахронистички филм “Млади Ајнштајн”. Ова слика је такође коришћена као постер у Британији као део едукативног програма о дислексији, на којем је постојала ниска постера великих научника, мислилаца и уметника и вођен је разговор о неоснованим тврђењима да су они имали дислексију.
[уреди] Спекулације и контроверзе
Постоји безброј спекулација којима се сугерише да је Ајнштајн био слаб студент, спор у учењу, или да је имао неки облик аутизма (као што је Високо-функцијски аутизам (High-functioning autism), или Аспергеров синдром (Asperger syndrome), дислексија, или недостатак пажње услед хиперактивне неусредсређености (attention-deficit hyperactivity disorder). Према биографији коју је написао Абрахам Паис (Abraham Pais) (страна 36, између осталих), све ове спекулације су неосноване. Неки истраживачи периодично су давали другачија тврђења, али већина историчара и доктора су сумњичави по питању ретроспективне медицинске дијагнозе, посебно код комплексних обољења, а у случају АДХД ради се и о контроверзном стању здравља. Испитивања Ајнштајновог мозга након његове смрти нису дала никакав пресудан доказ за било које од ових стања.
Често понављано говоркање да је Ајнштајн у току његовог школовања имао слабу оцену из математике је нетачно. Напротив, Ајнштајн је увек показивао велики таленат из математике. А када је стекао своју матурску диплому имао је највеће могуће оцене (6/6) управо из алгебре, геометрије и физике. Систем оцењивања у Швајцарској, где је “6” најбоља оцена можда је могао изазвати конфузију у поређењу са немачким системом где је “1” најбоља оцена. Када је имао 15 година, међутим, Алберт Ајнштајн је добио слабе оцене из историје, језика и географије. .
 Што се тиче Ајнштајновог закаснелог развоја говора (ово је само по себи аргумент против спекулација да је имао Аспергеров синдром јер клинички опис овог синдрома не укључује закаснели развој говора), поједини спекулишу да је он имао врсту изборне немости (elective mutism), па је због тога одбијао да говори док није био у стању да саставља комплетне реченице. Мада се ова верзија уклапа са профилом осетљивог перфекционисте (када је Ајнштајн проговорио, он би обично меко “увежбавао” оно што би хтео да каже пре него што би то јасно и гласно и изговорио), то се због нечега повезује са селективном немошћу. Као што је сада познато, то се више не сматра стањем добровољне ћутљивости већ се повезује са појединцима који имају вербалне способности али нису у стању да говоре у одређеним социјалним ситуацијама. Ово се не може применити на Ајнштајна који није могао да говори уопште до времена када је то почео да чини.
[уреди] Почасти и признања
Ајнштајн је постхумно примио велики број признања. На пример:
Међу многим стварима које су назване по Ајнштајновом имену су:
[уреди] Ајнштајнови радови
Ајнштајн је током свог живота објавио преко педесет научних радова. Такође је објавио и неколико радова који се не баве науком, укључујући О ционизму (1930), Зашто рат? (1933, заједно са Сигмундом Фројдом као ко-аутором), Свет како га ја видим (1934), и Изван мојих позних година (1950).

Summary:
Алберт Ајнштајн (нем. Albert Einstein) је био теоријски физичар, један од највећих умова и најзначајнијих личности у историји света. Рођен је у 14. марта 1879. године у Улму, у Немачкој, а преминуо је 18. априла 1955. године у Принстону у Њу Џерзију, у Сједињеним Америчким Државама.
Алберт Ајнштајн је формулисао Специјалну и Општу теорију релативности којима је револуционисао модерну физику. Поред тога, допринео је напретку квантне теорије и статистичке механике. Иако је најпознатији по теорији релативности (посебно по еквиваленцији масе и енергије E=mc2), Нобелова награда за физику му је додељена 1921. године за објашњење фотоелектричног ефекта (рада објављеног 1905. у Annus Mirabilis или „Години чуда“) као и за допринос развоју теоријске физике. У народу, име „Ајнштајн“ је синоним за човека високе интелигенције или за генија.
Предмет његових истраживања су биле Капиларне силе, Специјална теорија релативности (којом је ујединио законе механике и електромагнетике), Општа теорија релативности (уопштење Специјалне теорије којим обухваћено убрзано кретање и гравитација), космологија, статистичка механика, Брауново кретање, критична опалесценција, вероватноћа електронских прелаза у атому, проблеми пробаблистичке интерпретације квантне теорије, термодинамика светлости при малој густини зрачења, фотоелектрични ефекат, Фотолуминисценција, Фотојонизација, Волтин ефекат, секундарни катодни зраци, закочно зрачење, стимулисана емисија зрачења, уједињене теорије поља, унификација базичних физичких концепата преко њихове геометризације итд.


[уреди] Географија
[уреди] Положај
Бања Лука је смјештена на обалама Врбаса, на мјесту гдје ова ријека губи особине планинске ријеке и улази у низију на свом путу ка ушћу у Саву. Већи дио подручја Бање Луке припада сливу Врбаса, а мањи дио на западу сливу ријеке Гомјенице. Врбас тече средином града и на ужем градском подручју прима притоке Сутурлију, Црквену и Врбању.
Средишњи дио града лежи на надморској висини од 163 m и окружен је терцијарним брежуљцима. Према различитим геоморфолошким, геолошким и хидрографским особинама које су значајне за локацију постојећих и будућих цјелина града, подручје Бање Луке се може подијелити на 4 цјелине: равно дно котлине, алувијалне терасе, брда која окружују котлину и Динарске планине на југу. На југозападу подручја се уздиже планина Мањача, а на југоистоку планина Чемерница.
Град се, пратећи ток Врбаса, развијао низводно, а стамбена насеља која су се градила послије Другог свјетског рата и земљотреса 1969. развијала су се у ширину према брдима која окружују Бању Луку.
Територија града (некада општине) Бања Лука граничи се са општинама: Градишка, Лакташи, Челинац, Кнежево, Мркоњић Град, Рибник, Оштра Лука и Приједор.
[уреди] Геолошке особине и земљишта
Подручје равничарског дијела захвата равница Бањалучког поља и долине притока Врбаса и Сане (Врбања, Гомјеница итд.), на надморској висини око 150 m. Квартарне наслаге глина, иловача, силикатни пијескови и шљункови, су благо заталасани терени, који представљају прелаз из долинског у брдски терен. Подручје побрђа (150-600 m) граде стијене дијабаз-кречњачке формације. Тај простор карактерише јако наборан рељеф, који је услов за образовање доминантних киселих смеђих земљишта. Подручје планинских масива (надморске висине 400-1.338 m) на јужном дијелу територије града грађено је од кречњачких и доломитних формација.
Доминантна земљишта бањалучке територије (преко 90%) спадају у ред аутоморфних земљишта, међу којима су најприсутнија смеђа (камбична) земљишта, а затим и елувијално – илувијална, илимеризована земљишта. Хидроморфна земљишта распрострањена су на мањој територији, а међу њима су најзначајнија псеудоглејна и алувијална земљишта.
[уреди] Клима
Клима Бање Луке је умјерено континентална уз утицај климе панонског појаса. Средња годишња температура је 10,7 °C, средња јануарска 0,8 °C, док је средња јулска 21,3 °C. Средња годишња облачност износи 62%. На климу знатно утичу географски положај града (котлина), Врбас са притокама те урбанизација градског подручја.
[уреди] Историја
На ширим просторима града откривена су богата археолошка налазишта која говоре о прастановницима простора око Врбаса. Први познати становници били су Илири и Келти.
О боравку Римљана свједоче бројни артефакти пронађени на разним локалитетима у близини данашње Бање Луке. Римљани су први открили љековита својства минералних вода на извориштима у околини града — Горњем шехеру, Слатини и Лакташима.
У то вријеме Бања Лука се налазила на важном римском путу који је повезивао Сплит (лат. Spalatum) са Градишком (лат. Servitium/Serbinum). У данашњем срцу града, на мјесту где се сада налази културно-историјски споменик, тврђава Кастел, било је подигнуто римско војно утврђење Кастра, унутар којег се одвијао живот римског војног насеља.
Током VI и VII вијека, послије пропасти Римског царства, досељавала су се словенска племена. Од VII до XII вијека овим просторима је углавном господарила Византија. Повремено су их заузимали и угарски краљеви, а у IX вијеку ријека Врбас (или Уна) је била западна граница Србије. У првој половини XII вијека територјом данашње Бање Луке владао је први босански бан Борић.
О средњовјековном животу у околини Бање Луке свједоче многе повеље и записи издати у градовима Врбашке и Земљаничке жупе, као и значајни остаци утврђених градова из периода од XIII до XV вијека у кањону Врбаса и на простору сјеверно од данашњег града, у Лијевчу и Поткозарју. Врбашки град се први пут спомиње 1224. године, жупа Земљаник 1287, Котор (Котор Варош) 1323, Звечај 1404, а Бочац 1446. Крајем XIV вијека овим просторима (тзв. Доњим крајима) је владао краљ Твртко, а почетком XV вијека моћни феудалац Хрвоје Вукчић.
Град се под данашњим именом први пут помиње 1494. године када угарски краљ Владислав II Јагелонац, у повељи упућеној локалним заповједницима, наводи име Јураја Микулашића као каштелана Бање Луке. Вјерује се да је ово име настало од ријечи „бан“ и „лука“, при чему је лука је означавала ливаду у близини воде.
[уреди] Отоманска и аустроугарска власт (од XVI до XX вијека)
Турци Османлије су освојили Бању Луку 1521. године. У периоду од 1579. до 1587. године Ферхат-паша Соколовић је изградио чаршију на идеалном простору за развој насеља, на ушћу ријеке Црквене у Врбас. Тада је подигнуто 216 јавних грађевина, од којих су најпознатије: Џамија Ферхадија, караван-сарај, око 200 занатских и трговачких дућана, те хамбари за жито. Године 1583. Бања Лука је постала сједиште Босанског пашалука, што је била све до 1639. године.
У својих 500 година постојања Бања Лука је била поприште многих сукоба. У вријеме аустријско-турских ратова била је више пута пустошена, а њено становништво побијено или растјерано. Нарочито је значајна битка која се водила око бањолучке тврђаве 1773. године у којој су обје стране претрпиле велике губитке. Бању Луку су поред војничких похода пустошиле и велике епидемије куге, од којих је највећа била она између 1813. и 1816. као и чести разорни земљотреси.
Крајем турске владавине град је имао 1.126 кућа од којих су 103 биле у српској вароши. Овај период бањолучке прошлости обиљежио је и Васа Пелагић, управник Српскоправославне богословије, прве средње школе у Босни. Пелагић је за школске потребе и ради ширења просвјете у народу штампао 1867. године у Београду „Руковођу за српско-босанске, херцеговачке, старосрбијанске и македонске учитеље“. Примио је чин архимандрита да би заштитио Богословију у Бањој Луци од противника из редова све три вјере, којима се није допадао његов слободоуман школски програм.
Године 1878. Бању Луку је окупирала Аустро-Угарска. Иако је за вријеме турске власти била административни центар регије, Бања Лука је аустроугарску окупацију дочекала као заостало оријентално насеље са мање од 10.000 становника. Под новом влашћу град је значајно напредовао. Добио је нове саобраћајнице, водовод, канализацију, електричну расвјету, а развијале су се и привреда и трговина. Жељезничким путем се извлачило дрвно богатство, које се пласирало даље у све крајеве „Двојне монархије“.
За вријеме аустроугарске владавине отворена је и гимназија („Велика реалка“), фабрика дувана и дрвопрерађивачко предузеће „Босна холц“.
Најзначајнији Бањолучанин тог времена је свакако писац и народни трибун Петар Кочић, рођен у оближњим Стричићима на планини Мањачи, који је оставио велики и трајни печат у културном и политичком животу овог краја, као и у српској књижевности уопште.
[уреди] Ослобођење и савремено доба (XX вијек)
За почетак Првог свјетског рата везана је једна занимљивост. Наиме, по објављивању рата Србији, Аустро-Угарска је у Бањој Луци похапсила све виђеније Србе и оптужила их за велеиздају. Слободу за њих је успио да издејствује Алфонсо XIII, тадашњи краљ Шпаније, и то преко своје мајке, Марије Кристине, која је била поријеклом са аустријског двора. Захвална Бања Лука и данас има улицу у самом центру града која носи име овога владара. Аустро-Угарска власт у Бањој Луци окончана је уласком српске војске у град 21. новембра 1918. године.
У доба Краљевине Југославије град се убрзано развијао, поготово за вријеме управе енергичног и предузетног Бана Светислава Тисе Милосављевића, првог бана тадашње Врбаске бановине. Тада су изграђене зграде Хипотекарне банке, Банске управе, Банског двора, Соколског дома, Хигијенског завода, Народног позоришта Врбаске бановине и цркве Свете тројице, која је срушена у њемачком бомбардовању (данас храм Христа спаситеља). Отворен је велики број нових школа, Етнографски музеј Врбаске бановине, изграђен је градски мост, те подигнут Градски парк. Све то је утицало и на процват културног живота Бање Луке.
Напредак града зауставио је Други свјетски рат и њемачко бомбардовање 9. априла 1941. са великим разарањима, а потом и савезничко бомбардовање 1944. У Другом свјетском рату Бања Лука је била у оквиру Независне Државе Хрватске. Многе српске и јеврејске породице су протјеране, а неке од њих су завршиле у концентрационом логору Јасеновац. Некада бројна јеврејска заједница (углавном Сефарда) у Бањој Луци готово сасвим је нестала.
Припадници "Поглавниковог тјелесног сдруга" (Павелићеве гарде) и VIII усташке бојне (батаљона), починили су у зору 7. фебруара 1942. у бањолучким насељима Дракулић, Шарговац и Мотике, један од највећих злочина на простору тадашње Независне Државе Хрватске. У овом масакру хладним оружјем је убијено око 2.300 Срба, већином стараца, жена и дјеце. Починиоце овог покоља предводио је натпоручник (капетан) Јосип Мислов у пратњи петрићевачког жупника, фратра Вјекослава Филиповића.
Порушен и осиромашен, град је ослобођен 22. априла 1945. Године 1961. на оближњем Бањ брду подигнут је споменик у знак сјећања на неколико хиљада крајишких бораца који су погинули у Другом свјетском рату.
Најтежи ударац у послијератном периоду (СФРЈ) граду је задао катастрофални земљотрес 1969. године, након којег град коначно добија свој препознатљиви изглед и значај. Година 1969. дубоко је урезана у историју града и свијест становништва. Најразорнији удар погодио је град 27. октобра 1969. године. Почело је у ноћи 26. октобра у 2.55 ч. јаким „претходним ударом“; подрхтавање се наставило до 8.53 ч. када је град погодио земљотрес јачине 8° Меркалијеве скале, односно 6° Рихтерове скале с епицентром у самом центру града (гдје се данас налази зграда робне куће „Боска“). Захваљујући правовременим мјерама, број људских жртава је сведен на минимум (15 погинулих, а близу 1.000 рањених). Материјална штета је била огромна. Укупно је оштећено 112 привредних организација, 36.267 станова, 131 школска зграда, сви објекти културе, социјалне заштите, јавних служби. Медицински центар је до темеља срушен. Привреда је претрпјела значајне губитке. Након земљотреса је дошло вријеме велике обнове града, када је изграђено мноштво нових објеката и стамбених насеља.
За вријеме ратног сукоба на подручју БиХ (1992 – 1995) у Бањој Луци није било директних дејстава, али је дошло до значајних промјена у националној структури становништва. У град је дошао велики број избјеглих и расељених Срба, а из њега је исто тако избјегао велики број Хрвата и Бошњака. Поред тога, овај период бањолучке историје обиљежио је још један трагичан догађај. Од 22. маја до 19. јуна 1992. године у Клиници за дјечије болести у Бањој Луци умрло је 12 новорођенчади. Свима је кисеоник за инкубаторе био неопходан. Због прекида коридора кроз Посавину према Србији, усљед свакодневних борби, била је онемогућена достава кисеоника копненим путем, којим je Бања Лука до тада била снабдијевана. Једина могућност допремања кисеоника била је ваздушним путем, али је на снази била забрана летења изнад БиХ. Авион са боцама кисеоника је на батајничком аеродрому неколико дана чекао посебно одобрење за полијетање од Савјета безбједности. Упркос бројним апелима за помоћ, ово одобрење никада није стигло.
Оснивањем Републике Српске, град Бања Лука је постао њена највећа територијално политичка јединица и де факто главни град у којем су сједишта свих републичких институција. Подручје града се данас простире на површини од 1.239 km² коју насељава око 250.000 становника од којих преко 75�% живи у ужем градском подручју. Културно-образовном концепту града и региона печат дају Народни музеј, Народно позориште, Народна и универзитетска библиотека, кутурни центар Бански двор, Архив, Дјечје позориште, Умјетничка галерија, тринаест средњих школа и четрнаест високошколских установа.
[уреди] Политичко и административно уређење
Град Бања Лука је територијална јединица локалне самоуправе и има надлежности које су законом додијељене општини.
Органи власти у Граду Бањој Луци су:
Скупштина града је представничко тијело грађана, и орган одлучивања и креирања политике Града. Скупштина има 31 одборника. Одборници се бирају на непосредним локалним изборима, тајним гласањем, на период од четири године.
Градоначелник заступа град и врши извршну функцију у Граду Бањој Луци. Он руководи Административном службом града, и одговоран је за њен рад.
[уреди] Становништво и насеља
По посљедњем службеном попису становништва из 1991. године, општина Бања Лука је имала 195.692 становника, распоређених у 54 насељена мјеста.
Послије потписивања Дејтонског споразума подручје града Бање Луке у цјелини је ушло у састав Републике Српске.
[уреди] град Бања Лука, национални састав
[уреди] Привреда
До 1992. године Бања Лука је била снажан привредни центар са 63.000 запослених и развијеном индустријом. Национални доходак по глави становника износио је 2.850 америчких долара, а стопа запослености 32,6�%. Привредни развој града био је заснован на развоју индустрије, уз доминацију секундарног сектора у којем је било ангажовано 54�% укупног броја запослених.
Након четворогодишњих ратних дејстава привреда Бање Луке стагнира. Пропуштена је нова технолошка генерација а опрема, инсталирана прије рата, сада је застарјела. И најзад, покидане су традиционалне спољнотрговинске везе и изгубљени значајни купци и тржишта.
У посљедњих неколико година нагло се развија финансијски сектор и Бања Лука постаје финансијско средиште. У 2002. години почиње да ради новооснована Бањалучка берза. Ускоро се и акције највећих предузећа Републике Српске уврштавају на берзанску котацију. Међу њима се налазе акције Телекома Српске, Рафинерије уља Модрича, Бањалучке пиваре, Витаминке и многе друге. Појављују се инвеститори из Словеније, Хрватске и Србије, а потом и из Европске уније, Норвешке, САД, Јапана и Кине.
Осим берзе, у овом граду су смјештене и друге важне финансијске институције као што су Комисија за хартије од вриједности Републике Српске, Агенција за банкарство Републике Српске и Управа за индиректно опорезивање БиХ. Све то Бању Луку чини једним од најважнијих финансијских центара у земљи и требало би да представља основу за привредни развој овог краја.
[уреди] Образовање
Бања Лука је сједиште једне од двије високошколске установе чији је оснивач Република Српска - Универзитета у Бањој Луци. У тренутку оснивања (1975), у саставу Универзитета било је пет факултета: електротехнички, технолошки, машински, правни и економски и три више школе. Касније је основан и медицински факултет (1978. године), да би након формирања Републике Српске у Бањој Луци били основани пољопривредни (1992), шумарски (1993), филозофски (1993), архитектонско-грађевински (1995) и природно-математички факултет (1996), као и Академија умјетности (1999).
У Бањој Луци је смјештено тринаест средњих школа. Најстарија средњошколска установа је Гимназија, која је у 1995. години прославила сто година постојања, а ту су и: Грађевинска школа, Економска школа, Електротехничка школа „Никола Тесла“, Медицинска школа, Музичка школа „Владо Милошевић“, Пољопривредна школа, Техничка школа, Угоститељско-трговинско-туристичка школа, Школа ученика у привреди, Технолошка школа, Центар за образовање васпитање и рехабилитацију слуха и говора, те Центар „Заштити ме“.
Бања Лука има 29 основних школа и 16 вртића у оквиру Центра за предшколско васпитање и образовање.
[уреди] Култура
У вријеме Краљевине Југославије, односно управе Бана Милосављевића, бањолучко стваралаштво афирмише познате креаторе и аниматоре у области културе, који постављају највриједнија остварења на културну позорницу града.
Народно позориште и Етнографски музеј основани су исте, 1930. године. Први управник Музеја био је чувени сликар Шпиро Боцарић. У почетку осмишљен као етнографски, музеј с временом повећава фонд историјске и архивске грађе. Име Душана Митровића заузима почасно мјесто у позоришним аналима. Био је управник првог позоришног ансамбла који се састојао од десетак глумаца, међу којима су били Вјекослав Афрић и Владо Зељковић.
Недуго затим отворена је Народна библиотека, која сада има обиљежја народне и универзитетске библиотеке. Поред фонда од 250.000 књига библиотека располаже и са 3.500 уникатних примјерака књига велике вриједности.
Дјечије позориште је почело с радом 1960. године, а последњих година и ДИС — Позориште младих. Ту је и дјечији студио глуме "Рода", као и новоосновано Градско позориште "Јазавац".
Осим у Музеју савремене умјетности Републике Српске, дјела познатих мајстора могу се видјети и у галерији „Терзић“. Концерти, изложбе, промоције и други културни садржаји углавном се одржавају у Банском двору.
Најпознатије и најугледније културне манифестације у Бањој Луци су Кочићеви сусрети, Светосавска академија, Ђурђевдански фестивал и Фестивал градске и народне музике, Театарфест, Сајам књига, Демо-фест, Краткофил-фестивал кратког филма, Дани Владе С. Милошевића и др. Филмска остварења се емитују у биоскопу „Палас“ и мултиплексу „Козара“.
У Бањој Луци се сваке године одржавају двије вишедневне манифестације: „Бањолучке љетне игре“ и „Љето на Врбасу“.
У области културно-умјетничког аматеризма најактивнија су следећа друштва и удружења: „Веселин Маслеша“, „Пелагић“, „Чајавец“, српско пјевачко друштво „Јединство“, дјечји хор „Врапчићи“ и друга.
[уреди] Туризам
Како се град протеже обалама доњег тока Врбаса, на овим просторима риболов је веома старо занимање. Горњи ток Врбаса и цијели ток Пливе богати су разноврсном рибом (прије свих пастрмком, младицом и липљеном), а кањони ових ријека су и туристичке атракције.
Доњи ток Врбаса богат је рибом мирних вода: шараном, штуком и сомом. Изузев сјеверне стране, Бања Лука је окружена шумовитим брдима са разноврсном дивљачи. Ловишта срна се налазе на Мањачи и Чемерници, резервати медвједа у шумама код Масловара и Шипрага (општина Котор Варош), а језеро Бардача (код Српца) обилује барском дивљачи, претежно дивљим паткама и гускама.
Траписка шума познато је ловиште фазана и зечева, којих има и у резервату на подручју Поткозарја.
Захваљујући близини термоминералних извора (Лакташи, Шехер, Слатина, Кулаши...) Бања Лука има основне услове за развој бањско-рекреативног туризма. Ради љековитих својстава извори су коришћени и у доба Римљана, али до данас није завршена реконструкција и модернизација бањских лијечилишта са теренима за рекреацију и осталим садржајима савремене туристичке понуде.
Бања Лука је дуго словила као град зеленила са више од десет хиљада стабала, уређеним парковима, зеленим површинама и чувеним алејама. Планови везани за развој туризма подразумијевају санацију тврђаве Кастел и уређење обала Врбаса и зелених оаза у близини града (Бањ брдо, Шибови, Траписти и излетишта поред Врбање).
Поред добре природне основе за развој лова и риболова, те бањског, манифестационог и сеоског туризма, у Бањој Луци је у посљедње вријеме све популарнији и авантуристички туризам. Под тим се подразумијевају рафтинг, кајакаштво, планинарење, спелеологија, параглајдинг и сличне активности, за које ријека Врбас и њен кањон представљају идеалну локацију.
[уреди] Знаменитости
Зграда Градске палате и Банског двора
Симболи Бање Луке, изграђени су у „златно доба“ града у вријеме формирања Врбаске бановине на челу са Светиславом Тисом Милосављевићем. Радови на Банском двору почели су у марту 1931, а свечано отварање здања је било 8. новембра 1932. године. Диспозиције ових објеката су ријешене блоковским системом, са свјетларницима уз наглашено централно постављено степениште, смишљено и креативно, са задовољењем свих функција. Габарити обухватају углове улица, код којих се, излазећи фасадама на три стране, формирају затворени блокови. Ово архитектонско рјешење у себи садржи архитектонски израз обједињеног класицизма и елемената средњовјековног српског градитељства, са извученим и наглашеним пиластрима, те са декоративно обрађеним капителима и архиволтама које уоквирују полукружне отворе.
Саборна православна црква Христа спаситеља
Црква је израђена у српсковизантијском стилу, који се код нас јавља у архитектонској пракси крајем XIX и почетком XX вијека. Срушена је у Другом свјетском рату, а обнова је почела тек 1992. Црква је саграђена од најплеменитијег камена са Блиског истока тзв. травертин у бојама (црвени и жути) који настаје вулканским ерупцијама. На фасади храма налазе се портали, розете, стубови, крстови, бифоле и архиволте које су рађене од карарског бијелог мермера. Стубови (шест великих и четири мала) направљени су од гранита из мјеста Ђадоне, Сардинија. Иако њена унутрашњост још увијек није уређена, данас црква Христа спаситеља архитектонски представља једну од најљепших и највећих православних грађевина на Балкану.
Тврђава Кастел
Тврђава Кастел је најстарији историјски споменик у Бањој Луци. Налази се у средишњем дијелу града и доминира лијевом обалом Врбаса. У прошлости је Кастел био јако војничко утврђење са намјеном да брани котлину Врбаса од непријатељских налета. Тврђава је са свих страна опасана дебелим каменим зидовима, а у њеној унутрашњости, поред љетне позорнице, игралишта за дјецу и националног ресторана налази се Завод за заштиту културног и природног насљеђа РС, који ради од 1976. године.
Музеј савремене умјетности Републике Српске
Зграда старе жељезничке станице из 1891-1892. године (данас Музеј савремене умјетности РС) изведена је као монументално здање, са истакнутим средишњим улазом и бочним крилима на којима су такође репрезентативни портали, са лучним отворима богато украшених архиволти у приземљу, наглашеним профилисаним вијенцима и складним ритмом правоугаоних прозора на спрату, док је перонска страна првобитно имала тријем на челичним стубовима са украсним капителима. Грађена је у неоренесансном маниру, а позицијом је омогућила формирање првог градског трга везаног за Царски друм.
Народно позориште Републике Српске
Народно позориште Републике Српске у Бањој Луци основано је 1930. године као "Народно позориште Врбаске бановине" и од тада је важан носилац развоја драмске умјетности у граду, а и цијелој регији. Као и многе друге знаменитости у граду, зграда Народног позоришта изграђена је у вријеме бана Милосављевића.
Хипотекарна банка - Палата Републике Српске
Монументални објекат Хипотекарне банке изграђен је 1936. године, а у њему су, поред елемената Баухауса, наглашени и неокласицистички елементи. Двије бронзане фигуре крајишких сељака, које фланкирају репрезентативни портал, израдио је Володемер Захородњук. Од краја 2008. године је палата Републике Српске.
Господска улица
Крајем XIX вијека у Господској улици (улица Веселина Маслеше) подигнут је низ једноспратних неоренесансних зграда, а доцније и зграда са стилским елементима сецесије, намијењених трговини и становању. Већи број ових објеката сачувао се до данас и својим богатим украсима на вијенцима око прозора и балкона и са декоративним торњићима на угловима чини репрезентативну пјешачку зону у средишту града. Данас се у овим објектима дуж Господске улице налазе многе трговачке радње које нуде робу домаћих и свјетских произвођача.
Споменик Петру Кочићу
Споменик књижевнику и народном трибуну Петру Кочићу (1877—1916) налази се у централном Градском парку. Аутори споменика су Антун Аугустинчић и Вања Радауш. Споменик је завршен 1929., а постављен је и свечано откривен 6. новембра 1932. године.
Самостан Марија Звијезда
Изграђена је 1926. године. Старохришћански и романички елементи обликују огроман простор тробродне базилике на тачно промишљен, оригиналан начин, с обзиром на то да је средишња лађа дугачка шездесет, а широка 10 метара. Унутрашњост самостана одликује се смислом за уређење простора, њежним колоритом и необично умјетничким уобличењем. Заправо, тој цркви, која је већ 30 година и жупна црква, нема сличне у цијелој Босни.
Бањ брдо
Бањ брдо (некада Шехитлуци) је познато бањолучко излетиште, са којег се може видјети готово цијели град. На врху овог брда (431 m надморске висине) налази се споменик Крајишницима палим у Народноослободилачкој борби (1941—1945). Споменик је маузолејског типа (висине 13 m и дужине 24 m) и рад је једног од највећих југословенских кипара и мајстора меморијалне пластике, Антуна Аугустинчића. Бањ брдо доминира бањолучком котлином, а његов врх је удаљен 5 km од центра града.
[уреди] Спорт
Од бањолучких спортиста најпознатији су рукометаши који су свом граду донијели титулу европског првака у рукомету.
Успјехе су постизали и бањолучки боксери, стријелци, шахисти, падобранци, фудбалери, бициклисти, кајакаши, кошаркаши . . . са 12 олимпијских медаља (8 златних), 15 медаља са свјетских првенстава, 6 медаља са европских првенстава, 4 са универзијада, 11 са медитеранских игара и 39 са балканских првенстава. Бања Лука има једног клупског првака Европе (Рукометни клуб „Борац“ ), побједника Митропа купа (Фудбалски клуб „Борац“) те велики број екипних и појединачних шампионских титула у првенствима Југославије.
Данас је у Бањој Луци организовано и активно ради више од 100 спортских организација, савеза, спортско-рекреативних друштава и удружења у 22 спорта.
На подручју града постоји 69 спортских објеката. Најпознатији међу њима су: „Градски стадион ФК Борац“, те спортске дворане „Борик“ и „Обилићево“ које су заједно са кугланом „Борик“ у саставу јавне установе „Спортски центар Борик“.
[уреди] Саобраћај
На подручју Бање Луке најразвијенији вид саобраћаја је друмски, а поред њега, у употеби је и жељезнички, док је ваздушни саобраћај слабије развијен. Кроз град пролазе магистрални путеви М4 (Нови Град — Добој) и М16 (Градишка — Црна Ријека (Јајце)) , те неки мање значајни регионални и локални путеви.
Након периода стагнације у развоју саобраћајне инфраструктуре на подручју града и цијеле Републике Српске, у задњих неколико година ради се на модернизацији и реконструкцији путева. У току је изградња аутопута Бања Лука — Градишка (E-661) који веже Бању Луку са аутопутем Е-70 (Београд — Загреб). Планирана је и изградња мреже аутопутева, коју би поред наведеног чинили и правци Нови Град — Бања Лука, Бања Лука — Добој, Шамац — Добој, Шамац — Бијељина и Бања Лука — Купрес.
Поред бројних приватних превозника и шпедитера, друмски путнички и теретни саобраћај организују предузећа „Аутопревоз“, „Бањалукатранс“ и „Ротас“. Бањолучка привредна предузећа карактерише уситњеност капацитета режијског саобраћаја.
Жељезнички саобраћај се одвија на домаћој линији Добој — Бања Лука — Приједор — Нови Град — Добрљин и међународним линијама Загреб — Бања Лука — Сарајево — Плоче и Бања Лука — Шамац — Винковци — Београд.
Аеродром Бања Лука (у мјесту Маховљани, сјеверно од града) изграђен је 1985. године, али је за цивилни саобраћај отворен тек крајем 1997. Прва редовна путничка линија Београд — Бања Лука — Београд отворена је промотивним летом Југословенског аеротранспорта 2. марта 1998. године. С обзиром на неизграђено карго складиште у оквиру аеродрома теретни саобраћај још није успостављен.
[уреди] Медији
[уреди] Телевизијске станице
[уреди] Радио станице
и друге
[уреди] Дневна штампа
[уреди] Градови побратими и партнери
Бања Лука има потписан протокол о сарадњи са сљедећим градовима:

Summary:
Бања Лука или Бањалука је највећи и главни град Републике Српске и други по величини у Босни и Херцеговини. У данашњој политичко-територијалној организацији Републике Српске, која се састоји од општина и градова, град (раније општина) Бања Лука највећа је политичко-територијална јединица са 1.239 km² и представља политички, административни, финансијски, универзитетски и културни центар Републике Српске.
Бања Лука је некада била снажан привредни центар са 63.000 запослених и са развијеном машинском, текстилном, прехрамбеном, дрвопрерађивачком и електроиндустријом. Протекла ратна збивања (1992—1995) и послијератна друштвена транзиција узроковали су пропадање већине индустријских капацитета и тржишта.
У овом граду и његовој околини преплитале су се различите културе, обичаји и утицаји. Све то је оставило трага на архитектури појединих дијелова града, али и на великом броју културно-историјских споменика као свједока различитих епоха и људског стваралаштва.
Због многобројних зелених површина (паркова и алеја), Бања Лука је позната као град зеленила.