[redigera] Taxonomi och utbredning
Ladusvalan beskrevs av Linné i Systema Naturae 1758 som Hirundo rustica, med karakteriseringen H. rectricibus, exceptis duabus intermediis, macula alba notatîs. Hirundo är det latinska ordet för "svala" och rusticus betyder "lantlig". Denna art är den enda i släktet vars utbredning sträcker sig till Amerika, medan flertalet Hirundo-arter hör hemma i Afrika.
Det finns få taxonomiska problem inom släktet, men guineasvala (Hirundo lucida), som hör hemma i Västafrika, Kongobäckenet och Etiopien, behandlades tidigare som underart av ladusvalan. Guineasvala är något mindre än ladusvalan, har smalare blått bröstband och den adulta fågeln har kortare stjärtpennor. I flykten ser den också blekare ut undertill än ladusvalan gör. Det förs dock diskussioner kring ladusvalans uppdelning i underarter.
[redigera] Utbredning
Arten häckar över stora delar av norra halvklotet som längst söderut kring Hongkong och övervintrar i tropiska regioner på södra halvklotet i Sydamerika, Afrika, Indien, Sydostasien och nordvästra Australien. Dess vidsträckta utbredning innebär att ladusvalan inte är hotad, fastän det kan förekomma lokala minskningar av populationer på grund av specifika hot, som uppförandet av en internationell flygplats nära Durban.
Som kan förväntas av en långflyttare har fågeln förekommit som gäst på så skilda platser som Hawaii, Bermuda, Grönland, Tristan da Cunha och Falklandsöarna.
[redigera] Utbredning i Sverige
Ladusvalan är Sveriges vanligaste svala. Den häckar över hela landet ända upp till Torne lappmark i norr. Den är allmän i södra och mellersta Sverige, men mer sparsam i Norrland. De svenska ladusvalorna övervintrar i mellersta och södra Afrika och de återkommer till Sverige som den tidigaste svalan i slutet av april eller början av maj.
[redigera] Underarter och deras utbredning
Sex underarter av ladusvala är allmänt erkända. I Östasien har ytterligare ett antal alternativa former föreslagits, däribland saturata av Robert Ridgway 1883, kamtschatica av Benedykt Dybowski 1883 och mandschurica av Wilhelm Meise 1934. Med anledning av dessa formers osäkra giltighet, följer denna artikel framställningen hos Turner och Rose.
Förvånansvärt nog har DNA-analyser visat att ladusvalor från Nordamerika koloniserade Bajkalområdet i Sibirien, vilket är den motsatta riktningen för spridning mot den brukliga vad gäller Nordamerika och Eurasien.
[redigera] Utseende och läte
En adult hane av den europeiska nominatformen H. r. rustica är 17–19�centimeter lång inklusive 2–7�centimeter långa yttre stjärtpennor. Den har ett vingspann på 32–34,5�centimeter och väger 16–22�gram. Den har skimrande stålblå ovansida och rödbrun panna, haka och strupe, som avskiljs från de smustvita underdelarna av ett brett mörkblått bröstband. Den känns igen på att de yttre stjärtpennorna är mycket långa, vilket gör stjärten mycket djupt kluven. Ving- och stjärtpennorna är svarta, de båda mellersta stjärtpennorna enfärgade, de övriga med en vit fläck i inre fanet.
Honan liknar hanen, men de yttre stjärtpennorna är kortare, det blåa på ovansidan och bröstbandet är mindre glänsande och underdelarna är blekare. Honan har också mindre rödbrunt på strupen och pannan. Juveniler är brunare och har blekt rödbeiget ansikte och vitare underdelar. Den saknar också den adulta fågelns långa stjärtpennor.
[redigera] Dräktskillnader hos underarterna
[redigera] Förväxlingsmöjligheter med andra arter
Den karakteristiska kombinationen av ett rött ansikte och blått bröstband gör den adulta ladusvalan lätt att skilja från de afrikanska Hirundo-arterna. Det mörka bröstbandet är också den karaktär som särskiljer den från Australisk svala (Hirundo neoxena) som den vintertid har överlappande utbrednigsområde med på Nya Zeeland och i norra Australien och från kustsvala (Hirundo tahitica) som den vintertid har överlappande utbredningsområde med i de tropiska områdena av södra Asien. Den senare arten har också en kortare och mindre kluven stjärt. I Afrika kan den juvenila ladusvalans korta stjärtpennor orsaka förväxling med juvenila Guineasvala (Hirundo lucida), men den senare har smalare bröstband och mer vitt på stjärten.
[redigera] Läte
Ladusvalans sång är ett glatt kvittrande, som ofta slutar med su-siir med den andra tonen högre än den första men med sjunkande tonhöjd. Bland ropen finns witt eller witt-witt och ett högljutt splii-plink när fågeln är upphetsad. Varningslätena är bland andra ett skarpt siflitt för predatorer som katter och ett flitt-flitt för rovfåglar som lärkfalken. Ladusvalan är ganska tyst i vinterkvarteren.
[redigera] Biotop
Ladusvalan föredrar öppna landskap med låg växtlighet, såsom betesmarker, ängar och jordbruksmark, helst med vatten i närheten. Den undviker områden med mycket skog eller branter samt tättbebyggda platser. Att öppna byggnader, som lador, stall eller kulvertar, som ger häckningsplatser, och exponerade platser, som ledningar, takkrön eller nakna grenar att sitta på, finns tillgängliga är också viktigt i fågelns val av häckningsområde.
Den häckar på norra halvklotet från havsnivån till vanligen 2700 meter, men till 3000 meter i Kaukasus och Nordamerika , och saknas endast i öknar och de kalla nordligaste delarna av kontinenterna. Över en stor del av dess utbredningsområde undviker den stöder, och i Europa ersätts den i stadsområden av hussvalan. På Honshu är dock ladusvalan en mer urban fågel, medan rostgumpsvala (Cecropis daurica) ersätter den som den lantliga arten.
På vintern är ladusvalan kosmopolitisk i sitt val av biotop, och undviker endast täta skogar och öknar. Den är vanligast i öppna landskap med låg växtlighet, som savann och ranchland, och i Venezuela, Sydafrika och Trinidad och Tobago beskrivs den som särskilt dragen till brända eller skördade sockerrörfält och avfallet från sockerröret. Enskilda fåglar tenderar att återvända till samma vinterkvarter varje år och samlas från ett stort område för att sova gemensamt i vassruggar. Det har observerats att ladusvalan har häckat i de mer tempererade delarna av sin vinterutbredning, såsom bergen i Thailand och i centrala Argentina.
[redigera] Häckning
Hanen återvänder till häckningsområdet före honorna och väljer en boplats, som den sedan tillkännager för honor med cirklande flykt och sång. Hanens häckningsframgång är relaterad till längden på stjärtpennorna. Längre stjärtpennor är mer attraktiva för honan. Hanar med längre stjärtfjädrar lever i allmänhet längre och har mer motståndskraft mot sjukdomar. Honorna vinner därmed en indirekt fördel i styrka av denna form av urval, då längre stjärtfjädrar antyder en genetiskt starkare individ som kommer att producera avkomma med högre livskraft.
Hanar med långa stjärtpennor har också störra vita stjärtfläckar, och eftersom fjäderätande fågellöss föredrar vita fjädrar demonstrerar vita stjärtfläckar utan skador från parasiter häckningskvalitet. Det finns ett positivt samband mellan storlek på fläckar och antalet ungar som avlas varje säsong.
Båda könen försvarar redet, men hanen är särskilt aggressiv och revirhävdande. När de väl har bildats håller paren ihop för att häcka hela livet, men kopulationer utanför parförhållandet är vanliga, vilket gör arten genetiskt polygam men socialt monogam. Hanar vaktar honor aktivt för att undvika att bli bedragna. Hanen kan använda vilseledande varningsläten för att avbryta andra hanars försök att kopulera med hans partner.
Som dess namn antyder häckar ladusvalan typiskt inom tillgängliga byggnader som lador eller stall, eller under broar och bryggor. Boet är prydligt och har formen av en öppen, grund skål. Det redet placeras på en bjälke eller mot en lämplig vertikal utbuktning. Det uppförs av båda könen, men oftare av honan, av lerjord som samlas i näbbarna, klibbas ihop med saliv och fodras med gräs, fjädrar eller andra mjuka material. Ladusvalor kan häcka i kolonier där tillräckligt många boplatser av hög kvalitet finns tillgängliga. Inom en koloni försvarar varje par ett revir omkring redet, hos den europeiska underarten fyra till åtta kvadratmeter stort. Kolonierna tenderar att vara större i Nordamerika. Innan byggnader uppförda av människor blev vanliga häckade ladusvalan på klippväggar eller i grottor. Idag förekommer detta mer sällsynt.
Åtminstone i Nordamerika ingår ladusvalor ofta i ett mutualistiskt förhållande med fiskgjusar. Ladusvalor bygger sitt rede under ett fiskgjusbo och får därmed skydd mot andra rovfåglar som stöts bort av fiskgjusarna, som uteslutande äter fisk. Fiskgjusarna varnas om dessa rovfåglars närvaro av svalornas varningsläten.
Honan lägger två till sju, men vanligtvis fyra eller fem, vita ägg med rödaktiga fläckar. Äggen är 20�x�14�millimeter stora och väger 1,9�gram, varav 5 procent är skal. I Europa utför honan nästan all ruvning, men i Nordamerika kan hanen ruva upp till 25% av tiden. Ruvningen varar vanligen 14–19 dagar, och ytterligare 18–23 dagar förlöper innan ungarna är flygga. De flygga ungarna stannar hos, och utfodras av, föräldrarna i ungefär en vecka efter att de har lämnat boet. Tillfälligtvis kan fåglar under sitt första år från den första kullen medverka till att utfodra den andra kullen.
Ladusvalan mobbar inkräktare som katter eller hökar som kommer för nära boet, och flyger ofta mycket nära den som hotar. Adulta ladusvalor har få predatorer, men några tas av egentliga hökar, falkar och ugglor. Häckningsparasitism av kostarar i Nordamerika eller gökar i Eurasien är ovanlig.
Normalt förekommer två kullar. Det ursprungliga redet återanvänds för den andra kullen och repareras och återanvänds under de följande åren. Häckningsframgången är 90% och andelen överlevande flygga ungar är 70-90%. Genomsnittliga dödligheten är 70-80% under det första året och 40-70% för adulta fåglar. Fastän rekordåldern är över 11 år, överlever de flesta mindre än fyra år.
Ladusvalan har rapporterats hybridisera med stensvala (Petrochelidon pyrrhonota) och grottsvala (P. fulva) i Nordamerika, och hussvala (Delichon urbicum) i Eurasien. Korsningen med den senare är en av de vanligaste hybriderna bland tättingarna.
[redigera] Beteende och föda
[redigera] Födosök
Ladusvalan har liknande vanor som andra flygande insektsätare, däribland andra arter av svalor och de obesläktade seglarna. Den är ingen särskilt snabb flygare, med en uppskattad hastighet på omkring 11�m/s och en vingslagsfrekvens på ungefär 7-9 gånger varje sekund, men den har den nödvändiga manöverförmågan för att äta flygande insekter när den är i luften. Den ses ofta flygande relativt låg i öppna eller halvöppna områden.
Vanligen födosöker den 7-8�meter över grunt vatten eller marken. Ofta följer den djur, människor eller jordbruksmaskiner för att fånga störda insekter, men den plockar ibland byten från vattenytan, väggar eller växter. I häckningsområdena utgör stora flugor omkring 70% av födan. Bladlöss är också en betydesefull beståndsdel. I Europa tar dock ladusvalan färre bladlöss än hussvalan och backsvalan. I vinterkvarteren är steklar, särskilt flygmyror, viktiga inslag i födan. När de lägger ägg jagar ladusvalor i par, men bildar annars ofta stora flockar. Ladusvalan dricker genom att glida fram lågt över sjöar och floder och skopa upp vatten med sin öppna mun. Den badar på ett liknande sätt och doppar sig i vattnet en liten stund medan den flyger.
Svalor samlas på gemensamma sovplatser efter häckningen, ibland i tusental. Vassruggar uppskattas ofta. Fåglarna cirklar en masse innan de glider fram lågt över vassen. Vassruggar är en viktig källa till föda före och under flyttningen. Fastän ladusvalan flyttar dagtid och kan äta medan den flyger lågt över mark eller vatten, ger vassruggarna möjlighet att bygga upp eller fylla på fettlager.
[redigera] Status
Ladusvalan har en mycket stor utbredning, med en uppskattad världsvid omfattning på 10�million�kvadratkilometer och en population på 190 million individer. Globala populationstrender har inte kvantifierats, men arten anses inte närma sig trösklarna för kriteriet för populationsminskning på IUCN:s rödlista (det vill säga en minskning på över 30 procent på tio år eller tre generationer). Av dessa anledningar bedöms arten som "livskraftig" på IUCN:s rödlista från 2007, och har ingen speciell status i konventionen CITES som reglerar internationell handel med exemplar av vilda djur och växter.
Detta är en art som historiskt har gynnats kraftigt av skogsavverkning, som har skapat de öppna platser som den föredrar, och av mänsklig bosättning, som har givit den en stor mängd trygga häckningsplatser uppförda av människor. Det har skett lokala nedgångar i populationen på grund av användning av DDT i Israel på 1950-talet, konkurrens om boplatser med hussvalor i USA på 1800-talet, och en pågående gradvis nedgång i antal i delar av Europa och Asien på grund av intensifierat jordbruk, som minskar tillgången till insekter. Å andra sidan har populationen ökat i Nordamerika under 1900-talet med ökad tillgång till häckningsplatser och utbredningsområdet därefter ökat, inklusive koloniseringen av norra Alberta.
Ett specifikt hot mot övervintrande fåglar från de europeiska populationerna är den sydafrikanska regeringens omvandling av en flygfält nära Durban till en internationell flygplats för Världsmästerskapet i fotboll 2010. Den ungefär 250 kvadratmeter stora vassruggen Mount Moreland är sovplats för mer än tre miljoner ladusvalor, som motsvarar en procent av världspopulationen och åtta procent av den europeiska häckande populationen. Vassruggen ligger på färdvägen för flygplan som använder den föreslagna flygplatsen och det fanns farhågor om att den skulle röjas eftersom fåglarna kunde hota flygsäkerheten. Efter en detaljerad utvärdering planeras det att avancerad radarteknologi ska installeras för att låta planen som använder flygplatsen bli varnade för fåglars rörelser och, om nödvändigt, vidta lämpliga åtgärder för att undvika flockarna.
[redigera] Förhållande till människor
Ladusvalan är en attraktiv fågel som äter flygande insekter och har därför tolererats av människor när den delar deras byggnader för att häcka. Eftersom ladusvalan är en av de tidigare flyttfåglarna ses denna iögonfallande art som ett tidigt tecken på att sommaren är i antågande.
I Gamla världen tycks ladusvalan ha använt byggnader och broar uppförda av människor sedan urminnes tider. Ett tidigt omnämnande finns i Vergilius Georgica (29 f.Kr.) ...garrula quam tignis nidum suspendat hirundo (...den pipande svalan hänger sitt rede från taksparrarna).
Det anses att ladusvalan började fästa sitt bo på nordamerikanska indianers bostäder i början av 1800-talet, och den påföljande spridningen av människor över Nordamerika tros ha lett till en dramatisk populationsökning för arten på hela kontinenten.
[redigera] I litteraturen
Många hänvisningar till ladusvalan i litteraturen utgår från dess flyttning norrut som symbol för vår eller sommar. Ordspråket "En svala gör ingen sommar" går tillbaka åtminstone till Aristoteles Nikomachiska etiken.
Ladusvalan symboliserar vårens ankomst och därmed kärlekens i Pervigilium Veneris, en sen latinsk dikt. I "Det öde landet" citerade T. S. Eliot raden "Quando fiam uti chelidon [ut tacere desinam]?" ("När kommer jag att bli som svalan, så att jag kan sluta vara tyst?") Detta refererar till en version av myten om Filomele där hon förvandlas till en svala och hennes syster Prokne till en sydnäktergal. I mer kända versioner är de två arterna omvända. Å andra sidan avslutar en bild av svalornas samling inför sin flyttning söderut John Keats ode "To Autumn."
Det förekommer omnämnanden av ladusvalan i Bibeln, men det verkar troligt att den förväxlas med seglarna i många översättningar, eller möjligen andra arter av svalor som häckar i Israel. Stycket "Sparven har funnit ett rede, och svalan ett bo för sina ungar" från Psaltaren 84:3 syftar dock troligen på ladusvalan.
Svalan nämns också i flera av William Shakespeares pjäser för sin snabba flykt.
[redigera] Kulturhistoria
Gilbert White studerade ladusvalan i detalj i sitt pionjärverk The Natural History of Selborne, men till och med denna noggranna observatör var osäker på om den flyttade eller gick i ide på vintern. På andra håll hade dess långa färder observerats, och en tatuering av en svala är populär bland sjömän som symbol för säker hemkomst. Traditionen var att en sjöman fick tatuerade in svalan efter att ha seglat 5 000 sjömil (9 260 km). En andra svala lades till efter 10 000 sjömil (18 520 km) till sjöss.
Förr förekom vidskepliga föreställningar att man inte fick skada ladusvalans rede. En sådan handling kunde leda till att korna gav blodig mjölk, eller ingen mjölk alls, eller att hönor slutade värpa. Denna typ av föreställning stärkte toleransen gentemot arten och kan ha varit en faktor i svalbons långa livslängd. Det är vanligt att svalbon finns kvar i 10-15 år, och ett bo rapporterades ha varit bebott i 48 år.
Den avbildas som merlett i heraldik, där den representerar yngre söner som inte har några marker. Den avbildas som i avsaknad av fötter eftersom detta var en vanlig uppfattning vid den tiden. Som ett resultat av en kampanj av ornitologer har ladusvalan varit Estlands nationalfågel sedan 23 juni 1960.

Summary:
Ladusvala (Hirundo rustica) är den mest spridda fågelarten i familjen svalor. Ladusvalan är en tätting med ett distinkt utseende med sin blå ovansida, långa, djupt delade stjärt och böjda spetsiga vingar. Den förekommer i Europa, Asien, Afrika och Amerika.
Arten delas oftast in i sex underarter, vilka häckar över norra halvklotet. Fyra av dem är utpräglade flyttfåglar och deras vinterkvarter täcker stora delar av södra halvklotet ända till centrala Argentina, Kapprovinsen i Sydafrika och norra Australien. Dess vidsträckta utbredning innebär att ladusvalan inte är hotad.
Ladusvalan är en fågel som trivs i öppna landskap och häckar oftast i byggnader uppförda av människor. Den uppför ett koppformigt rede av lerkulor i lador eller liknande byggnader och livnär sig av insekter som den fångar i flykten.
Denna art lever i nära anslutning till människor, och dess vana att äta insekter innebär att den tolereras av människorna. Denna accepterande inställning stärktes förr i tiden av vidskepliga föreställningar om fågeln och dess bo. Det finns många hänvisningar till ladusvalan i litterära och religiösa verk både på grund av att den lever i människans närhet och på grund av dess tydligt märkbara årliga flyttning.


[redigera] Jordens rörelser i banan
Jordens bana runt solen kan tyckas konstant, men det har länge varit känt att det finns små skillnader från år till år. Dessa skillnader beror på att solen och jorden inte är de enda objekten i solsystemet. Förutom från solen utsätts jorden ständigt för gravitationskrafter från främst Venus, Jupiter och sin egen måne. Alla dessa krafter tillsammans orsakar tre viktiga effekter på jordens bana:
[redigera] Excentricitet
Jordens bana är inte en perfekt cirkel utan är precis som de andra planeternas banor svagt ellipsformad. Excentricitet är ett mått på hur mycket formen på banan avviker från en perfekt cirkel. Eftersom jordens bana runt solen är en ellips betyder det att jorden är närmare solen vid vissa tider på året än andra. För närvarande är excentriciteten cirka 0,017 (där 0,0 är en perfekt cirkel och 1,0 är en parabelbana) vilket betyder att avståndet mellan solen och jorden varierar med 3�% under året. Den här skillnaden ger upphov till en 6�% stor skillnad i insolation (inkommande solstrålning) mellan perihelium, när jorden är som närmast, och aphelium, när jorden är som längst bort.
Jordens excentricitet varierar mellan nästan 0 och ungefär 0,05. När excentriciteten är hög är mängden insolation vid perihelium hela 20–30% högre än vid aphelium. Något som resulterar i drastiskt skilda klimatvariationer från det vi är vana vid idag. Dessa variationer har en period på omkring 90�000–100�000 år. Det finns även en längre period på drygt 400�000 år.
[redigera] Axellutning
Axellutningen, eller oblikvitet som det också kallas, är vinkeln mellan jordens rotationsaxel och en linje vinkelrät mot jordbanans plan. En stor axellutning innebär mer extrema årstider medan vi utan någon axellutning inte skulle ha några årstider alls. För närvarande har jorden en axellutning på ungefär 23,5°, men den varierar mellan 22,1° och 24,5°. Vi har alltså en axellutning ganska nära genomsnittet för tillfället. Under tidsperioder med hög axellutning är somrarna varmare och vintrarna kallare än de är nu. På samma sätt inträffar vid en lägre axellutning mildare vintrar och kyligare somrar. Det är de nämnda kyliga somrarna som misstänks tillåta att stora landisar ackumuleras vid höga latituder (som Sverige). Axellutningen varierar med en period på ungefär 40�000 år.
[redigera] Precession
Jordaxelns precession innebär att den riktning som jordaxeln pekar långsamt roterar runt i en cirkel. Motsvarande fenomen kan observeras med små leksaksgyroskop. Effekten blir att datumen för perihelion och aphelion ändras, något som är viktigare än det kan låta. För tillfället är det till exempel norra halvklotet som har sin sommar under aphelion och sin vinter under perihelion. På södra halvklotet gäller det omvända och detta får till följd att årstiderna tenderar vara mer extrema på södra halvklotet än det norra. Precessionen varierar med en period på drygt 20�000 år och om ungefär 12�000 år kommer denna rörelse ha gjort så att norra halvklotet upplever midsommar i december och midvinter i juni.
En annan aspekt av precessionen är att jordaxeln, som nu pekar mot Polstjärnan, om dryga 10�000 år kommer att peka mot stjärnan Vega.
[redigera] Tidiga teorier
Den schweiziske glaciologen Louis Agassiz var den första som enträget argumenterade för existensen av en istid även om andra tidigare hade spekulerat i liknande banor. Det dröjde inte länge förrän Joseph Alphonse Adhemar 1842 publicerade sin modell i boken "Revolutions de la Mer" som han menade förklarade Agassiz klimatförändringar endast från jordens precession.
Beräkningarna som Adhemar gjorde förutspådde att jorden skulle variera mellan istider på norra halvklotet och istider på södra halvklotet. Han tänkte sig att det nu var istid på södra halvklotet och att det var därför som Antarktis var täckt av is. För 20�000 år sedan skulle det omvända ha gällt med en istid på norra halvklotet och tämligen varmt på Antarktis, något som skulle visa sig vara felaktigt. År 1875 följde James Croll i sin bok "Climate and time in their geological relations" upp Adhemars beräkningar. Croll hävdade att precessionen var mycket viktig men insåg att även excentriciteten och kanske också axellutningen kunde ge en effekt. Han insåg även att dessa förändringar var ganska svaga och inte direkt kunde förklara de klimatförändringar som man ansåg hade förekommit. Därför försökte han hitta någon förstärkande effekt, främst i havet, men lyckades bara delvis.
[redigera] Milankovićs teori
Efter Crolls publikation skulle det dröja ända till 1916 innan en serbisk matematiker, Milutin Milanković, bestämde sig för att försöka förklara klimatcyklerna. Han gjorde först grundliga matematiska modeller, där han tog hänsyn till samtliga tre effekter, över jordens rörelser i banan och variationen av insolation och publicerade mycket av detta 1920. Med hjälp av Milanković beräkningar försökte den rysk-tyske forskaren Wladimir Köppen och den tyske forskaren Alfred Wegener med stöd av Milanković förklara istiderna där man ansåg att det inte var de kalla vintrarna som utlöste istider utan snarare kyliga somrar. De skrev en bok om det hela, "Die Klimate der geologischen Vorzeit", vilken gav stöd till Milankovićs teori om cykliska istider.
Inspirerad av Köppen och Wegeners framgångar försökte Milanković sedan själv korrelera sina modeller av insolation med istidernas uppträdande och tillbakadragande. För att lyckas med detta antog han att vissa latituder är viktigare än andra och valde 65° (ungefär samma latitud som Luleå) som grund för sina beräkningar. Anledningen till att just denna latitud valdes är att det är i detta område som istiderna antas starta med tillväxt av stora ismassor. Modellen publicerades 1941 där han förutspådde klimatcykler på 23�000 och 41�000 år, men brist på data över tidigare klimat ledde till att även Milankovićs idéer mer eller mindre lades åt sidan och glömdes bort.
[redigera] Sena teorier
Med början på 1950-talet hade borrkärnor tagits upp från havsbottnen där man mycket riktigt noterade spår efter kraftiga och cykliska klimatförändringar. Men de visade en 100�000 års-cykel istället för de kortare cykler som Milanković hade föreslagit. Intresset var därför fortsatt lågt för Milankovićs modell. Det var inte förrän 1976 som modellen åter hamnade i ljuset när Hays et al. presenterade utförliga data från borrkärnor tagna i djuphavssediment som visade att Milankovićs teorier faktiskt verkade stämma överens med vad man såg. Förutom den tydliga 100�000 årscykeln fanns mindre cykler med en period på 23�000 år och 41�000 år. Milanković hade haft rätt. Istiderna och de varma periodernas genomslag kunde paras ihop med förändringar av jordens banparametrar.
Strax efter Hays banbrytande publikation följde en stor ström artiklar som behandlade fenomenet, till exempel Berger 1977 och 1978 , Pollard 1978 samt Imbrie och Imbrie 1980 . Dessa vidareutvecklade stadigt modellen och lyckades efterhand allt bättre med att förklara tidigare istider. Från 1980-talets början kunde man med hjälp av datorer göra mycket mer avancerade modeller som även inkluderar bieffekter i atmosfären och haven.
[redigera] Kvarvarande problem
Vissa problem återstår fortfarande med modellen. Man har till exempel svårt att förklara varför 100�000 års-cykeln är den till synes kraftigaste effekten när de kraftigaste variationerna följer andra frekvenser. Det har föreslagits av till exempel Wunsch 2004 att man har jämfört med för kort tidsperiod och att man dragit för snabba slutsatser gällande 100�000 års-cykelns beroende av banparametrar. Man påpekar att tidigare än för 1 miljon år sedan var denna cykel inte alls lika dominerande. Andra (till exempel Gildor och Tziperman 2000 ) menar att att 100�000 års-cykeln är beroende av förändringar i banan men kraftigt förstärkt av havsisens utbredelse. För tidigare än 1 miljon år sedan var klimatet varmare och havsisen inte lika utbredd, men efter detta sjönk genomsnittstemperaturen över lång tid och cyklerna övergick från att domineras av 41�000 års-cykeln till 100�000 års-cykeln när havsisen aktiverades.
Även andra problem existerar men de flesta forskare på området är övertygade om att Milanković-cykler är viktiga för klimatförändringar, problemen ligger förmodligen i att de återkopplingsprocesser som aktiveras vid olika temperaturer är mer komplicerade och kraftigare än man anat och mycket svåra att efterskapa i modeller. Detta bör leda till viss oro gällande utsläppen av växthusgaser då effekt ofta tycks vara mycket kraftigare än orsak. Med andra ord skulle även en mindre ändring av temperaturen i atmosfären kunna aktivera olika effekter som drastiskt ändrar klimatet över mycket kort tid.
[redigera] Framtiden
Undantaget effekter producerade av människan kan man göra modeller över hur klimatet kommer se ut i framtiden med hjälp av Milanković-cyklerna. Men eftersom så stor osäkerhet föreligger i forntiden finns givetvis även en stor osäkerhet i förutsägelser av framtida temperaturer. Imbrie och Imbrie (1980) anser till exempel att den avkylning vi sett de senaste 6�000 åren kommer fortsätta under 23�000 år och leda oss in i en ny istid. Berger och Loutre (2002) å andra sidan anser att den nuvarande interglaciära varma perioden troligen kommer fortsätta under minst 50�000 år då de inte ser några större skillnader i insolation under denna period. De menar också att tillsammans med de mänskliga effekterna kommer vi sannolikt se en uppvärmning under denna period med avsmältning av isen på Grönland samt stora delar av den Antarktiska isen.

Summary:
Milanković-cyklerna är de förändringar i jordens klimat som beror på att relativt små ändringar i jordens rörelse kring solen förändrar instrålningen av solljus. Fenomenet har fått sitt namn från den serbiske ingenjören, astrofysikern och matematikern Milutin Milanković (1879–1958) som gjorde mycket forskning på området, även om själva grundidén härstammar från andra forskare under 1800-talet. Jordens bana kring solen förändras i tre olika cykler med banparametrarna excentricitet, axellutning och precession, det vill säga hur elliptisk banan är, hur mycket jordaxeln lutar och åt vilket håll jordaxeln lutar. Dessa parametrar har alla en variation med tiden som uppträder med regelbundna cykler. Det får till följd att jorden tar emot olika mängder av solljus vid olika tider på året och på olika platser, något som kan utlösa istider och perioder av värme.
Teorin om Milanković-cykler är inte helt problemfri då modellen ibland tycks förutse fel styrka på förändringarna, men dessa avvikelser kan troligen förklaras med att vi inte fullständigt förstår olika förstärkande återkopplingsprocesser såsom nivån av koldioxid i luften eller drastiska händelser i jordens atmosfär.


[redigera] Biografi
[redigera] Familj
Bruce Frederick Joseph Springsteen föddes på Monmouth Memorial Hospital, New Jersey och växte upp i Freehold i en amerikansk medelklassfamilj tillsammans med fadern Douglas, modern Adele Zirilli och systrarna Virginia och Pamela.
Springsteen gifte sig 1985 med fotomodellen och skådespelerskan Julianne Phillips och skilde sig 1989. 1991 gifte han om sig med Patti Scialfa, bakgrundssångerskan i E Street Band. Tillsammans med Patti Scialfa har han barnen Evan James (son, född 1990), Jessica Rae (dotter, född 1991) och Sam (son, född 1994).
[redigera] Karriär
[redigera] 1960- och 1970-talen
Springsteen fick sina tidiga musikaliska influenser från psykedelisk rock och Motown, bland annat från Sam and Dave.
Efter high school flyttade Springsteen till New York för att försöka slå igenom med folkmusik. När inte det lyckades återvände han till Asbury Park, NJ, där han spelade med The Castiles (1965-1968), The Earth (1968-1969), Steel Mill (1969-1971) och Dr Zoom And The Sonic Boom (1971).
1971 bildade han The Bruce Springsteen Band som han spelade med till 1972, och 1974 bildades Bruce Springsteen & The E Street Band.
1973 gav Springsteen ut två album, Greetings From Asbury Park, N.J. och The Wild, The Innocent & The E Street Shuffle. Skivorna blev kritikerrosade och The Wild, The Innocent... utsågs till "Årets bästa album" av musiktidningen Rolling Stone . Efter en konsert den 9 maj 1974 i Boston, Massachusetts, fällde The Real Paper-krönikören Jon Landau det klassiska uttalandet I saw rock 'n' roll future, and its name is Bruce Springsteen .
Trots att de två första skivorna blev kritikerrosade sålde de inte i någon större omfattning. I januari 1975 gav sig bandet ut på turné och två månader senare gick de in i studion för att spela in albumet Born to Run. Springsteen fick problem redan med den första låten de spelade in, Thunder Road , så han kallade in Jon Landau som fick ge synpunkter på låten. Bruce tog till sig synpunkterna och Jon Landau var sedan med och producerade hela skivan. Ett långt samarbete med Jon Landau hade därmed inletts och Landau blev slutligen Springsteens manager och skivproducent.
Born to Run blev Bruce Springsteens stora genombrott. Den 27 oktober 1975 hamnade han på Time Magazines och Newsweeks förstasidor. Samarbetet mellan Springsteens och Landau sågs dock inte med blida ögon av hans dåvarande manager Mike Appel på skivbolaget CBS. Appel hävdade att han ägde rättigheterna till Bruce Springsteens låtar. Under den tvist som följde fick inte Springsteen spela in skivor. Istället turnerade han i princip oavbrutet i två år. När det väl löste sig gick han in i studion igen och påbörjade arbetet med ett nytt album .
1978 släpptes albumet Darkness on the Edge of Town. Albumet var mörkare än Born to Run och Bruce sjöng om familjeförhållanden och orättvisor. Hans politiska och livsfilosofiska åsikter speglas i de flesta av låttexterna och många fans anser att detta är Springsteens genom tiderna bästa album. Låtar som Badlands och The Promised Land är två av de mest spelade låtarna på hans konserter de följande decennierna. Den efterföljande turnén begränsade sig till USA och Kanada. Bruce blev känd för sina energiska konserter och drog fulla hus var han än spelade.
[redigera] 1980-talet
The River släpptes 1980 och nu vände sig Bruce till den breda massan. Hungry Heart blev hans första stora hitsingel och det sägs att Bruce skrev låten för The Ramones men att Jon Landau övertalade honom att behålla den för sig själv . Rocklåtarna blev mer renodlade och detta fortsatte även på albumet Born in the U.S.A. 1984 som blev hans största försäljningsframgång. Titellåten Born in the U.S.A. var en samhällskritisk skildring av USA och vietnamkriget, vilket missförstods av president Ronald Reagan som använde låten i sin valkampanj . Dancing in the Dark blev den största hiten på albumet och i videon till låten dansar Courteney Cox med Springsteen . Detta inslag använde han sig av på den efterföljande turnén när en ung flicka på varje konsert fick komma upp på scenen för att dansa med honom.
Mellan The River och Born in the U.S.A. släpptes Nebraska 1982, ett soloalbum där han endast ackompanjerades av gitarr och munspel. Albumet fick positiv kritik, men han gav sig inte ut på turné förrän Born in the U.S.A. hade släppts.
Trippel-CD:n (fem lp-skivor) Bruce Springsteen & E Street Band Live 1975-1985 blev en summering av Springsteens karriär så långt. Liveskivan speglade några av de egenskaper som var specifikt för hans konserter; de stora variationerna i låtarna, svängningarna mellan vemodiga ballader och häftiga rocklåtar, samklangen med publiken, de långa, personliga talen mellan låtarna om bland annat hans relation till sin far, och den instrumentala kraften hos E Street Band.
1984 kom Patti Scialfa med i E Street Band och 1985 gifte Bruce sig med Julianne Phillips. Dessa två kvinnor är de som haft störst betydelse för hans privata liv. Äktenskapet med Phillips kom i gungning i ett tidigt skede och 1987 släpptes albumet Tunnel of Love som till stor del handlar om relationer mellan män och kvinnor.
1985 deltog han även i låten We Are The World som var en del av välgörenhetsprojektet USA for Africa där han bland annat sjunger en duett med Stevie Wonder.
[redigera] 1990-talet
Bruce upplöste E Street Band 1989 och började en period med olika kompband både på skivor och på turnéer. 1992 släppte han två album samtidigt, Human Touch och Lucky Town. Många fans anser att det är de två svagaste skivorna Bruce har gett ut och försäljningssiffrorna var måttliga. Den enda medlemmen från E Street Band som medverkade på dessa album var Roy Bittan som medverkade till att skriva musiken på ett antal låtar på de båda albumen.
Springsteen tog till sig fansens besvikelse vilket han gav uttryck för när han blev invald i Rock and Roll Hall of Fame 1999. Han passade då också på att tacka sin far med en tydlig anspelning på albumen Human Touch och Lucky Town .
En konsert i MTVs serie Unplugged gavs ut på skiva. Unplugged-idén är ursprungligen att spela in akustiska konserter med band som annars är "elektriska", men då detta koncept i Springsteens fall inte skulle vara särskilt unikt gjorde han istället tvärtom; skivan fick helt enkelt namnet (MTV) Plugged och är en intim och varm inspelning med klubbkänsla, och innehåller flera livetolkningar som inte finns på andra skivor förutom den just då aktuella repertoaren från Lucky Town/Human Touch.
1995 återförenades E Street Band för inspelningen av extramaterial på albumet Greatest Hits. Inspelningen dokumenterades på dvd:n Blood Brothers. Strax därefter släppte Springsteen The Ghost of Tom Joad, ett akustiskt soloalbum som inte mottogs av kritikerna lika positivt som hans första soloalbum Nebraska.
1998 gavs en föraning om en återförening av E Street Band när albumet Tracks släpptes, ett album med hela 4 cd-skivor. Året efter släpptes 18 Tracks. 1999 kom den officiella återföreningen av E Street Band och de gav sig ut på en stor världsturné som varade i över ett år och avslutades med tio utsålda konserter i Madison Square Garden i New York. Turnén resulterade i en tv-inspelad konsert med tillhörande dvd och album som släpptes 2001, Live in New York City.
[redigera] 2000-talet
2002 släppte Springsteen sitt första album med E Street Band på 18 år, The Rising, som producerades av Brendan O'Brien. Albumet, som till största delen var en reflektion över 11 september-attackerna, rosades av såväl kritiker som fans och betraktades som Springsteens "återkomst". Titellåten The Rising spelades mycket i radio och albumet blev hans bäst säljande på 15 år. En stor turné inleddes och även om hans popularitet hade sjunkit på många ställen i USA behöll han fortfarande greppet om fansen efter kusterna. Bland annat satte han försäljningsrekord när han spelade tio utsålda konserter på utomhusarenan Giants Stadium i New Jersey .
Under dessa konserter tackade Bruce alla fans som kommit långväga och som besökte flera av konserterna. Den sista konserten avslutade han med Jersey Girl, en sång av Tom Waits som är mycket populär i New Jersey. Risingturnén avslutades med tre utsålda konserter på Shea Stadium i New York. Springsteen blev av med sin poliseskort efter den andra kvällen sedan han spelat American Skin (41 shots), en låt som skrevs efter en verklig händelse då polisen sköt en svart man . Bob Dylan var överraskningsgäst på konserten och de båda framförde låten Highway 61 Revisited tillsammans .
Under 2000-talet har Bruce Springsteen varit en ambassadör för New Jersey och för att åter ge liv åt Asbury Park . Han har hållit årliga julkonserter där för att bland annat stödja den lokala affärsrörelsen och organisationer i området . Konserterna är för det mesta riktade till de gamla trogna fansen som känner till hans tidiga låtar som till exempel E Street Shuffle och Thundercrack, låtar som yngre fans inte alltid känner igen. Före sina turnéer repeterar han och bandet ofta i Asbury Park och hans mest trogna fans brukar samlas utanför för att lyssna på vad som kan bli en kommande konsert .
Vid Grammygalan 2003 spelade Springsteen The Clashs London Calling tillsammans med Elvis Costello, Steve Van Zandt och Dave Grohl för att hedra Joe Strummer . Springsteen och Clash betraktades under en period som rivaler om att ge ut de största skivboxarna när dubbel-lp:n The River och trippel-lp:n Sandinista! släpptes.
2004 offentliggjorde Springsteen att han och E Street Band skulle delta i den politiska Vote for Change-turnén tillsammans med John Fogerty, Dixie Chicks, R.E.M., Jurassic 5 och andra musiker . Alla konserter skulle hållas i stater som utgjorde tungan på vågen i det kommande valet för att stödja MoveOn.org och uppmana människor att rösta mot George W. Bush. Den sista konserten hölls i Washington, D.C. med många av artisterna tillsammans. Flera dagar senare höll Springsteen en liknande konsert i New Jersey när opinionsundersökningar hade visat att rösterna var väldigt jämnt fördelade. Medan Springsteen tidigare hade spelat för saker han trodde på, som till exempel mot kärnkraft, för vietnamveteraner, Amnesty International var detta första gången han spelade för att stödja en presidentkandidat, vilket ledde till både negativa och positiva omdömen. Hans No Surrender blev John Kerrys kampanjsång, men kampanjen blev ändå inte lyckosam för Kerry som förlorade valet.
Springsteens album Devils & Dust släpptes 26 april 2005 och spelades in utan E Street Band. Det är ett lågmält och till stora delar akustiskt album i samma anda som Nebraska och The Ghost of Tom Joad men det är fler instrument med. En del av materialet skrevs nästan tio år tidigare under, eller strax efter, Tom Joad-turnén. Springsteen hade framfört en del av låtarna tidigare men de hade aldrig släppts på skiva.
I samband med att albumet släpptes gav sig Springsteen ut på en soloturné. De flesta konserterna såldes ut på kort tid. Till skillnad från sin soloturné på 1990-talet spelade han på denna turné flera instrument, bland annat piano, elpiano, pumporgel, banjo, elgitarr, akustisk gitarr och munspel. Under en del låtar använde han sig även av synthesizer som spelades av en tekniker bakom scenen. Under turnén spelade han bland annat Reason to Believe, The Promised Land och Suicides Dream Baby Dream.
2006 kom Springsteen med We Shall Overcome: The Seeger Sessions, ett cover-album i en helt annan stil än tidigare album. På albumet tolkar Springsteen gospel, folkmusik och blueslåtar från olika kompositörer men huvudsakligen den vänsterpolitiskt aktiva folkmusikern Pete Seeger. På albumet medverkar endast Soozie Tyrell och Patti Scialfa från E Street Band, till många fans stora besvikelse. Albumet är även olikt Springsteens andra album på så sätt att det till stor del är inspelat i informell form, ungefär som en "jam". Albumet har överlag fått mycket bra kritik, och Springsteen har med albumet hittat nya lyssnare, kanske på bekostnad av en del gamla fans. Albumet har dock sålt till guldplatta i USA med över 600�000 sålda exemplar.
Även i samband med detta album begav sig Springsteen ut på turné; Bruce Springsteen with The Seeger Sessions Band Tour. Turnén startade i april 2006 i Asbury Park och inkluderade USA och Europa, där Springsteen bland annat besökte Globen i Stockholm den 21 maj och 30 oktober 2006.
I samband med höstturnén gavs även en ny version av albumet We Shall Overcome: The Seeger Sessions ut; We Shall Overcome: The Seeger Sessions - American Land Edition. Albumet innehåller, förutom de låtar som ingår i We Shall Overcome: The Seeger Sessions även fem extraspår, extra videoinnehåll, dokumentärinnehåll med mera.
Både 2007 och 2009 släpptes nyinspelade studioalbum med E Street Beand, Magic och Working on a Dream.
[redigera] Musikstil
Springsteens första steg mot en egen stil, under 1960-talets slut, togs med Bob Dylan och folkmusikvågen som förebild . Han har deltagit i We are the World. Han lanserades också från början som "singer/songwriter", den etikett som skivindustrin ville sälja skivor med i kölvattnet av Dylans succéer. Springsteen har hela tiden haft en bärande lyrik som ligger nära Dylans, och berättelsen om hans musikaliska utveckling är berättelsen om hans berättelser, inte om musiken som bär fram dem. Däremot dröjde det två decennier efter skivkontraktet innan han släppte bandet; Springsteen förblev länge i allt väsentligt trogen elektrisk musik och fullstort band. De två första skivornas stundom kaotiska musik ersattes på Born to Run med en enklare, mer slagkraftig R&B. Det var fortfarande den episka lyriken som bar musiken, men den fick här ett helt annat stöd av bandet som då hade fått sin mogna form i och med att Max Weinberg tagit plats och gett slagverket ett annat driv, och i och med att gitarr, saxofon och keyboard drev gemensamt istället för den tidigare friare estetiken.
Darkness on the Edge of Town och The River renodlade samma musikstil, även om Springsteen hade fått större självförtroende i sitt budskap och framförande. Born to Runs "Magic Rat" och mystiska hjältar på dammiga vägar byttes på Darkness on the Edge of Town mot ett anonymt "jag" som söker mörkret. På The River var självbiografin och förankringen i det liv Springsteen växt upp med helt öppen; "Independence Day" om uppbrottet och brytningen med fadern, och titellåten The River om besvikelse över att drömmar dör med tiden, likaväl som den bejakande Hungry Heart, är alla enkla att förstå och tro på. Born in the USA var på så sätt slutprodukten på den delen av Springsteens karriär - renare linjer, tydligare låtuppbyggnad och mer lättförståeliga (vissa skulle säga banalare) texter. I någon mån var historierna på skivan en aning mer konstruerade men det uppvägdes delvis av att bandet och musiken fortfarande kunde slipas ett steg till.
Nebraska utgjorde, redan innan Born in the USA, en början på Springsteens väg mot en röst efter att han uttömt de historier som växt upp tillsammans med honom. På den akustiska skivan sökte han ett berättarsätt som kunde bära även de historier som var på ett helt annat sätt uppdiktade. The Ghost of Tom Joad var en fortsättning på samma sökande efter en ny röst.
På The Rising behövde Springsteen inte längre dikta, historierna kom återigen spontant ur känslorna efter World Trade Center-attacken. Samtidigt knöt han där ihop sitt ursprungliga berättarsätt med den röst han sökt på Nebraska och Tom Joad. Efter The Rising hade också ett erkännande inför berättarröstens och budskapets vikt blivit tydligare. 2006 släpptes en skiva med Pete Seeger-tolkningar, åtföljt av en turné.
[redigera] Springsteen som musiker och scenartist
Springsteen betraktas sällan som någon särskilt driven instrumentalist. De enda instrument han själv använder sig av är gitarr, munspel och ibland piano (undantaget Devils and Dust-turnén, där han spelade åtskilliga andra instrument). Med E Street Band har i allmänhet bandets gitarrister, Steve Van Zandt och Nils Lofgren, större instrumentalt ansvar än Springsteen själv, som koncentrerar sig på sången. Trots det kan man notera att han har en ganska unik gitarrstil, kännetecknad av monotona, drivande solon. Solopartier är dock inte någon viktig del i Springsteens musik, snarare är det arrangerade harmonipartier. Med E Street Band på scen bärs detta i huvudsak av saxofonisten Clarence Clemons och förstegitarristen, i andra hand av keyboard (Roy Bittan, Danny Federici).
Springsteen fick tidigt rykte om sig som extrem live-artist, framför allt genom de långa konserterna. Hans andra framträdande utanför Nordamerika var i Konserthuset i Stockholm på turnén efter Born to Run. Konserten blev snabbt mytomspunnen och många historier berättas om den - en av dem berättar om hur Springsteen som ville ut och göra ett fjärde extranummer stoppades av Max Weinberg som höll upp sina blödande händer. En musikkritiker har reflekterat att om alla som påstår att de var där verkligen hade varit det skulle inte ens tio konserthus ha räckt till.
Ett tidigt framträdande drag i Springsteens konserter var långa monologer eller berättelser, ofta personliga och ofta improviserade och ibland i dialog med publiken.
Från och med Born in the USA-turnén blev Springsteen en av de stora artisterna som så gott som uteslutande framträdde på idrottsarenor utomhus. Senare sökte sig Springsteen själv i någon mån tillbaka till mindre format.
Trots mycket långa turnéer som av nödvändighet går till stor del på rutin har Springsteen vägrat överge idén att varje konsert ska vara unik. Inför Born in the USA-turnén ska bandet ha repeterat in över 100 låtar, och Springsteen själv förberedde sig med intensiv konditions- och styrketräning.
Under The Rising-turnén spelade Springsteen sammanlagt 152 olika låtar, varav endast 8 låtar var gemensamma för samtliga konserter.
Springsteen använder sig aldrig av förband, istället brukar det spelas vad han själv kallar "Walk-in music" innan konserterna börjar. Alltså låtar av andra artister som han väljer ut ska spelas. Enligt sägnen ska Springsteen själv ha varit förband någon gång i hans tidigare karriär och därefter svurit att aldrig göra om det och att aldrig utsätta någon annan för det. Det var när han 1973 var förband till Chicago. Under turnén till "Ghost Of Tom Joad" plattan så använde han sig av artisten John Wesley Harding två gånger som förband, men har också varit allt.
[redigera] Springsteen som kompositör
Springsteens musik har i viss mån tolkats även av andra musiker. Manfred Mann's Earth Band fick en hit med Blinded By the Light (från Springsteens första skiva) 1976. De fick även hits med For You och Spirit in the Night.
Nästa större Springsteenhit av en annan artist blev Patti Smiths inspelning av Because the Night på hennes album Easter 1978. Smith och Springsteen skrev låten tillsammans.
1987 fick Joan Jett en hit med Light of Day.
Efter att Springsteen blivit en megastjärna började allt fler av hans sånger att dyka upp i andra artisters repertoar. En av de mest uppmärksammade covers av Springsteen-låtar hittills blev Johnny Cashs inspelning av Johnny 99 1983. Även Pointer Sisters version av "Fire" samt Natalie Coles version av "Pink Cadillac" är bland de mer kända coverversionerna.
Den första hyllningsskivan med bara Springsteen-cover utkom 1985.
[redigera] Politik
Reagans försök att utnyttja den otroliga popularitet Springsteen åtnjöt med Born in the USA, och Springsteens åtföljande offentliga dementi av eventuella Reagan-sympatier var inte det första steget i Springsteens omvärldsengagemang, han hade tidigare bland annat engagerat sig på scen i kärnkraftsfrågan . Senare har han allt mer gjort sin röst hörd i olika frågor och tar ofta upp diskussioner på sin webbsida - kontroversen om Dixie Chicks är ett exempel, då Springsteen tog countrygruppen i försvar efter att de blivit hårt kritiserade för ett kritiskt uttalande om president George W. Bush . Inför presidentvalet i USA 2004 tog Springsteen för första gången även officiellt ställning i en valrörelse då han med Vote for Change-turnén försökte han förmå folk att rösta mot den sittande presidenten George W. Bush, vilket dock inte hindrade Bush från att gå segrande ur valet.
I samband med orkanen Katrina i augusti 2005 hörde Springsteen till dem som kritiserade Bushs adminisitration för att inte ha agerat i tillräcklig utsträckning . Med The Seeger Sessions Band spelade han in sången "How Can a Poor Man Stand Such Times and Live", ursprungligen skriven efter börskraschen 1929, med tre nyskrivna verser om katastrofen i New Orleans .
I januari 2009 spelade Springsteen på Barack Obamas installation som USA:s president.
[redigera] Kommersialisering
Någon antikommersiell inställning kan man inte tala om i Springsteens fall, men däremot en klar avsaknad av kommersialisering. Han har konsekvent avstått från att låta filmer använda hans musik som säljande soundtrack. Musiken i Philadelphia och Dead Man Walking är undantag, där musiken är särskilt skriven för filmen.
En liknande inställning har Springsteen till musikvideo - videon ska helst inte försöka "berätta om" textens budskap på nytt sätt (Springsteen anser att sången är tillräcklig i sig själv), och han vill heller inte lägga in en helt ny handling ovanpå den som finns i själva sången. Därför har Springsteen tämligen konsekvent föredragit liveföreställningar, även om han ursprungligen inte gillade att det var studioversioner av låtarna som hördes, i kontrast med konsertbilderna. I musikvideon till Brilliant Disguise och senare i den prisbelönade Streets of Philadelphia använder Springsteen en teknik särskilt utvecklad med detta i åtanke; det är inspelningen som hörs på skivan som faktiskt visas i videon, inspelad med dold mikrofon .
[redigera] Bootlegs och fans
Springsteens fans har hela tiden varit en speciell grupp. Han rör sig inte i några kulturella extremer och friar inte till något mode eller vädjar till tonårsuppror - därför är anhängarna också trogna långt efter att de liksom sin idol uppnått medelåldern. Springsteen har också arbetat hårt för att förtjäna denna aktning, med ovanligt långa konserter (uppemot tre timmar, ibland längre) och långa turnéer.
Ända tills efter Born in the USA fanns inga officiella live-inspelningar att tillgå för fans, vilket sörjdes särskilt eftersom det allmänt ansågs att konserterna var av så hög klass. En stor bootleg-industri växte också upp, där inte bara inspelningar av i stort sett varje konsert kunde köpas, utan ibland också inspelningar av repetitioner eller stulna studioband. När Tracks kom ut var åtskilliga av de "tidigare icke utgivna" låtarna i själva verket välkända bland många fans.
[redigera] The Boss
Springsteens smeknamn bland fansen, The Boss (jämför "The King" - Elvis), är väl etablerat. Smeknamnet kommer av att han var den som efter spelningarna delade ut gaget till de övriga bandmedlemmarna, som därför kallade honom The Boss.
Springsteen själv gillade aldrig smeknamnet på 1960-talet och i början på 1970-talet , men senare i karriären har han accepterat det och smeknamnet förekommer ofta i samband med recensioner och konserter. Han har själv många gånger jämfört sin stjärnstatus med hur han själv som ung såg på Elvis och berättat om sitt och Steve Van Zandts försök att få träffa Elvis .
Fansen har också en särskild gimmick som bara hörs på Springsteen-konserter: publiken ropar unisont ett långt, utdraget "Bru-u-u-u-ce", vilket på en annan konsert skulle tas som buande.
[redigera] Utmärkelser
[redigera] Grammy
Springsteen har vunnit 18 Grammy Awards
[redigera] Oscar
[redigera] Emmy Awards
[redigera] Golden Globes
[redigera] Övriga utmärkelser
[redigera] Diskografi
[redigera] Studioalbum
[redigera] Livealbum
[redigera] Samlingsalbum
[redigera] Singel
[redigera] Video/dvd
[redigera] Turnéer
¹ Antal olika låtar som Springsteen har spelat under turnéerna. ² Spellistor saknas för en del konserter, varför antalet är osäkert.

Summary:
Bruce Frederick Joseph Springsteen (även kallad The Boss), född 23 september 1949 i Long Branch, New Jersey, USA, är en amerikansk rockmusiker, sångare, gitarrist och låtskrivare.
Springsteen har gett ut 25 album som sålts i över 125 miljoner exemplar,[källa�behövs] och de flesta har blivit kritikerrosade med ett par undantag i början av 1990-talet. Han har under sina turnéer för det mesta spelat tillsammans med det numera legendariska bandet E Street Band men han har även turnerat ensam och med andra musiker. Springsteen har i sina låttexter tagit pulsen på det amerikanska samhället och visat på dess svagheter, där de underprivilegierade människor som hamnat på baksidan av den amerikanska drömmen omöjligt kan ta sig ur sitt elände. En del låtar handlar även om hans egen uppväxt i New Jersey och om brusten kärlek. Låtarna har en stor variation mellan glada rocklåtar och vemodiga och nedstämda ballader. Bland hans utmärkelser finns en Oscar (1993), Polarpriset (1997) och en plats i Rock and Roll Hall of Fame (1999).


[redigera] Bakgrund
Hungerstrejker från irländska republikaners sida hade förekommit sedan 1917, och tolv män hade tidigare dött under andra hungerstrejker, inklusive Thomas Ashe, Terence MacSwiney, Seán McCaughey, Michael Gaughan och Frank Stagg. Efter införandet av interneringsläger 1971 drevs prison Long Kesh—senare omdöpt till HM Maze prison—som ett krigsfångsläger. Fångarna bodde i sovsalar och disciplinerade sig själva med militärliknande kommandostrukturer, militärövningar med låtsasvapen av trä och höll föreläsningar om gerillakrigföring och revolutionär politik. Fångar som blivit fällda nekades samma rättigheter som lägerfångarna fram till juli 1972, då en hungerstrejk av 40 IRA-fångar ledda av veteranen Billy McKee, ledde till att man införde "Special Category Status", det vill säga politisk fånge-status. Detta innebar att fångarna behandlades som krigsfångar och behövde bland annat inte bära fängelseuniformen eller utföra något fängelsearbete. 1976 avslutade, som ett led i "kriminaliseringspolitiken", den brittiska regeringen den speciella fångstatusen för paramilitära fångar i Nordirland. Politiken användes inte på redan existerande fångar, men för de som fälldes efter den 1 mars 1976. Avslutandet av den speciella fångstatusen var ett allvarligt hot mot auktoriteten som de paramilitära ledarna inuti fängelset hade kunnat utöva över sina egna män. Dessutom var det katastrofalt i propagandahänsyn.
[redigera] Första hungerstrejken
Den 14 september 1976 påbörjade den nyligen fällda fången Kieran Nugent lakanprotesten, i vilken IRA:s och Irish National Liberation Armys (INLA) fångar vägrade att bära fängelsets uniformer och antingen gick nakna eller tillverkade kläder av fängelsets lakan. Efter en rad attacker på fångar som tömde sina pottor i cellerna eskalerade konflikten till den smutsiga protesten, där fångar vägrade att duscha och täckte väggarna med exkrementer. Dessa protester syftade till att återupprätta den speciella politiska fångstatusen genom att få igenom sina "Fem Krav":
Till en början drog inte protesten till sig särskilt mycket uppmärksamhet; till och med IRA betraktade den som en sidofråga i förhållande till sin väpnade kampanj. Den började uppmärksammas när Tomás Ó Fiaich, den katolske ärkebiskopen av Armagh, besökte fängelset och fördömde förhållandena där. 1979 kandiderade Bernadette Devlin, senare gift McAliskey, i valet till Europaparlamentet, med ett program som stödde de protesterande fångarna, och vann 5,9% av rösterna i Nordirland, trots att Sinn Féin hade manat till bojkott av valet. En kort tid efter detta grundades National H-Block/Armagh-kommittén, till stöd för de "Fem Kraven", med McAliskey som talesperson. Perioden före hungerstrejken var fylld av mord utförda av båda sidor i konflikten. IRA sköt och dödade en rad fängelsedirektörer, och lojalistiska paramilitärer sköt och dödade en rad aktivister i National H-Block/Armagh-kommittén, och sårade svårt McAliskey och hennes man i ett mordförsök.
Den 27 oktober 1980 påbörjade republikanska fångar en hungerstrejk i Maze-fängelset. En mängd fångar anmälde sig som frivilliga till strejken, men endast sju fångar utvaldes för att matcha antalet män som skrev under Utropandet av den irländska republiken under påskupproret 1916. Gruppen bestod av IRA-medlemmarna Brendan Hughes, Tommy McKearney, Raymond McCartney, Tom McFeeley, Sean McKenna, Leo Green, och INLA-medlemmen John Nixon. Efter några veckor anslöt sig tre fångar i Armaghs kvinnofängelse; bland dessa Mairéad Farrell. Därefter utbröt ännu en, kortlivad, hungerstrejk i Maze-fängelset. I ett nervkrig mellan IRA-ledningen och den brittiska regeringen, medan McKenna ständigt föll i och ut ur koma och svävade mellan liv och död, tycktes regeringen gå med på kärnan av de fem kraven i ett trettio sidor långt dokument med detaljer om ett föreslaget arrangemang. Medan dokumentet skickades till Belfast bestämde sig Hughes för att rädda McKennas liv och avslutade strejken efter 53 dagar, den 18 december.
[redigera] Andra hungerstrejken
I januari 1981 blev det uppenbart att fångarnas krav inte hade uppfyllts. Befälhavarna i fängelset började dela ut officiella civilkläder, men fångarna krävde att få bära sina egna kläder. Den 4 februari förklarade fångarna att den brittiska regeringen hade misslyckats med att lösa krisen och att de därför skulle "hungerstrejka ännu en gång". Den andra hungerstrejken inleddes den 1 mars, när Bobby Sands, IRA:s Officer Commanding (ungefär befälhavare) i fängelset, vägrade äta. Till skillnad från den första hungerstrejken anslöt sig de andra fångarna den här gången en i taget, något som de trodde skulle tilldra sig maximalt folkligt stöd och utöva maximal press på den brittiska premiärministern Margaret Thatcher.
Den republikanska rörelsen fick till en början kämpa för att tilldra sig allmänhetens uppmärksamhet och stöd för den andra hungerstrejken. Söndagen innan Sands påbörjade sin hungerstrejk hade 3 500 människor marscherat i demonstration genom västra Belfast; under den första hungerstrejken fyra månader tidigare hade antalet demonstranter varit 10 000. Efter fem dagar efter hungerstrejkens början dog emellertid Frank Maguire, en oberoende republikansk parlamentsledamot för valkretsen Fermanagh and South Tyrone, vilket resulterade i ett omval. Bland nationalister och republikaner debatterades det om vem som skulle ställa upp i valet. Austin Currie från Social Democratic and Labour Party anmälde sitt intresse, liksom Bernadette McAliskey och Maguires bror Noel. Efter en del förhandlingar, och även hot mot Noel Maguire, bestämde de sig för att inte splittra de nationalistiska rösterna genom att kandidera, utan Sands blev enda kandidat gentemot det unionistiska partiet Ulster Unionist Partys kandidat Harry West. Efter en intensiv valkampanj ägde valet rum den 9 april, och Sands valdes in i det brittiska underhuset med 30 492 röster mot Wests 29 046.
Valet av Sands väckte hopp om att en överenskommelse skulle kunna nås, men Margaret Thatcher vägrade att göra några eftergifter till hungerstrejkarna. Hon slog fast att "Vi är inte beredda att överväga speciell fångstatus åt vissa grupper av människor som avtjänar straff för kriminalitet. Brott är brott är brott, det är inte politiskt." ("We are not prepared to consider special category status for certain groups of people serving sentences for crime. Crime is crime is crime, it is not political".) Världens massmedia riktade ögonen mot Belfast och flera medlare besökte Sands i försök att förhandla fram ett slut på hungerstrejken, däribland Síle de Valera, barnbarn till Éamon de Valera, Johannes Paulus IIs personliga representant, och representanter för Europakommissionen för mänskliga rättigheter. Även när Sands var nära döden förblev regeringens hållning oförändrad. Nordirlands statssekreterare Humphrey Atkins förklarade att "Om Mr. Sands framhärdar i sin önskan att begå självmord så är det hans val. Regeringen kommer inte att påtvinga honom medicinsk vård." ("If Mr. Sands persisted in his wish to commit suicide, that was his choice. The Government would not force medical treatment upon him".)
Den 5 maj dog Sands i sjukhusfängelset, på den 66 dagen av sin hungerstrejk, vilket ledde till kravaller i de nationalistiska delarna av Nordirland. Humphrey Atkins förklarade offentligt att Sands hade begått självmord "på order av de som ansåg att deras sak tjänades av hans död." ("Under the instructions of those who felt it useful to their cause that he should die".) Över 100 000 människor deltog på hans begravning, vilken genomfördes med IRA:s kompletta hedersceremonier. Margaret Thatcher visade ingen ånger för hans död. Inför underhuset sade hon att "Mr. Sands var en dömd brottsling. Han valde att ta sitt eget liv. Det var ett val som hans organisation inte gav till särskilt många av dess offer." ("Mr. Sands was a convicted criminal. He chose to take his own life. It was a choice that his organisation did not allow to many of its victims".)
Under de efterföljande två veckorna efter Sands död, dog tre andra hungerstrejkare. Francis Hughes dog den 12 maj, vilket ledde till ytterligare kravaller i nationalistdelarna av Nordirland, i synnerhet Derry och Belfast. Efter Raymond McCreeshs och Patsy O’Haras död den 21 maj, kritiserade Tomás Ó Fiaich, vid den tiden "Primate of All Ireland" (ungefär "Hela Irlands biskop"), den brittiska regeringens hanterande av hungerstrejken. Trots detta vägrade Margaret Thatcher att förhandla sig fram till en överenskommelse. Hon sade under ett besök i Belfast i slutet av maj att "ställda inför misslyckandet av sin diskrediterade sak har våldets män under de senaste månaderna valt att spela vad som mycket väl kan vara deras sista kort." ("Faced with the failure of their discredited cause, the men of violence have chosen in recent months to play what may well be their last card".)
En rad protesterande fångar ställde upp i det irländska valet i juni 1981. Kieran Doherty och Paddy Agnew (som inte hungerstrejkade) valdes i respektive Cavan-Monaghan och Louth, och Joe McDonnell missade precis att bli vald i Sligo-Leitrim. Det hölls även lokala val i Nordirland runt den här tiden, och även om Sinn Féin inte ställde upp i dessa, så rönte mindre oberoende grupper framgångar, Irish Independence Party vann exempelvis 21 platser och Irish Republican Socialist Party (INLA:s politiska gren) och People's Democracy (en trotskistisk grupp) vann två platser vardera. Den brittiska regeringen genomdrev hastigt lagen Representation of the People Act 1981 för att förhindra en fånge att ställa upp i det andra omvalet i Fermanagh och South Tyrone, vilket ägde rum efter Sands död.
Efter att Joe McDonnell och Martin Hurson dött, möttes familjerna till vissa av hungerstrejkarna den 28 juli tillsammans med den katolske prästen Denis Faul. Familjerna uttryckte sin oro över att ingen överenskommelse tycktes vara på gång, och man beslutade att söka upp Gerry Adams senare samma dag. Vid mötet pressade Faul Adams att hitta ett sätt att avsluta strejken på, och Adams gick med på att försöka få IRA-ledarna att beordra ett slut på hungerstrejken. Nästföljande dag höll Adams ett möte med sex av hungerstrejkarna för att skissa upp en föreslagen överenskommelse från brittiska regeringens sida, på villkor att strejken avslutades. Strejkarna avvisade förslaget eftersom de ansåg att acceptera någonting annat än de "Fem Kraven" skulle vara att förråda Bobby Sands och de andra avlidnas offer.
Den 31 juli påbörjades avslutningen av hungerstrejken, när Paddy Quinns mor insisterade på att läkarna skulle intervenera för att rädda hans liv. Dagen därpå dog Kevin Lynch, efterföljd av Kieran Doherty den 2 augusti, Thomas McElwee den 8 augusti och Michael Devine den 20 augusti. Samma dag som Devine dog vann Sands valagent Owen Carron omvalet i Fermanagh och South Tyrone, med fler röster men med en förminskad majoritet. Den 6 september intervenerade, som fjärde familj, Laurence McKeowns familj och begärde att medicinsk behandling skulle tillsättas för att rädda hans liv, och kardinalen Cahal Daly utfärdade ett uttalande som innehöll en uppmaning till fångarna att avsluta hungerstrejken. En vecka senare ersatte James Prior Humphrey Atkins som Nordirlands statssekreterare, och träffade fångarna i ett försök att avsluta strejken. Liam McCloskey avslutade sin strejk den 26 september efter det att hans familj förklarade att de skulle begära medicinskt ingripande om han förlorade medvetandet. Det blev klart att de andra familjerna intog samma hållning. Hungerstrejken avbröts den 3 oktober 1981, och tre dagar senare gjorde Prior en del eftergifter till fångarna, bland annat rätten att bära sina egna kläder hela tiden.
[redigera] Deltagare som dog under hungerstrejken
Under sommaren dog tio hungerstrejkare. Nedan följer deras namn, paramilitär anknytning, dödsdatum och längd på hungerstrejk:
[redigera] Andra deltagare i hungerstrejken
Även om tio män dog under hungerstrejken började tretton andra också vägra att äta, men dessa trettons hungerstrejk avbröts, antingen av medicinska skäl eller efter att deras familjer hade ingripit. Många av dem lider fortfarande av sviterna efter hungerstrejken, bland annat nedsatt matsmältning och syn samt fysiska och psykiska funktionshinder.
[redigera] Konsekvenser
Hungerstrejken var en pyrrhusseger för Margaret Thatcher och den brittiska regeringen. Thatcher blev en republikansk hatfigur i Cromwelliska proportioner. Danny Morrision beskrev henne som "den största skitstövel vi någonsin sett till". ("The biggest bastard we have ever known".) Den brittiska regeringen möttes av internationella fördömanden, och de mellanstatliga relationerna Storbritannien och Irland emellan var spända. I likhet med interneringslägrena 1971 och Blodiga söndagen 1972, sköt IRA:s värvningsantal i höjden vilket resulterade i en våg av paramilitära aktioner. Ett uppsving av våld ägde rum i förhållande till de lugna åren i slutet av 1970-talet, med kaos i Nordirland och kravaller utanför brittiska ambassaden i Dublin. Säkerhetsstyrkor avfyrade 29 695 gummikulor 1981, med sju dödsfall som resultat, jämfört med ett 16 000 kulor och fyra dödsskjutningar under de nästföljande åtta åren. IRA fortsatte sin väpnade kamp under de sju månader som strejken ägde rum, dödade tretton poliser, åtta soldater, fem medlemmar av Ulsters försvarsregemente och fem civila. De sju månaderna var en av de blodigaste perioderna under hela konflikten i Nordirland med en sammanlagd dödssiffra på 61, varav 34 civila. Tre år senare försökte IRA hämnas på Thatcher genom att placera en bomb på hotellet där konservativa partiet höll en konferens, som dödade fem personer. Thatcher undkom själv med nöd och näppe döden.
Hungerstrejken fick Sinn Féin att närma sig den parlamentariska politiken. Sands framgång i valet i kombination med andra framgångar i Nordirländska lokalval och Dáil-val i Irland, födde idén om armalite och valboxstrategin. Gerry Adams anmärkte att "Hans [Sands] framgång avslöjade lögnen att hungerstrejkarna och i förlängningen IRA och hela den republikanska rörelsen, inte hade något folkligt stöd". ("His [Sands] victory exposed the lie that the hunger strikers—and by extension the IRA and the whole republican movement—had no popular support". Doherty och Agnews valframgångar fick politisk betydelse i Irland, då de omöjliggjorde för Charles Haugheys Fianna Fáil-regering att regera. 1982 vann Sinn Féin fem platser i valet till nordirländska parlamentet, och 1983 vann Gerry Adams en plats i Storbritanniens allmänna val. Till följd av den politiska grunden som lades under hungerstrejken fortsatte Sinn Féin att växa under de följande två årtiondena, och det är för närvarande det största nationalistiska partiet i Nordirland med sina 28 av 108 platser i Nordirlands parlament.
År 2005 ifrågasattes Gerry Adams roll av den forne fången Richard O'Rawe, som hade ansvar för relationerna till allmänheten inuti fängelset under strejken. O'Rawe hävdade i sin bok Blanketmen att Adams förlängde strejken eftersom den gynnade Sinn Féin och lät Owen Carron att vinna Sands plats. Detta påstående förnekas dock av flera hungerstrejkare och Brendan McFarlane, som var högste ledare inuti fängelset under strejken.
[redigera] Åminnelser
Det finns minnesmärken och monument till minne av hungerstrejkarna i städer och byar runtom hela Irland, däribland Belfast, Dublin, Derry, Crossmaglen och Camlough. Det hålls årliga minnesstunder i hela Irland för varje man som dog under hungerstrejken, och en årlig hungerstrejksdemonstration hålls i Belfast, vilken inkluderar ett minnestal om Bobby Sands. Flera städer och byar i Frankrike har döpt gator efter Bobby Sands, bland annat i Paris och Le Mans. Irans regering har också döpt en gata utanför brittiska ambassaden i Teheran efter Bobby Sands, som förut kallades Winston Churchill Street.
Människorna i Hartford, Connecticut i USA dedikerade 1997 ett monument till minne av Bobby Sands och de andra hungerstrejkarna. Monumentet finns i en trafikrondell som kallas "Bobby Sandsrondellen", i slutet av Maple Avenue nära Goodwin Park. Den 20 mars 2001 öppnade Sinn Féins nationella ordförande Mitchel McLaughlin National Hunger Strike Commemoration Committee:s utställning på Europa Hotel i Belfast, som innehöll tre originalverk från Belfast-baserade konstnärer. En annan separat utställning påbörjades en månad senare i Derry. Två filmer har baserats på hungerstrejken, Some Mother's Son med Helen Mirren, och H3 som delvis skrevs av hungerstrejkaren Laurence McKeown.

Summary:
Hungerstrejken i Nordirland 1981 var kulmen på en fem år lång protest av irländska republikanska fångar under konflikten i Nordirland. Protesten började som "lakanprotesten" 1976, när Storbritanniens regering slutade ge paramilitära fångar särskild status som krigsfångar eller politiska fångar, vilket de hade erhållit genom provisoriska IRA:s förhandlingar med brittiska regeringen 1972. Protesten eskalerade under 1978 till vad som skulle kallas smutsiga protesten, då fångarna vägrade att duscha och täckte väggarna i cellerna med exkrementer. 1980 ägde den första hungerstrejken rum, med sju deltagare, vilken varade i 53 dagar.
Den andra hungerstrejken ägde rum 1981 och var en kraftmätning mellan fångarna och den brittiska premiärministern, Margaret Thatcher. En av hungerstrejkarna, Bobby Sands, valdes under strejken till parlamentsledamot, som en följd av medial bevakning världen över. I slutet av strejken hade tio fångar, inklusive Sands, svultit sig själva till döds. 100 000 människor deltog på Sands begravning. Hungerstrejken radikaliserade den irländska nationaliströrelsen och var den starkaste anledningen till att Sinn Féin kunde bli ett politiskt parti med en bred väljarbas bland den nordirländska befolkningen.


[redigera] Klassifikation
Med de övriga semitiska språken tillhör akkadiskan de afroasiatiska språken, en språkfamilj som hör hemma i västra Asien och Nordafrika.
Inom de semitiska språken bildar akkadiskan en egen ”östsemitisk” undergrupp. Den skiljer sig från nordväst- och sydsemitiska språk genom ordföljden subjekt-objekt-predikat (SOV), medan de båda andra grenarna oftast använder en predikat-subjekt-objekt- eller subjekt-predikat-objekt-ordföljd. Denna ordföljd går tillbaka på inflytande från sumeriskan, som har SOV-ordföljd.
Dessutom använder akkadiskan som enda semitiska språk prepositionerna ina (lokativ, alltså svenska i, på, vid, med) och ana (dativ-allativ, alltså svenska för, till, åt). Många besläktade nordvästsemitiska språk, som arabiskan och arameiskan, har istället för dessa bi/bə (lokativ) respektive li/lə (dativ). De akkadiska rumsprepositionernas ursprung är oförklarat.
I motsats till de flesta övriga semitiska språken har akkadiskan endast en frikativa, nämligen ḫ [x]. Akkadiskan har förlorat såväl de glottala som de faryngala frikativorna, som är typiska för de övriga semitiska språken. Sibilanterna i akkadiskan var åtminstone fram till gammalbabylonisk tid (cirka 1800-talet fvt) uteslutande affrikator.
[redigera] Historia och skrift
[redigera] Skrift
Gammalakkadiska finns bevarad på lertavlor sedan 2600 f.Kr.. Den skrevs med kilskrift, som tagits över från sumererna. Till skillnad från i sumeriskan vidareutvecklades dock denna till en fullt utbildad stavelseskrift, varvid dess ursprungliga logogramkaraktär trädde i bakgrunden. Vid framför allt mycket ofta brukade ord som "gud", "tempel" och så vidare användes dock även i fortsättningen de motsvarande logogrammen. Så kan tecknet AN till exempel å ena sidan stå som logogram för generiska beteckningen "gud", å andra sidan beteckna guden An och även användas som stavelsetecken för stavelsen -an-. Dessutom används samma tecken som determinativ för gudanamn.
Exempel 4 på bilden till höger visar en annan egenart hos det akkadiska kilskriftssystemet: många stavelsetecken har inget entydigt ljudvärde. Vissa, som till exempel AḪ, gör ingen skillnad på sin stavelsevokal. Inte heller i andra riktningen finns det någon entydig koordinering. Stavelsen -ša- återges exempelvis med tecknet ŠA, men även med tecknet NÍĜ, ofta till och med omväxlande inom en text.
[redigera] Språkutveckling
Gammalakkadiskan, som användes till slutet av det tredje årtusendet fvt, skiljer sig från såväl babyloniskan som assyriskan och trängdes ut av dessa dialekter. Redan på 2000-talet fvt var dessa båda senare huvuddialekter tydligt urskiljbara. Gammalbabyloniskan är, liksom även den närstående mariotiskan, tydligt mer innovativ än den ganska arkaiska gammalassyriskan och den språkligt och geografiskt mer avlägsna eblaitiskan. Så finns i gammalbabyloniskan för första gången formen lu-prus (jag kommer att avgöra), istället för äldre la-prus. Å andra sidan har även assyriskan utvecklat vissa nybildningar, som till exempel den "assyriska vokalharmonin", som dock inte är att jämföra med vokalharmonisystemen i turkiskan eller finskan. Eblaitiskan är mycket arkaisk. Den har fortfarande ett produktivt dualis liksom ett relativpronomen som särskiljs efter kasus, numerus och genus. Båda är försvunna redan i gammalakkadiskan.
Gammalbabyloniskan är kung Hammurabis språk, på vilket han skapade det som idag efter honom kallas Hammurabis lagar, en av de äldsta lagtexterna i världen.
Från 1400-talet fvt talar man om "medelbabyloniska". Gränsdragningen bygger på att att kassiterna omkring 1550 fvt erövrade Babylon och därefter behärskade detta i över 300 år. De gav upp sitt språk till förmån för akkadiskan, men influerade inte språket i någon större omfattning. Under medelbabyloniskans blomstringstid gällde det i hela den gamla Orientens, inklusive Egyptens, värld som diplomatins skriftspråk. Under denna tid upptogs också talrika lånord från nordvästsemitiska språk och från hurritiskan. Dessa var dock brukliga endast i det akkadiska språkområdets gränsområden.
Även gammalassyriskan vidareutvecklade sig under det andra årtusendet före vår tideräkning. Då det emellertid var ett rent folkspråk – kungar skrev på babyloniska – finns endast få omfångsrika texter från denna tid bevarade. Från omkring 1500 fvt talar man om "medelassyriska".
Under det första årtusendet före vår tideräkning blev akkadiskan mer och mer utträngd som ämbetsspråk. Till en början användes från omkring 1000 fvt akkadiska och arameiska parallellt som ämbetsspråk. Detta blir tydligt på många avbildningar, på vilka en lertavleskrivare skriver akkadiska och en papyrus- och läderskrivare arameiska. Även de samtida texterna visar detta. Från denna tid kallas språken "nyassyriska" respektive "nybabyloniska". Det förra fick på 700-talet fvt ett stort uppsving genom det assyriska rikets uppstigande till stormakt. 612 fvt blev dock staden Nineve och därmed det assyriska riket förstört. Endast ungefär tio år till förekom enstaka assyriska texter.
Efter de mesopotamiska rikenas slut, som kom genom persernas erövring av området, blev akkadiskan, som numera endast existerade i form av "senbabyloniskan", utträngt som folkspråk, men fortfarande använt som skriftspråk. Även efter grekernas invasion under Alexander den store på 300-talet fvt kunde språket hävda sig som skriftspråk. Mycket tyder dock på att vid denna tid akkadiska som talat språk redan var utdött eller åtminstone användes endast i mycket liten omfattning. De yngsta texterna på akkadiska stammar från mitten av 200-talet vt.
[redigera] Dechiffrering
Det akkadiska språket blev först återupptäckt då dansken Carsten Niebuhr 1767 kunde göra omfångsrika avskrifter av kilskriftstexter och presenterade dem i Danmark. Genast började stora ansträngningar att tyda språket. Till särskilt stor hjälp var i det sammanhanget flerspråkiga texter, som bland annat innehöll parallella fornpersiska och akkadiska delar. Eftersom talrika kunganamn förekom i dessa texter kunde man identifiera åtminstone enstaka kilskriftstecken, som presenterades för allmänheten 1802 av Georg Friedrich Grotefend. Redan då var det möjligt att känna igen att akkadiskan hörde till de semitiska språken. Det slutgiltiga genombrottet i dechiffreringen av skriften och därmed i tillgången till det akkadiska språket lyckades i mitten av 1800-talet Henry Rawlinson med.
[redigera] Dialekter
Den följande tabellen innehåller sammanfattande akkadiskans hittills säkert identifierade dialekter.
Vissa vetenskapsmän (till exempel B. Sommerfeld 2003) antar vidare, att den ”gammalakkadiska” som används i de äldsta texterna inte var någon föregångare till de senare dialekterna assyriska och babyloniska, utan en egen dialekt, som dock trängdes ut av dessa båda och tidigt dog ut.
[redigera] Fonetik och fonologi
Då akkadiskan som talat språk är utdött och inga samtida uppteckningar av uttalet gjordes, låter sig den exakta fonetiken och fonologin inte mer utforskas. Dock kan på grund av släktskapet med de övriga semitiska språken och även varianterna av skrivningar inom akkadiskan vissa vittnesbörd säkras.
[redigera] Konsonanter
Den följande tabellen återger de ljud som särskiljs i den akkadiska kilskriftsanvändningen. IPA-tecknen representerar det förmodade uttalet efter Streck 2005. I klamrar därunder följer den transkription för detta ljud som anträffas i facklitteraturen, såvida det skiljer sig från det fonetiska tecknet. Denna transkription har föreslagits för alla semitiska språk av Deutsche Morgenländische Gesellschaft (DMG) och betecknas därför som DMG-Umschrift.
För lateralaffrikatan /š/ förmodas av vissa vetenskapsmän ett frikativt uttal ([ɬ] eller [ʃ]).
[redigera] Vokaler
Förutom ovanstående förmodar de flesta akkadologer att det fanns en bakre mellanvokal (o eller ɔ). Kilskriften ger dock knappast bevis för detta.
Alla konsonanter och vokaler förekommer som korta och långa. Konsonantlängd uttrycks genom dubbelteckning av den ifrågavarande konsonanten, vokallängd genom ett tvärstreck över vokalen (ā, ē, ī, ū). Denna skillnad är fonematisk, det vill säga betydelseskiljande, och utnyttjas även i grammatiken, till exempel iprusu (att han avgjorde) vs. iprusū (de avgör).
[redigera] Betoning
Om betoningen i akkadiskan är ingenting känt. Visserligen finns det vissa hållpunkter, som den vokalutplåningsregel som i det följande kortfattat beskrivs, liksom vissa skrivningar i kilskriften som kan representera en betoning av bestämda vokaler, men hittills har ändå ingen betoningsregel kunnat bevisas.
Akkadiskan känner en regel, som stryker korta (och sannolikt obetonade) vokaler. Detta sker inte med vokaler i ords sista stavelse och också endast i öppna stavelser, som följer en annan öppen stavelse med kort vokal. Öppna stavelser är i detta sammanhang sådana som slutar på en vokal. Exempelvis låter verbaladjektivet (particip II) av verbet prs (avgöra, avskilja) i sin feminina form paris-t-um (-t anvisar det feminina genuset, -um är nominativ-ändelsen). /i/-et stryks inte, eftersom det befinner sig i en sluten stavelse (/ris/). I dess maskulina form heter det dock pars-um, då i den form som ligger till grund, /pa.ri.sum/, /i/-et står i en öppen stavelse och följer på en kort öppen stavelse (/pa/). I akkadiskans senare språkstadier är därtill en generell strykning av korta vokaler i ordslut att märka.
[redigera] Grammatik
[redigera] Morfologi
[redigera] Allmänt
Som alla semitiska språk använder också akkadiskan den så kallade rotböjningen. Ett ords "rot", som innehåller dess grundbetydelse, består i regel av tre konsonanter, de så kallade radikalerna. Radikalerna eller rotkonsonanterna återges i transkriptionen ibland med stora bokstäver, till exempel PRS (avgöra, avskilja). Mellan och omkring dessa rotkonsonanter sätts i akkadiskan olika infix, prefix och suffix, som har grammatiska och ordbildande funktioner. Konsonant-vokal-mönstret som blir följden differentierar rotens grundbetydelse. Den mellersta rotkonsonanten (radikalen) kan vara enkel eller dubbel (förlängd). Denna skillnad är likaså betydelseskiljande. Exempel på detta finns i avsnittet ”verbmorfologi”.
Konsonanterna ʔ, w, j och n betecknas som "svaga radikaler". Rötter som innehåller dessa radikaler bildar oregelbundna stamformer.
[redigera] Kasus, numerus och genus
Akkadiskan har två grammatiska genus, maskulinum och femininum. Feminina substantiv och adjektiv har oftast ett -(a)t i slutet av stammen. Kasussystemet är enkelt. Det innehåller i singular tre kasus (nominativ, genitiv och ackusativ), i plural dock endast två kasus (nominativ och oblik). Adjektiv kongruerar i kasus, numerus och genus med huvudordet och följer i regel detta.
Med exemplen substantiven šarrum (kung) och šarratum (drottning) och adjektivet dannum (stark) blir i den följande tabellen gammalbabyloniskans kasussystem tydliggjort:
Som synes skiljer sig ändelserna för substantiv och adjektiv endast åt i maskulinum plural. Vissa substantiv, framför allt geografiska begrepp som "stad", "fält" och så vidare, kan i singular dessutom bilda en lokativ på -um. Denna är dock i början inte produktiv och de resulterande formerna förekommer endast i stelnade adverbiella bestämningar. I nybabylonisk tid blir um-lokativet allt vanligare och ersätter i många former konstruktioner med prepositionen ina.
I senare utvecklingsstadier av akkadiskan är, förutom i lokativ, framförallt den så kallade mimationen, alltså ändelsen -m som uppträder i de flesta kasusändelserna, bortfallen. Senare sammanfaller i singular av substantiv nominativ och ackusativ till -u. I nybabyloniskan inträdde en ljudförändring, genom vilken korta vokaler i ordutljud försvann. Därmed bortföll åtskillnaden mellan kasus förutom vid maskulina nomen i plural. I många texter skrevs dock fortfarande kasusvokalerna, men inte konsekvent och ofta även felaktigt. Då det viktigaste kontaktspråket under denna tid var arameiskan, som likaså saknade kasusåtskillnad, var denna utveckling kanske inte endast fonologiskt betingad.
[redigera] Status
Det akkadiska substantivet besitter tre olika status. De uttrycker substantivets syntaktiska förhållande till andra satsdelar. Status rectus (styrd status) är därvid grundformen. Status absolutus (absolut status) används, när substantivet i en nominalsats (till exempel A är en B) används som predikativ.
Om ett substantiv följs av ett possessivsuffix eller ett substantiv i genitiv, måste det stå i status constructus, som ofta precis som status absolutus bildas genom avsöndring av kasussuffixet.
En genitivförbindelse kan även åstadkommas med partikeln ša. Substantivet som genitivfrasen står som attribut till står därvid i status rectus. Samma partikel används även till anknytning av relativsatser.
[redigera] Verbmorfologi
Hos verben urskiljs fyra stammar. Grundstammen (g-stammen) är den icke avledda formen. Med dubbleringsstammen (d-stammen) bildas applikativ-, kausativ- eller intensivformer. Den får sin beteckning från den dubblering av den mellersta radikalen som är typisk för d-former. Samma dubblering uppträder dock även i presens av de övriga stamformerna. Š-stammen (stambildningselement š-) används för kausativer. I d- och š-stam ändrar Konjugationsprefixen sin vokal till /u/. N-stammen uttrycker passivum. Stambildningselementet n- blir därvid assimilerat till den följande första konsonanten i roten, som därigenom blir förlängd (jämför exempel 9 i följande tabell). I vissa former står det dock inte direkt före konsonanten, varigenom den ursprungliga formen /n/ behålls (jämför exempel 15).
Var och en av de fyra stammarna kan vid sidan av den normala användningen bilda en reflexiv- och en iterativstam.Reflexivstammarna bildas med ett infix -ta-. Därav kallas de också gt-, dt-, št- respektive nt-stam, varvid nt-stammen endast bildas av mycket få verb. För iterativstammarna använder man ett infix -tan-, som dock endast är märkbart i presens. De övriga tidsformerna och avledningarna av de så kallade tan-stammarna gtn, dtn, Štn och ntn är identiska med de motsvarande formerna av reflexivstammarna.
Av många verb låter sig på detta sätt teoretiskt många tusen former bildas. Denna ytterst omfångsrika verbmorfologi är en av de semitiska språkens särskilda kännetecken. Följande tabell visar ett litet utsnitt av formmångfalden av roten PRS (avgöra, avskilja).
En finit verbform i akkadiskan innehåller obligatoriskt kongruens med satsens subjekt. Detta realiseras alltid genom ett prefix, i några former dessutom genom ett suffix. Som redan nämnts, skiljer sig G- och N-stammarnas prefix från D- und Š-stammarnas genom sin vokal.
I den följande tabellen framställs de enskilda kongruensformerna av verbet PRS (avgöra, avskilja) i preteritum av de fyra stammarna (översättning se tabellen ovan). Som synes åtskiljs de båda grammatiska genusen endast i 2 person singular och 3 person plural.
Förutom subjektskongruensen kan ett eller två pronominala suffix kopplas till verbet för att markera det direkta respektive indirekta objektet. Dessa pronominalsuffix är lika i alla verbstammar. Till skillnad från vid kongruensmorfemen urskiljs här de båda grammatiska genusen i 2. och 3. person såväl i singular som i plural. Då både direkt och indirekt objekt markeras pronominalt föregår det indirekta objektet (dativ) det direkta (ackusativ).
Suffixen för det indirekta objektet för 1. person singular ("mig", "åt mig") liknar Ventiv-suffixen: när subjektskongruensen uppträder utan suffix används -am, efter suffixet -ī används -m och efter suffixen -ā och -ū används -nim. Ventiv-suffixen uppträder ofta tillsammans med andra dativ-suffix eller med suffixen för 1.�person singular ackusativ.
Den följande tabellen innehåller objektssuffixens former, som de skulle användas i gammalbabyloniskan:
Dativsuffixets -m assimileras därvid till följande konsonanter, jämför exempel (7) nedan. De följande exemplen illustrerar användningen av de beskrivna morfemen.
[redigera] Stativ
En mycket ofta uppträdande form, som kan bildas av såväl substantiv och adjektiv som av verbaladjektiv, är stativ. Tillfogad till predikativt använda substantiv (i status absolutus) motsvarar denna form verbet "vara" i svenskan. Förenat med ett adjektiv eller verbaladjektiv uttrycker den ett tillstånd. En direkt motsvarighet till stativ är egyptiskans pseudoparticip. Den följande tabellen innehåller de enskilda formerna för exemplet substantiv šarrum (kung), adjektivet rapšum (bred) och verbaladjektivet parsum (avgjord).
Därvid kan šarr-āta betyda såväl "du var kung" och "du är kung" som "du kommer att bli kung". Stativ är alltså oavhängig av tidsformer.
[redigera] Ordbildning
Jämte den redan nämnda möjligheten till avledning av olika verbstammar förfogar akkadiskan över talrika nominalbildningar från verbrötterna. En mycket vanligt uppträdande nominalisering är den så kallade ma-PRaS-formen. Den kan uttrycka platsen för en händelse, personen som utför handlingen och många andra betydelser. Är en av rotkonsonanterna (radikalerna) ett labialt ljud tar prefixet formen na-. Exempel är: maškanum (ställe, plats) av ŠKN (sätta, ställa, lägga), mašraḫum (prakt) av ŠRḪ (vara praktfull), maṣṣarum (väktare) av NṢR (bevaka), napḫarum (summa) av PḪR (sammanfatta).
En mycket likartad bildning är maPRaSt-formen. De substantiv som härstammar från denna nominalbildning är grammatiskt feminina. För bildningen gäller samma regler som för maPRaS-formen, till exempel maškattum (depositum) av ŠKN (sätta, ställa, lägga), narkabtum (vagn) av RKB (rida, åka).
För avledning av abstrakta nomen finns suffixet -ūt. De substantiv som bildas med detta suffix är grammatiskt feminina. Suffixet kan fogas till såväl substantiv och adjektiv som verb, till exempel abūtum (faderskap) av abum (fader), rabûtum (storlek) av rabûm (stor), waṣūtum (iväggående) av WṢJ (gå iväg).
Även avledningarna av verb från substantiv, adjektiv och räkneord är talrika. För det mesta bildas från substantivets eller adjektivets rot en d-stam, som då har betydelsen "bli X" eller "göra något till X", till exempel duššûm (låta spira) från dišu (gräs), šullušum (göra något för tredje gången) från šalāš (tre).
[redigera] Prepositioner
Akkadiskan förfogar över prepositioner, som består av ett enskilt ord (till exempel ina (i, på, ur, genom, under), ana (till, för, mot), adi (tills), aššu (på grund av), eli (på, över), ištu/ultu (från, sedan), mala (enligt), itti (med, hos)). Det finns också några prepositioner som är sammansatta med ina och ana (till exempel ina maḫar (framför), ina balu (utan), ana ṣēr (fram till), ana maḫar (framför). Oavsett komplexitet styr alla prepositioner genitiv.
Exempel: ina bītim (i huset, från huset), ana ... dummuqim (för att göra … god), itti šarrim (hos kungen), ana ṣēr mārīšu (till sin son).
[redigera] Räkneord
Då i kilskriften talen mestadels skrivs som taltecken, är uttalet av många räkneord ännu inte klargjort. I kombination med något som räknas står grundtalen i status absolutus. Då andra fall är mycket sällsynta, är formerna av status rectus endast bekanta för isolerade räkneord. Räkneorden 1 och 2 liksom 21-29, 31-39, 41-49 och så vidare kongruerar med det räknade i grammatiskt genus. Räkneorden 3-20, 30, 40 och 50 visar en genuspolaritet, det vill säga före maskulina substantiv står den feminina formen av räkneordet och tvärtom. Denna polaritet är typisk för de semitiska språken och uppträder till exempel även i klassisk arabiska. Räkneorden 60, 100 och 1000 är lika i båda genus. Med räkneorden från två står det räknade i plural. Vid kroppsdelar som förekommer i par kan en dualisform märkas, som dock inte mer kan bildas produktivt, till exempel šepum (fot) blir šepān (två fötter).
Ordningstalen bildas med få undantag genom tillfogning av en kasusändelse till nominalformen PaRuS, varvid P, R och S måste ersättas genom räkneordets motsvarande konsonant. Särskilt iögonfallande är att ordningstalet och grundtalet sammanfallet i fallet ett. Vid fyra inträder en metates (ljudförbytning). Följande tabell innehåller de maskulina och feminna formerna av status absolutus av några akkadiska grundtal, liksom de motsvarande ordningstalen.
Exempel: erbē aššātum (fyra fruar) (maskulint räkneord!), meʾat ālānū (ett hundra städer).
[redigera] Syntax
[redigera] Nominalfras
Förutom räkneorden står alla bestämningar som fogas till ett substantiv efter detta substantiv. Detta gäller såväl adjektiv och relativsatser som även appositioner. Räkneord föregår däremot det räknade. I följande tabell analyseras nominalfrasen erbēt šarrū dannūtum ša ālam īpušū abūja (de fyra starka kungarna, som har byggt staden, mina fäder).
[redigera] Satssyntax
Akkadiskans vanligaste ordföljd är subjekt-objekt-predikat. Denna för semitiska språk ovanliga slutplacering av verbet är ett vittnesbörd om en århundradelång språkkontakt med sumeriskan, som också har denna ordföljd. Framför allt i litterära texter förekommer i akkadiskan dock även andra ordföljder; specielltkiasmer, det vill säga omvändningar av satsstrukturen, påträffas mycket ofta. Ett exempel från lercylindern från Nabonid (2:20-2:21) tydliggör detta:
I bisatser som inleds med en konjunktion uppvisar verbet subordinativ-suffixet -u, som dock bortfaller om det åtföljs av ett annat suffix som börjar med en vokal. Den enda konjunktionen som alltid uppträder utan subordinativ i verbformen är šumma (om, ifall). Orsakerna till detta är ännu inte utredda. Några andra konjunktioner är ša (för relativsatser), kī(ma) (att, så att, efter att, eftersom, i den utsträckning, såsom), ūm (under det att, så snart, medan), adi (så länge som, tills), aššum (emedan).
I nominalsatser används i akkadiskan ingen kopula, det vill säga inget verb som det svenska ”vara”. Istället för detta står det predikativt använda substantivet eller adjektivet i stativ, som till exempel i Awīlum šū šarrāq. (’denne man är en tjuv’).
[redigera] Ordförråd
På grund av den intensiva språkkontakten med först sumeriskan och senare arameiskan består det akkadiska ordförrådet delvis av lånord från dessa språk. De arameiska lånorden var därvid under de första århundradena av första årtusendet före Kristus huvudsakligen inskränkta till Nord- och Mellanmesopotamien, medan de sumeriska lånorden var utbredda i hela språkområdet. Förutom de nämnda språken lånades vissa substantiv inom områdena ridning och hushållning från hurritiskan och från kassitiskan. Några få lånord härstammar från ugaritiskan.
På grund av den i jämförelse med ickesemitiska språk mycket olika ordstrukturen var det inte möjligt för akkaderna att överta sumeriska eller hurritiska verb i den semitiska rotflexionen. Av denna anledning blev endast substantiv och enstaka adjektiv inlånade från dessa språk. Då emellertid arameiskan och ugaritiskan också hör till de semitiska språken och därmed har rotflektion, kunde man från dessa språk ta över vissa verb och även många nomen.
Följande tabell innehåller exempel på lånord i akkadiskan.
Men även akkadiskan var källa till lånord, framför allt till sumeriskan. Några exempel är: sumeriska da-rí (varaktig, från akkadiska dāru), sumeriska ra-gaba (beriden, budbärare, från akkadiska rākibu).
[redigera] Exempeltext
Den följande lilla texten är paragraf 7 i Hammurabis lagar, som författades ungefär under 1700-talet fvt Förkortningarna st.cs. och st.abs. står för "status constructus" respektive "status absolutus".
Översättning: ’Om en medborgare ur handen på en annan medborgare eller en slav till en medborgare utan vittnen eller överenskommelse köper eller tar i förvaring silver, guld, en slav, en slavinna, ett nötdjur, ett får, en åsna eller något som helst annat, är denna medborgare en tjuv och dödas.’

Summary:
Akkadiska är ett östsemitiskt språk, som var starkt influerat av sumeriskan. Det användes under perioden från omkring 2500 f.Kr. till första århundradet efter vår tideräknings början i Mesopotamien och i dagens Syrien. Under de sista århundradena blev det i allt högre grad utträngt av arameiskan och användes slutligen endast som skrift- och lärdomsspråk. Språkets namn är avlett från namnet på staden Akkad. Akkadiskan var folkspråk och ämbetsspråk i Mesopotamien liksom tidvis språket för internationell korrespondens i främre Asien ända till Egypten.
Akkadiska är samlingsbeteckning på tre närbesläktade dialekter, gammalakkadiska, babyloniska och assyriska. Den medelbabyloniska språkformen användes även som ett lingua franca i Främre Orienten och är belagd, ofta i former påverkade av språkliga substrat som exempelvis kanaaneiska, i dokument från andra delar av regionen, exempelvis de så kallade Amarnabreven.
Från och med den medelbabyloniska perioden användes en särskild dialekt, standardbabyloniska, för skrivandet av litterära texter i Babylonien och Assyrien. Denna litteraturdialekt är en syntes av gammal- och medelbabyloniska.