[redigera] Historia
Föreningen bildandes 12 mars 1891 och då var det huvudsakligen dragkamp, löpning, rodd och skidor som stod på programmet. Däremot hade fotboll svårt att komma igång i slutet av 1800-talet i Stockholm, främst för att riktiga spelplaner saknades. År 1896 byggdes Idrottsparken, en cykel- och friidrottsarena, och 1899 var året då fotboll kom med på Djurgårdens program. Teodor Andersson från Göteborg, en före detta Gais-spelare, blev medlem i föreningen och hjälpte till att starta fotbollssektionen.
Inledningsvis spelade laget i röda tröjor , detta ändrades efter bara något enstaka år till tröjor med vertikala blåa ränder efter en riktlinje om matchdressens utseende som skrevs 1905. "Blus på längden randig mörkblå och ljusblå, byxor svart med revärer." Laget har spelat i en blårandig matchdress sedan dess.
Djurgården nådde sin första final i svenska mästerskapet 1904 där laget förlorade mot Göteborgslaget Örgryte IS. År 1912 vann Djurgården sin första SM-titel i fotboll, även denna gång i en final mot Örgryte där laget vann den andra omspelsfinalen med 3-1 på Råsunda IP i Solna. Det blev starten på lagets första storhetstid som innehöll ytterligare tre SM-titlar; 1915, 1917 och som avslutades med guldet 1920. I Svenska serien, Sveriges dåvarande högsta serie, nådde Djurgården inga större framgångar förutom en andraplats 1911–12.
Skotten John Smith Maconnachie är den förste som man med säkerhet vet tränade laget. Detta skedde under en kort period hösten 1922. Djurgården hade efter 1910-talet en tyngre period sett till resultaten, säsongen 1926–27 undantagen då laget för första gången nådde Allsvenskan, en period som fick sitt klimax 1929 då laget blev nedflyttat till tredjedivisionen och fick spela där fram till 1932.
1935 avslutades verksamheterna på Tranebergs IP efter att kontraktet med Stockholms stad gick ut. Laget flyttade därefter till Stockholms stadion 1936.
Djurgården inledde 1940-talet, som många säsonger under 1930-talet slutade, med en topplacering i Division 2 Norra. Det skulle dock dröja till säsongen 1944–45 innan laget lyckades nå förstaplatsen. Nästa säsong i Allsvenskan var laget direkt hotat av nedflyttning, men lyckades hålla sig kvar med en poäng ovanför nedflyttningsstrecket. Sektionens genom tiderna största förlust i Allsvenskan skedde under denna säsong då laget på bortaplan förlorade mot IFK Norrköping med 11–1. Laget var dock inte bättre än att det åkte ner till andradivisionen igen efter säsongen 1947–48. Det blev en ettårig sejour i tvåan, med 15 poäng före serietvåan Åtvidaberg , innan laget återvände till Allsvenskan för säsongen 1949–50 där de mäktade med en åttondeplats och 18 poäng.
Säsongen 1954–55 vann laget sin första allsvenska titel. Detta skedde under ledning av engelsk-kinesen Frank Soo. Under Soos ledning prioriterades ett fysiskt spel som senare kom att känneteckna Djurgården under 1950– och 1960-talet. Laget höll sig kvar i toppen ett antal säsonger och i samband med hockeysektionens framgångar under 1950-talet handlade mycket i svensk sport om Djurgården. Säsongen 1959 avslutades med ytterligare ett allsvenskt guld.
Decenniet därpå flyttades klubben ner till division två, men vistelsen där blev kortvarig; året därpå gick Djurgården upp i Allsvenskan på nytt. Säsongerna 1964 och 1966 lyckades laget hämta hem guldet, båda gångerna efter kontroversiella inslag. 1964 vann de allsvenskt guld på grund av en tveksam straffspark i sista omgången mot IFK Göteborg. Inför säsongen 1966 hade klubben IK Sirius bas köpt ett antal spelare från laget; Djurgården segrade trots en tunn spelartrupp. Den man som förknippades med dessa guld var Gösta Sandberg. Guldmatchen 1966 blev hans 300 och sista allsvenska match i blåränderna.
Under 1970-talet började det gå sämre för Djurgården. Det fanns en hel del så kallade jojo-tendenser inom klubben – tränare och medlemmar av styrelsen kom och gick och resultaten i Allsvenskan blev väldigt varierande. Allt från två tredje platser, 1970 och 1975, till en elfte plats 1976. Dessutom köptes omtalade nyförvärv in som sällan presterade enligt förväntan.
Djurgårdens första riktiga formsvacka sedan efterkrigsåren kom under 1980-talet då laget var tvunget att kvala tre gånger för att nå Allsvenskan. Efter säsongen 1980 slutade djurgårdsprofilen Sven Lindman med elitfotbollen. Han spelade totalt 312 Allsvenska matcher för laget. Säsongen 1981 åkte laget ur Allsvenskan för första gången sedan 1960. De kommande säsongerna kom att handla om förlorade kval innan laget 1985, efter en dramatisk straffläggning, lyckades vinna mot Gais och ta sig upp till Allsvenskan igen. Laget lyckades dock inte bättre än att man åkte ur nästkommande säsong. 1987 anställdes Tommy Söderberg som ny tränare och laget vann division 1 norra med stor marginal.
Tränarbytet gav resultat i Allsvenskan 1988; Djurgården kvalificerade sig för slutspel och nådde final mot Malmö FF där det slutliga resultatet blev förlust med 7–3 efter två finaler. Laget etablerade sig de nästkommande säsongerna som ett stabilt allsvenskt lag rent sportsligt – ekonomiskt sett låg sektionen i botten och var inte sällan nära konkurs.
1990-talet inleddes med att Djurgården 1990 vann Svenska cupen för första gången och dessutom vann laget sin största seger någonsin i allsvenskan när de besegrade Hammarby med 9–1.
Trots denna inledning på 1990-talet kännetecknas årtiondet av jojo-tendenser där laget flyttades upp och ner mellan divisionerna; totalt bestod 1990-talet av sex säsonger i Allsvenskan och fyra i Division 1 Norra. Ekonomiskt sett låg Djurgården illa till, och efter incidenten med "Terror-Tommy" 1995, då en åskådare sprang in på planen och attackerade domaren Anders Frisk, tilldömdes sektionen en match utan publik och 370 000 kronor i böter. 1998 hade sektionen 10 miljoner i skulder och var hotad av konkurs.
År 2000 spelades den första upplagan av den nya andradivsionen Superettan. Denna vanns av Djurgården och flyttades tillsammans med Malmö FF upp till Allsvenskan 2001. Den allsvenska comebacken startade som de flesta på 1990-talet; laget lyckades inte vinna en match förrän den sjunde omgången och låg länge i allsvenskans bottenskikt. Men från omgång sex och framåt ryckte laget upp sig och slogs till sist om guldet, men fick nöja sig med en andraplats. Nästkommande säsong blev en succé; Djurgården tog sin första allsvenska titel på 36 år, det nionde SM-guldet i ordningen. Dessutom vann laget Svenska cupen samma år genom att besegra AIK i finalen och fullbordade därmed dubbeln. Europaspelet under 2000-talet har gett blandade resultat; som längst har laget nått till den andra omgången i Uefacupen, och till den tredje kvalomgången i Champions League. Årtiondet har varit ett av sektionens tre mest framgångsrika med sex titlar hittills, tre i allsvenskan och tre i Svenska cupen.
[redigera] Arenor
Djurgårdens primära arena är sedan 1936 Stockholms stadion, där hemmamatcherna i seriespelet och i cupspelet spelas. Den sekundära arenan är Råsunda fotbollsstadion, där det spelas derbymatcher mot AIK och Hammarby, samt internationella cupmatcher som UEFA-cupen och Champions League. Djurgården har publikrekordet för klubblag både på Råsunda och på Stockholms Stadion. 1959 såg 48 894 åskådare Djurgården besegra IFK Göteborg med 2–1 på Råsunda, och 1946 såg 21 995 åskådare Djurgården förlora mot AIK med 0–2 på Stadion.
Under 1900-talets första decennium spelade Djurgården på Idrottsparken i Stockholm. Idrottsparken var en cykelbana av cement som invigdes 1896, och 1901 anlades en sandplan med måtten 100x50 meter för fotboll i mitten av cykelbanan. Där spelade laget fram till 1906 innan flytten till nyinvigda Östermalms IP. 1910 skrev Djurgården ett kontrakt med Stockholm stad på 25 år om att få utnyttja ett stycke mark vid Tranebergsbron. I oktober 1911 stod Tranebergs IP klar och blev föreningens första egna hemmaarena.
När Djurgårdens kontrakt om användandet av Tranebergs Idrottsplats gick ut 1935 erbjöd Stockholms stad inget nytt kontrakt för föreningen och laget var hemlöst tills AIK flyttade ut från Stockholms stadion för att spela på den nybyggda Råsundastadion. Djurgården skrev ett kontrakt med Stockholms stadions styrelse 1936 om nyttjande av arenan och flyttade samma år in sin verksamhet i stadions lokaler. Under 1950- och 1960-talet spelades i princip alla hemmamatcher på Råsunda på grund av det rådande publiktrycket. På senare tid har Råsunda även använts vid ombyggnader av Stockholms stadion och av ekonomiska skäl.
Före valet 2006 lovades Djurgården en ny hemmaarena av den borgerliga alliansen och flera förslag har arbetats fram. Ett av förslagen har varit en ny och stor gemensam arena för både Djurgården och Hammarby, men förslaget är inte populärt bland de två lokalrivalernas supportrar. Ett annat alternativ är att bygga om den kulturminnesmärkta Stadion. Ytterligare förslag är att bygga en helt ny arena, antingen ett stenkast ifrån Stadion, på Östermalms IP, med plats för ungefär 25�000 åskådare eller en arena på Storängsbotten. Båda dessa förslag har dock fått nej av Kungliga Djurgårdens Förvaltning, som förvaltar marken.
På Råsunda fotbollsstadion och Stockholms stadion har det spelats ungefär lika många hemmamatcher i Allsvenskan sedan 1927. Till och med 2008 är statistiken följande:
[redigera] Publiksiffror
[redigera] Organisation och ekonomi
[redigera] Organisation
Organisationen är uppbyggd i tre huvuddelar som ansvarar för olika delar av fotbollssektionen.
Djurgårdens IF Fotbollförening (DIF FF) har drygt 13 000 medlemmar (maj 2008). Föreningen driver den sportsliga verksamheten med undantag för elitlaget som från och med säsongen 2006 flyttades över till det helägda bolaget DEF AB. Medlemstidningen heter "Djurgårdaren".
Djurgårdens Elitfotboll AB (DEF AB) registrerades den 13 maj 2005 (källa) och ägs till 100 procent av DIF FF. Bolaget driver Djurgårdens elitlag, även kallat A-laget, som sedan säsongen 2001 spelar i Allsvenskan. Bolaget äger även Djurgårdens Fotboll Försäljning AB (DFF AB).
Djurgårdens Fotboll AB (DFAB) bedriver investeringsverksamhet, främst i spelare. Bolaget grundades under sent 1980-tal och ombildades till riskkapitalbolag 1998. DFAB (länk) ligger bakom den ekonomi som krävts för att genomföra ett antal kostsamma förstärkningar till spelartruppen. Två av värvningarna har gjorts tillsammans med dåvarande Quesada: Andreas Isaksson (inför 2001) och Kim Källström (inför 2002). I början av 2000-talet investerades 10 miljoner kronor vardera i bolaget från dåvarande föreningsordföranden Bo Lundquist och den sedan november 2009 valde föreningsordföranden Tommy Jacobson. Sedan 2001 är Varenne Investment (före detta verksamhet inom Quesada) delägare (källa).
[redigera] Ekonomi
Djurgårdens IF har haft blandade ekonomiska resultat under åren föreningen har existerat. Fotbollssektionen var, liksom samtliga sektioner, från bildandet 1891 till och med 1991 bunden både sportsligt och ekonomiskt till huvudföreningen Djurgårdens IF. Detta innebar att samtliga sektioner delade på ekonomiska bördor och vinster. Till en början vara ekonomin beroende av medlemsavgifter som betalades varje månad. Föreningen fick tidigt problem med ekonomin, inte sällan för att medlemsavgifter var obetalda.
Fotbollssektionen var länge ekonomiskt beroende av andra sektioners framgångar, till exempel skidsektionen. Detta berodde på låga publiksiffror och minimala framgångar inom fotbollssektionen. Under 1920- och 1930-talet var sektionen i den högsta serien två gånger sammanlagt. Under 1940-talet vändes denna trend då laget under senare delen av decenniet nådde allsvenskan flertalet gånger och etablerade sig i den högsta serien vilket genererade publik. Trenden fortsatte under 1950-talet och fotbollen blev tillsammans med ishockeysektionen idrottsföreningens primära pengaflöde då båda sektionerna var framgångsrika och genererade mycket publik. De ekonomiska framgångarna höll i sig under 1960-talet men försvagades i och med att fotbollsintresset dalade under årtiondet. Publikminskningen märktes alltmer under 1970-talet och det gjorde även ökade spelarlöner. Fotbollssektionen som länge var en stabil inkomstkälla för föreningen visade snabbt upp negativa resultat.
1980-talet kännetecknades av tunga ekonomiska problem där dyra nyförvärv kombinerades med svikande publiksiffror. En alltmer viktigare inkomstkälla under årtiondet var reklam, 1980 användes sponsring på lagets matchtröjor för att generera intäkter för första gången. Tidigare skedde endast sponsring vid sidan av fotbollsplanen. Under våren 1987 nådde 1980-talets ekonomiska kris sitt klimax då ett underskott på 12,3 miljoner kronor presenterades. I september samma år accepterades ett ackord på 25% i domstol där alternativet var konkurs. Kort därefter bildades DIF AB med syftet att rekonstruera Djurgårdens IF finansiellt. Samtidigt skedde en insamling bland föreningens 10 000 medlemmar som gav närmare en miljon kronor.
1991 ombildades Djurgårdens IF till att bli en alliansförening. Detta innebar att varje sektion blev ekonomiskt och sportsligt självständig. Den ekonomiska situationen förvärrades ytterligare under 1990-talet och nådde sitt klimax 1998 då sektionen nådde ett underskott på 10 miljoner kronor på en omsättning om 18 miljoner. Samma år skedde ett stort antal förändringar i och med att Bo Lundquist tog över ordförandeposten. Stora skulder skrevs om till långsiktiga lån och Djurgården Fotboll AB ombildades till riskkapitalbolag. Där gick flertalet finansmän in med kapital för framtida investeringar som till exempel spelarköp. Ekonomin har under 2000-talet varit positiv och föreningen nådde 2007 en omsättning på 97,5 miljoner kronor och ett eget kapital på 26,9 miljoner kronor.
[redigera] Supportrar
Djurgårdens supportrar har organiserat sig i föreningar sedan 1947, då Djurgårdens Supporters Club bildades. Föreningen anordnade bussresor till bortamatcher för medlemmar, men någon organiserad klack fanns inte. Under mitten och slutet av 1970-talet började dock klackar organiseras och 1981 bildades supporterföreningen Blue Saints. Namnet kom till efter att Djurgårdsklacken sjöng "Oh when the saints go marching in", när Djurgårdens hockeyspelare gick in på Hovets is. 1997 bytte Blue Saints namn till Järnkaminerna efter våldsamma incidenter vilket gjorde att föreningen fått negativ kritik från media och allmänheten.
Idag är Järnkaminerna den största av Djurgårdens supporterföreningar, med flera tusen medlemmar. Supportrarna härrör främst från Stockholmsregionen, men lokala landsortsföreningar finns över hela landet, däribland även en förening från Åland. Tre kända Djurgårdensupportrar är Carl XVI Gustaf, Sveriges kung , Fredrik Reinfeldt, Sveriges statsminister , och Christer Fuglesang, Sveriges första rymdfarare .
Djurgårdsklacken har gjort sig känd de senaste åren för att ha visat upp stora tifoarrangemang, främst vid derbyn mot AIK och Hammarby på Råsunda. Järnkaminernas tifogrupp och senare Ultras STHLM vann 2001, respektive 2003 Canal+ tifopris.
Inför varje hemmamatch spelas Sjung för gamla Djurgår'n, en hymn som funnits sedan 1970-talet. Alla supportrar är uppmanade att stå upp och sjunga. Hymnen får även sjungas under matcher men däremot inte missbrukas. Supportrarna har ett stort antal hyllningssånger till det egna laget, och hatramsor mot motståndarna som används på matchdag.
[redigera] Rivaler
Djurgårdens största rival är AIK. Möten mellan lagen brukar ibland kallas "Tvillingderbyt" eftersom de bägge föreningarna bildades samma år. Efter AIK är även Stockholmskonkurrenten Hammarby en rival även om möten lagen emellan inte är av samma dignitet som möten med AIK innebär. Andra rivaler utifrån landet är IFK Göteborg och Malmö FF.
[redigera] Meriter
[redigera] Rekord
[redigera] Sportsliga resultat
[redigera] Allsvenskan, senaste åren
[redigera] Svenska cupen, senaste åren
[redigera] Europacuper, senaste åren
Text i fet stil innebär spel i huvudturnering efter framgångsrikt kvalspel.
[redigera] Nuvarande A-trupp
[redigera] Förändringar inför säsongen 2010
[redigera] Nyförvärv
[redigera] Förluster
[redigera] Kända spelare
Följande spelare benämns på fotbollssektionens webbplats som "DIF-hjältar":
[redigera] Guldbollen
Följande spelare i Djurgården har fått Guldbollen:
[redigera] Allsvenska skytteligan
Den allsvenska skytteligan har vunnits av spelare i Djurgården tre gånger:
För de interna skytteligavinnarna, se Djurgårdens IF Fotbollförenings statistik
[redigera] Tränare
Trots att det inte med säkerhet är känt vem som var tränare i Djurgården innan hösten 1922 är det troligt att Birger Möller tog sig an den rollen under 1910-talet. Möller spelade som centerhalv i laget och var även förbundskapten i det norska landslaget.
Sammanställningen nedan bygger endast på serieresultat från Allsvenskan, Division 2, Division 3, Svenska serien och Superettan.
Förklaringar:
[redigera] Se även
Huvudartiklar
Besläktade artiklar

Summary:
Djurgårdens IF Fotbollförening är fotbollssektionen inom idrottsföreningen Djurgårdens IF som är baserad i Stockholm. Föreningen bildades den 12 mars 1891 och sektionen bildades 1899. Teodor Andersson blev under detta år medlem i föreningen och hjälpte till att starta upp sektionen. Representationslaget har sedan debuten i Allsvenskan under säsongen 1927–28 spelat sammanlagt 53 säsonger i den högsta serien, som de vunnit 7 gånger (1955, 1959, 1964, 1966, 2002, 2003, 2005) , och ligger på sjundeplats i den allsvenska maratontabellen. Sedan 1936 är Stockholms Stadion Djurgårdens hemmaarena för allsvenska matcher och i Svenska cupen, men vid derbymatcher mot Stockholmsrivalerna AIK och Hammarby samt vid europacupmatcher används Råsundastadion som hemmaarena.
Sektionens framgångar kan sammanfattas i tre storhetstider där sektionens samtliga SM-titlar vunnits. Dessa skedde under 1910-talet, 1950- och 1960-talet och 2000-talet. Laget har sammanlagt vunnit SM-guld 11 gånger och Svenska cupen 4 gånger. Djurgården kallas även för Djurgår'n, DIF, Järnkaminerna eller Blåränderna beroende på sammanhang.


[redigera] Uppväxt
Viktorias far, hertigen av Kent och Strathearn var Georg III:s fjärde son. Han, liksom andra av Georgs söner, gifte sig inte under ungdomen. Den äldste sonen, prinsen av Wales (den blivande Georg IV), gifte sig, men fick bara en dotter; Charlotte Augusta. Då hon avled 1817 gifte sig de kvarvarande sönerna till kung Georg III för att få arvingar (prinsen av Wales och hertigen av York var redan gifta, men levde inte med sina fruar).
Hertigen av Kent och Strathearn gifte sig med Viktoria av Sachsen-Coburg-Gotha, syster till Charlottes änkling Leopold av Sachsen-Coburg-Saalfeld och änka efter Karl av Leiningen. Viktoria, parets enda barn, föddes på Kensington Palace i London 24 maj 1819. Hon döptes i kupolrummet i Kensington Palace 24 juni 1819 av Charles Manners-Sutton, ärkebiskop av Canterbury. Hennes gudföräldrar var prinsregenten, den ryske tsaren (hon fick sitt första namn, Alexandrina, till hans ära), Charlotte av Württemberg och änkehertiginnan av Sachsen-Coburg-Gotha.
Den unga prinsessan döptes till Alexandrina Viktoria, men titulerades Hennes kungliga höghet prinsessan av Kent, och kallades Drina inom familjen. Prinsessan Viktorias far avled av lunginflammation när hon var åtta månader gammal. Hennes farfar Georg III avled – blind och psykiskt sjuk, mindre än en vecka senare. Prinsessans farbror, prinsen av Wales, ärvde därefter kronan under namnet Georg IV.
Hon undervisades i tyska, engelska, italienska, grekiska, kinesiska, franska, aritmetik, musik och i favoritämnet historia. Hennes lärare var kyrkoherden George Davys och guvernanten Louise Lehzen.
Då prinsessan Viktoria av Kent var elva år avled hennes farbror Georg IV barnlös. Hertigen av York hade dött ett par år tidigare, och tronen ärvdes av Georg III:s tredje son, Vilhelm IV av Storbritannien. Eftersom den nye kungen också var barnlös, blev blev den unga Viktoria närmaste arvinge till tronen. Då engelsk lag under denna tid inte ännu gjorde några undantag för barnregenter, skulle hon nominellt och formellt ha styrt riket som om hon vore vuxen (parlamentarismen gjorde dock att andra styrde i praktiken). För att undvika ett sådant scenario genomdrev parlamentet Regency Act 1831, där man fastslog att Viktorias mor hertiginnan av Kent och Strathearn skulle regera som förmyndare under drottningens omyndighetstid. Till skillnad från i tidigare fall skapade man inget råd för att begränsa förmyndarens makt.
Prinsessan Viktoria mötte sin blivande make Albert av Sachsen-Coburg-Gotha då hon var sexton år gammal. Prins Albert var Viktorias kusin, hans far var bror till hennes mor. Prinsessans farbror Vilhelm IV ogillade partiet, men hans invändningar hindrade inte paret. Många forskare har menat att Prins Albert inte var förälskad i den unga Viktoria, utan att han gick in i förhållandet med henne för att öka sin sociala ställning av pliktkänsla mot sin familj. Oavsett Alberts ursprungliga anledning till att gifta sig med Viktoria kom det att bli ett väldigt lyckligt äktenskap.
[redigera] Tidig regeringstid
Vilhelm avled sjuttioett år gammal tolv minuter över två på morgonen den 20 juni 1837 och Viktoria ärvde tronen. Den unga drottningen hade just fyllt arton år, så inget förmyndarskap behövdes. Enligt salisk lag (tysk och fransk romersk rätt) kunde inte en kvinna styra över kungariket Hannover, ett rike som hade delat monark med Storbritannien sedan 1714. Hannover gick alltså inte till Viktoria, utan till hennes farbror hertigen av Cumberland och Teviotdale, som blev Ernst August I av Hannover. Då den unga drottningen vid denna tid fortfarande var ogift och barnlös, blev Ernst August hennes presumtiva tronföljare fram till att hennes första barn föddes 1840.
Då Viktoria tillträdde tronen hade whigpartiet regerat i regeringsställning sedan 1830, utom i korta perioder. Whigs premiärminister Lord Melbourne, blev en betydelsefull person i den politiskt oerfarna drottningens liv och hon litade på hans råd. (Somliga kallade Viktoria "Mrs Melbourne". )
Melbourneministrären blev dock inte långlivad vid makten; den blev allt mindre populär och hade stora svårigheter att styra de brittiska kolonierna. I Kanada mötte Storbritannien motstånd (se Upproren 1837) och i Jamaica hade den lagstiftande församlingen protesterat mot brittisk politik genom att inte instifta några lagar.
Drottningen gav därefter Sir Robert Peel, en torypolitiker, uppdraget att bilda en ny ministär, men drabbades av en kris som blev känd som the Bedchamber Crisis (Sängkammarkrisen). Vid denna tid var det brukligt att förordnanden i det kungliga hushållet baserades på politiska poster (alltså att premiärministern utsåg personer till hovet baserat på politisk tillhörighet). Många av drottningens hovdamer var hustrur till whigpolitiker, men Sir Robert Peel hade för avsikt att byta ut dem mot toryfruar. Viktoria vägrade, då hon betraktade många av dessa damer som personliga vänner snarare än medlemmar av en ceremoniell institution. Sir Robert Peel kände att han inte kunde regera under drottningens inskränkningar och lät Melbourne återinsättas på posten.
[redigera] Äktenskap
Drottningen gifte sig med prins Albert 10 februari 1840 i det kungliga kapellet i St. James's Palace; fyra dagar tidigare gav hon honom titeln "hans kungliga höghet". Prins Albert var allmänt känd som prinsgemål, även om han inte fick den titeln förrän 1857. Prins Albert fick aldrig pärsvärdighet.
Under Viktorias första graviditet försökte artonårige Edward Oxford att mörda drottningen då hon åkte i en vagn tillsammans med Albert i London. Oxford sköt två gånger, men missade. Han anklagades för högförräderi, men friades på grund av sinnessjukdom. Hans åberopande ifrågasattes av många, Oxford kan bara ha försökt att bli berömd. Många ansåg (föreslog) att det låg en chartistkonspiration bakom mordförsöket; andra menade att det kunnat vara en kupp av anhängare till kungen av Hannover. Konspirationsteorierna ledde till en våg av patriotism och lojalitet.
Skottdramat påverkade inte drottningens hälsa eller graviditet. Det kungliga parets första barn, Viktoria, föddes 21 november 1840. Åtta barn till skulle komma att födas under det väldigt lyckliga äktenskapet mellan Viktoria och prins Albert. Albert var inte bara Viktorias partner utan även en betydelsefull politisk rådgivare, och ersatte Lord Melbourne som den dominerande personen i hennes liv. Efter att hon funnit en make var hon inte längre beroende av whigdamerna vid hovet för sällskap. Då whigpartiet under Melbournes ledning förlorade valet 1841 och ersattes av tories under Peels ledning, upprepades inte the Bedchamber Crisis. Viktoria fortsatte i hemlighet att korrespondera med Lord Melbourne, vars inflytande dock minskade medan prins Alberts ökade.
13 juni 1842 gjorde Viktoria sin första tågresa från Slough railway station (nära Windsor Castle) till Bishop's Bridge, nära Paddington (i London), i en särskild kunglig vagn från Great Western Railway. Hon reste tillsammans med maken och ingenjören Isambard Kingdom Brunel.
Tre mordförsök på drottningen inträffade under 1842. 29 maj i St James' Park avlossade John Francis en pistol mot drottningens vagn (troligen för att bli känd), men greps omedelbart av poliskonstapel William Trounce. Francis dömdes för högförräderi, men dödsdomen omvandlades till deportering på livstid. Prins Albert ansåg att frikännandet av Oxford 1840 hade uppmuntrat till fler mordförsök. 3 juli, bara några dagar efter att Francis' dom omvandlats, försökte en annan pojke, John William Bean, att skjuta drottningen. Även om hans vapen inte var laddat med något annat än papper och tobak, var det ändå ett brott som kunde bestraffas med döden. Prins Albert tyckte att ett sådant straff skulle vara för hårt och uppmuntrade parlamentet att genomdriva en lag, vilken innebar att den som siktade med ett skjutvapen mot drottningen, anföll henne, slängde något på henne eller uppvisade ett skjutvapen eller något annat farligt vapen i hennes närhet i syfte att skrämma henne skulle bestraffas med sju års fängelse och pryglas. Bean dömdes till arton månaders fängelse, men varken han eller någon annan som i framtiden brutit mot den lagen, pryglades.
[redigera] Tidig viktoriansk politik
Peels ministär stod inför en kris rörande hävandet av Corn Laws (spannmålslagarna). Många torypolitiker (även kända som de konservativa) var emot upphävandet, men vissa av dem, ("peeliterna") och de flesta whigpolitiker stödde det. Peel avgick 1846, efter att parlamentet med knapp marginal gått med på att upphäva lagarna, och ersattes av Lord John Russell. Russells ministär ogillades av drottningen, fastän den bestod av whigpolitiker. Hon ogillade främst utrikesministern, Lord Palmerston , som ofta agerade utan att först ha rådgjort med kabinettet, premiärministern eller drottningen. 1849 framförde hon klagomål till Lord Russell om att Palmerston hade skickat officiella dokument till utländska ledare utan hennes kännedom. Hon upprepade sin protest 1850, men till ingen nytta. Lord Palmerston avsattes först 1851 då han hade givit Louis-Napoleon Bonapartes statskupp den brittiska regeringens godkännande utan att först ha diskuterat med premiärministern.
Perioden då Russell var premiärminister kom även att vara bekymmersam för drottningen personligen. 1849 försökte en arbetslös och missnöjd irländare vid namn William Hamilton skrämma drottningen genom att avfyra en krutfylld pistol i hennes närvaro. Hamilton åtalades enligt lagen från 1842. Han erkände sig skyldig och fick maxstraffet, sju års deportering. 1850 blev drottningen sårad då hon angreps av Robert Pate, en möjligen sinnessjuk före detta arméofficer. När Viktoria åkte i sin vagn slog Pate till henne med sin käpp, förstörde hennes bahytt och gav henne blåmärken. Pate misslyckades i sin rättegång att bevisa sinnessjukdom och dömdes till samma straff som Hamilton.
[redigera] Irland
Den unga drottning Victoria förälskade sig i ön Irland och valde att semestra i Killarney i Kerry, vilket ledde till att platsen blev en av 1800-talets populäraste turistorter. Hennes kärlek till ön besvarades till en början av irländsk värme mot den unga drottningen. 1845 drabbades Irland av svår potatismissväxt i över fyra år vilket tog över en miljon människoliv och orsakade att ytterligare en miljon irländare emigrerade. Drottningen donerade personligen 5000 pund och var inblandad i olika välgörenhetsprojekt mot den irländska potatissvälten . Trots detta påverkades drottningens popularitet då Russellministärens politik anklagades för förvärra svälten. Bland extrema republikaner kom Viktoria att kallas "Svältdrottningen" och myter spreds om att hon inte donerat mer än 5 pund till insatser mot svältkatastrofen.
Viktorias första officiella besök i Irland 1849 arrangerades av Lord Clarendon, lordlöjtnant av Irland och chef för den brittiska administrationen, som ett försök att både flytta fokus från svälten, men även för att genom drottningens besök uppmärksamma brittiska politiker på hur allvarlig krisen i Irland var. Trots den negativa effekt som svälten hade på drottningens popularitet, var hon fortfarande tillräckligt populär för att nationalisterna avslutade partimöten med att sjunga God Save the Queen. Under 1870- och 1880-talet hade dock monarkins ställning i Irland minskat väsentligt, delvis på grund av att Viktoria vägrade att besöka Irland i protest mot att Dublins stadsstyrelse vägrade att gratulera hennes son prinsen av Wales då han gifte sig med Alexandra av Danmark, eller gratulera det kungliga paret vid deras äldste son Albert Victors födelse.
Viktoria motsatte sig idén att bygga ett kungligt residens i Irland, trots upprepade påtryckningar från flera premiärministrar och lordlöjtnanter och även från den kungliga familjen. Lord Midleton, tidigare partiledare för Irish Unionist Party, beskrev 1930 i sina memoarer Ireland: Dupe or Heroine? detta beslut som katastrofalt för monarkin och för det brittiska styret över Irland.
Drottningen besökte Irland sista gången 1900, då hon kom för att vädja till irländarna att gå med i den brittiska armén och strida i Boerkriget. Nationalister, ledda av Arthur Griffith protesterade mot drottningens besök och grundade en organisation kallad Cumann na nGaedheal för att ena motståndet. Fem år senare använde Griffith dessa kontakter för att bilda en ny politisk rörelse, Sinn Féin.
[redigera] 1850-talet
Den första världsutställningen, känd som Den stora utställningen, organiserades av prins Albert och invigdes av drottningen 1 maj 1851. Trots mångas farhågor blev den en enorm succé, vars intäkter kunde användas till uppförandet av South Kensington Museum (senare ändrat till Victoria and Albert Museum).
Lord John Russells ministär föll samman 1852 och han ersattes av den konservative Lord Derby. Lord Derby stannade dock inte vid makten särskilt länge. Han misslyckades att behålla majoriteten i parlamentet och avgick mindre än ett år efter att han tillträtt. Under denna tid var Viktoria angelägen om att sätta stopp för svaga regeringar. Både drottningen och hennes make stödde kraftfullt bildandet av en stark koalitionsregering mellan whigpartiet och de peelitiska torypolitikerna. En sådan ministär skapades under ledning av peeliten Lord Aberdeen.
En av de viktigaste handlingarna den nya regeringen utförde var att Storbritannien gick med i Krimkriget 1854 på Osmanska rikets sida mot Ryssland. Innan Storbritannien gick med i kriget florerade rykten om att drottningen och prins Albert föredrog den ryska sidan, vilket minskade kungaparets popularitet. Viktoria stödde dock otvetydigt trupperna och efter krigets slut instiftade hon Viktoriakorset, en utmärkelse för mod.
Lord Aberdeen ifrågasattes av många för sitt sätt att sköta Krimkriget och han avgick 1855 och ersattes av Lord Palmerston, som drottningen hade försonats med. Palmerston tvingades också att avgå på grund av impopulära åtgärder under en militär konflikt, det andra opiumkriget 1857. Han ersattes av Lord Derby. Under dennes tid utbröt Sepoyupproret mot Brittiska Östindiska Kompaniets styre över Indien. Efter att upproret krossats sattes Indiens styre direkt under kronan (även om titeln "kejsarinna av Indien" inte omedelbart instiftades). Derby misslyckades även under sin andra regeringsperiod och Palmerston återinsattes 1859.
[redigera] Änkedom
Prins Albert avled i tyfus 1861, vilket gjorde Viktoria förkrossad, varpå hon gick in i ett halvpermanent sorgetillstånd och bar svart under resten av sitt liv. Hon undvek offentligheten och satte knappt sin fot i London under de följande åren. Hennes isolering gav henne namnet "Widow of Windsor" (Änkan på Windsor Castle). Hon betraktade sin son, prinsen av Wales, som en oansvarig och indiskret playboy och anklagade honom för faderns död, eftersom prins Albert blev sjuk efter ett besök hos sonen.
Viktoria kom mer och mer att anförtro sig till den skotske betjänten John Brown och det har påståtts att de utvecklade ett romantiskt förhållande eller till och med ingick ett hemligt äktenskap. I en nyligen funnen dagbok berättas att drottningens privata hovman ska ha bekänt på sin dödsbädd för en politiker att han hade närvarat vid en hemlig vigsel mellan Viktoria och John Brown. Inte alla historiker litar på denna dagboks trovärdighet. I vilket fall som helst hade Viktoria två minnessaker med sig då hennes lik lades i kistan, så som hon önskat. Bredvid henne låg en av Alberts morgonrockar och i hennes vänstra hand en hårlock från Brown tillsammans med ett porträtt av honom. Ryktena om en affär och äktenskap gav Viktoria smeknamnet "Mrs Brown".
Viktorias isolering ledde till att stödet för monarkin minskade kraftigt, och den republikanska rörelsen växte. Även om hon utförde sina officiella plikter, deltog hon inte alls i landets styre, och förblev i avskildhet på sina kungliga residens; Balmoral i Skottland eller vid Osborne på Isle of Wight. Under tiden drevs en av 1800-talets viktigaste lagar, reformakten 1867, igenom i parlamentet. Lord Palmerston var starkt emot valreformen, men hans ministär avslutades vid hans död 1865. Han efterträddes av Lord Russell (den tidigare Lord John Russell), och sedan av Lord Derby, under vars regeringstid reformen genomfördes.
[redigera] Gladstone och Disraeli
1868 blev den konservative Benjamin Disraeli premiärminister. Han skulle senare bli Viktorias favoritpremiärminister. Hans regering föll dock snart och han efterträddes av William Ewart Gladstone, en medlem av Liberal Party (som koalitionen mellan whigs och peeliter nu kallades). Gladstone blev känd för att vara i strid med både Viktoria och Disraeli under sin politiska karriär. Vid ett tillfälle sade drottningen att hon upplevde att Gladstone tilltalade henne som vore hon ett massmöte. Hon ogillade Gladstone och hans politik lika mycket som hon beundrade Disraeli. Det var under Gladstones regering, i början av 1870-talet, som drottningen gradvis började träda fram från sitt tillstånd av sorg och isolering. Med uppmuntran från sin familj blev hon mer aktiv.
1872 genomlevde Viktoria sitt sjätte attentat med skjutvapen. När hon steg ned från sin vagn, rusade en sjuttonårig irländare, Arthur O'Connor, mot henne, med en pistol i ena handen och med en framställning om att befria irländska fångar i den andra. Pistolen var inte laddad och ynglingens mål var troligen att skrämma Viktoria till att godkänna framställningen. John Brown, som var vid drottningens sida, slog pojken till marken innan Viktoria ens hade hunnit se pistolen. Han belönades med guldmedalj för sitt mod. O'Connor dömdes till deportation och kroppsbestraffning, i enlighet med lagen från 1842, men Viktoria efterskänkte den senare delen av straffet.
Disraeli återkom till makten 1874, en imperialistisk stämning omfattades av många i landet, däribland den nye premiärministern och drottningen, liksom många ute i Europa. 1871 hade Kejsardömet Tyskland utropats, och Viktorias äldsta dotter var gift med dess kronprins, så att hon någon gång skulle bli kejsarinna och därmed ha högre rang än hennes betydligt mäktigare mor. För att förhindra en sådan diplomatisk anomali antog parlamentet en ny lag om kungliga titlar 1876, som gav drottningen titeln "Kejsarinna av Indien". Viktoria belönade sin premiärminister genom att snabba på hans utnämning till earl så att han blev earl av Beaconsfield medan han fortfarande satt vid makten.
Lord Beaconsfields regering föll 1880 när liberalerna vann valet. Gladstone hade lämnat ledningen för liberalerna fyra år tidigare och drottningen erbjöd Lord Hartington, liberalernas ledare i underhuset, att bilda regering. Hartington avböjde emellertid och hävdade att ingen liberal regering kunder fungera utan Gladstone och att han inte skulle arbeta under någon annan. Viktoria kunde inte göra mycket annat än att utse Gladstone till premiärminister.
Det sista mordförsöket mot Viktoria skedde 1882. En psykiskt sjuk skotte, Roderick Maclean, avfyrade en kula mot drottningen när hon satt i sin vagn, men missade. Sedan 1842 hade varje person som försökte angripa drottningen blivit straffad för en förseelse som kunde ge sju års fångläger, men Maclean åtalades för högförräderi, som kunde bestraffas med döden. Han frikändes då han befanns ha varit sinnessjuk och fördes till sinnessjukhus. Viktoria uttryckte irritation över domen "ej skyldig, men vansinnig" och uppmuntrade införandet av utlåtandet "skyldig, men vansinnig" året därpå.
Viktorias konflikter med Gladstone fortsatte under hennes senare år. Hon blev tvungen att acceptera hans förslag till valreformer, inklusive folkrepresentationsakten 1884, som utökade antalet röstberättigade kraftigt. Gladstones regering föll 1885 och ersattes av en regering ledd av en konservativ, Lord Salisbury. Gladstone återkom till makten 1886 och framlade då ett lagförslag om irländskt självstyre, som syftade till att ge Irland ett eget parlament. Viktoria motsatte sig lagförslaget, som hon ansåg skulle underminera imperiet. När underhuset förkastade lagförslaget avgick Gladstone och Viktoria kunde utnämna Lord Salisbury till att åter bli premiärminister.
[redigera] De sista åren
1887 firade Storbritannien Viktorias 50-årsjubileum som regent. 20 juni 1887 hölls en bankett där femtio europeiska kungar och prinsar var inbjudna. Även om hon inte kunde varit medveten om det, hade irländska frihetskämpar planerat att spränga Westminster Abbey medan drottningen besökte en tacksägelsegudstjänst. Detta mordförsök kom att kallas The Jubilee Plot (Jubileumskomplotten) när det blev känt. Nästa dag deltog hon i en procession som, med Mark Twains ord, "sträckte sig utom synhåll i båda riktningarna". Vid denna tid var Viktoria en extremt populär monark. Ryktena kring den påstådda förhållandet med hennes tjänare hade tystats ned vid John Browns död 1883, vilket tillät drottningen att uppfattas som en moralsymbol.
Viktoria tvingades 1892 att ytterligare en gång utstå en regering ledd av William Ewart Gladstone. Efter att det sista av hans lagförslag om irländskt självstyre nedröstats, gick han i pension 1894, och ersattes av den imperialistiske liberalen Lord Rosebery. Lord Rosebery efterträddes sedan, år 1895, av Lord Salisbury, som tjänstgjorde under resten av Viktorias regeringstid.
22 september 1896, gick Viktoria om Georg III som den längst sittande monarken i engelsk, skotsk eller brittisk historia. I enlighet med drottningens önskan, firades detta offentligt först 1897, då hon firade sextio år som regent. Kolonialministern Joseph Chamberlain föreslog att jubileet skulle firas som en festival för det brittiska imperiet. Därför bjöds alla premiärministrar från de självstyrande kolonierna in, tillsammans med sina familjer. Drottningen deltog i en procession med trupper från alla brittiska kolonier och territorier, tillsammans med soldater från indiska furstar och hövdingar (som alla var underordnade Viktoria, kejsarinnan av Indien). 60-årsjubileet var ett tillfälle som kännetecknades av en ström av tillgivenhet mot den åldrande drottningen, som vid denna tid var rullstolsbunden.
Under Viktorias sista år var Storbritannien inblandat i Boerkriget, vilket fick starkt stöd av drottningen. Hennes privatliv drabbades av flera tragedier, däribland hennes son hertigen av Sachsen-Coburg-Gothas död och hennes dotter, kejsarinnan av Tysklands dödliga sjukdom och två barnbarns död. Hennes sista ceremoniella offentliga handling skedde 1899, då hon lade grundstenen till South Kensington Museum, som sedan kom att bli Victoria and Albert Museum.
Hon tillbringade julen på Osborne House (vilket Prins Albert själv hade ritat) på Isle of Wight, som hon brukade göra, sedan hon blev änka. Hon avled i sviterna av en blodpropp i hjärnan, klockan 18.30 den 22 januari 1901, efter att ha regerat i sextiotre år, sju månader och två dagar, mer än någon annan brittisk monark, varken förr eller senare. Hon begravdes 2 februari, efter tre dagar på lit-de-parade, på Frogmore Mausoleum bredvid sin make.
Viktoria efterträddes av sin äldste son, prinsen av Wales, som blev kung Edvard VII. Viktorias död avslutade Huset Hannovers styre över Storbritannien; Edvard VII tillhörde, liksom sin far prins Albert, huset Sachsen-Coburg-Gotha. Edvard VIIs son och efterträdare Georg V, ändrade kungahusets namn till Windsor under Första världskriget. Namnet "Sachsen-Coburg-Gotha" förknippades med Storbritanniens fiende under kriget Tyskland, lett av hennes barnbarn Vilhelm II av Tyskland.
[redigera] Arv
Drottning Viktoria var Storbritanniens första moderna regent. Tidigare regenter hade varit aktivt inblandade i utövandet av regeringsmakten. En serie juridiska reformer ledde till att underhusets makt ökade på bekostnad av överhuset och monarken, vars roll blev mer symbolisk. Sedan Viktorias tid har regenten haft, med Walter Bagehots ord, "rätten att bli rådfrågad, rätten att ge råd, och rätten att varna".
Viktorias regentskap blev mer symboliskt än politiskt, med stark tonvikt på moralfrågor och familjevärden, i kontrast till de sexuella, ekonomiska och personliga skandaler som hade sammankopplats med tidigare medlemmar av huset Hannover och som hade dragit vanrykte över monarkin. Viktorias regenttid gav Storbritannien idén om "familjemonarkin" som den spirande medelklassen kunde identifiera sig med.
Internationellt var Viktoria en betydande figur, inte bara i framtoning eller i termer av Storbritanniens inflytande genom imperiet, utan även på grund av släktskapsband genom Europas kungafamiljer, vilket gav henne smeknamnet "Europas mormor". Ett exempel på denna ställning kan ses i det faktum att tre av de viktigaste regenterna över länder som var inblandade på motsatta sidor i första världskriget antingen själva var barnbarn till Viktoria eller gifta med ett av hennes barnbarn. Åtta av Viktorias nio barn gifte sig med medlemmar av europeiska kungafamiljer, och den resterande, prinsessan Louise, gifte sig med en skotsk hertig.
Viktoria var den första kända bäraren av blödarsjuka i kungaätten, men det är oklart hur hon ådrog sig detta. Hon kan ha fått det som en följd av en spermiemutation, då hennes far var femtiotvå år gammal när Viktoria koncipierades. Det har också ryktats om att hertigen av Kent inte var Viktorias biologiske far, och att hon i själva verket var dotter till sin mors irländskfödde privatsekreterare och påstådda älskare, Sir John Conroy. Samtidigt som det finns tecken som tyder på att ett förhållande förelåg mellan hertiginnan och Conroy (Viktoria själv hävdade inför hertigen av Wellington att hon hade bevittnat en incident mellan dem) finns inget i Conroys sjukdomshistoria som tyder på att det skulle ha funnits blödarsjuka i hans familj, och blödarsjuka brukar normalt inte vara ärftligt på faderns sida. Det är betydligt troligare att hon fick det från sin mor, även om det inte finns någon känd historia av blödarsjuka i hennes mors släkt. Även om Viktoria själv inte drabbades av sjukdomen överförde hon den till prinsessan Alice och prinsessan Beatrice som bar den, och prins Leopold som drabbades av sjukdomen.
År 2007 är de följande europeiska regenterna och före detta regenterna ättlingar till Viktoria: drottningen av Storbritannien, kungen av Norge, kungen av Sverige, drottningen av Danmark, kungen av Spanien, kungen av Grekland (avsatt) och kungen av Rumänien (avsatt).
Drottning Viktoria upplevde impopularitet under de första åren som änka, men blev senare mycket omtyckt under 1880-talet och 1890-talet. 2002 gjorde BBC en undersökning och en en lista över de 100 främsta britterna genom tiderna. Drottning Viktoria kom på artonde plats.
Några nymodigheter under den viktorianska eran var frimärken, varav det första, One Penny Black som gavs ut 1840, hade en bild av drottningen, och järnvägen, som Viktoria var den första brittiska regenten som åkte med.
Flera platser i världen har uppkallats efter Viktoria, däribland två australiska delstater, (Victoria och Queensland), huvudstäderna i British Columbia och Saskatchewan i Kanada, huvudstaden på Seychellerna, Afrikas största sjö och Victoriafallen.
Drottning Viktoria är fortfarande den mest firade brittiska regenten i historien och har statyer till sin ära över hela brittiska imperiet. Den mest framträdande statyn är Victoria Memorial utanför Buckingham Palace, som byggdes som en del i omformningen av slottets fasad ett årtionde efter hennes död.

Summary:
Viktoria I (engelska: Victoria), född 24 maj 1819 i Kensington Palace, London, död 22 januari 1901 i Osborne House, Isle of Wight, var drottning av Storbritannien och Irland 1837–1901 samt kejsarinna av Indien 1877–1901. Hon var dotter till Edward av Kent och Viktoria av Sachsen-Coburg-Saalfeld.
Viktoria regerade i över sextiotre år, vilket är mer än någon annan brittisk monark. Hon var den första brittiska monarken som även använde titeln kejsarinna av Indien. Hon blev även den sista monarken av huset Hannover; hennes efterträdare hörde till Huset Sachsen-Coburg-Gotha.
Under Viktorias tidiga regeringstid befästes Storbritanniens ställning som den kanske ledande stormakten, vilket ibland uttrycks med frasen Pax Britannica. Den viktorianska tiden var även höjdpunkten av den industriella revolutionen, en period av betydande sociala, ekonomiska och tekniska förändringar i Storbritannien. Ett annat inslag var den snabba expansionen av det Brittiska imperiet. Mot slutet av den viktorianska eran började dock Storbritanniens ledande ställning att försvagas, som resultat av bland annat USA:s, Tysklands och Japans snabba utveckling samt Storbritanniens begynnande industriella stagnation.


[redigera] Historisk bakgrund
Cypern ligger i den östligaste delen av Medelhavet och är dess tredje största ö. Ön har i alla tider varit en åtråvärd, strategiskt placerad besittning för många av historiens stormakter. Dess läge och stora naturtillgångar gjorde ön till en viktig knutpunkt för handel redan under antiken. Kulturellt tillhörde ön Grekland, och den grekiska kärleksgudinnan Afrodite skall enligt mytologin ha fötts där. I nämnd ordning lydde ön därefter under Egypten, Assyrien, Romarriket, araber, Bysantinska riket, korsriddare (som det självständiga kungadömet Cypern), Republiken Venedig, Osmanska riket och Storbritannien.
Av hävd var alltså cyprioterna etniska greker, men turkar började invandra till ön då Osmanska riket erövrade den 1571. Grekcyprioterna sysslade traditionellt med handel, serviceyrken eller utbildning, medan turkcyprioterna var jordbrukare eller hantverkare. Dagens turkcypriotiska minoritet utgör omkring 18 procent av öns totala befolkning. Grekcyprioterna och turkcyprioterna talar olika språk, har olika ursprung och tillhör olika religioner. Generellt sett är grekerna ortodoxt kristna och turkcyprioterna muslimer.
[redigera] Brittiskt styre - nationalismens födelse
[redigera] Fram till andra världskriget
Från Berlinkongressen 1878 till första världskrigets slut stred Storbritannien om överhöghet på Cypern. 1925 blev Cypern formellt kronkoloni, men det brittiska styret började långt dessförinnan, de facto redan 1878.
Även Grekland hade varit annekterat av osmanerna, men hade blivit självständigt på 1820-talet. Därefter blomstrade den grekiska nationalismen, underblåst av romantiken, med en dröm om att återbilda Bysantinska riket, med bas i Grekland. Denna storgrekiska nationalism, Megáli Idéa ("den stora tanken"), dominerade den grekiska politiken till 1920-talet, och var grunden för grekiska anspråk på Cypern och andra öar. Under kriget mot Kemal Atatürks Turkiet efter första världskriget fick Grekland se sig besegrat, utan att förverkliga drömmen om att överta Konstantinopel. I samband med nederlaget flydde ett stort antal etniska greker, vars förfäder länge varit bosatta i Turkiet, till Grekland. Detta krig och andra kriser grundlade ett svårutsläckt hat mellan Turkiet och Grekland, som spred sig till Cypern - på grund av konflikterna på Cypern blev det allmänt känt under namnet "hatets ö".
Från och med 1925 blev grekcyprioterna allt mer överens om att de önskade enosis, förening med Grekland. Detta var helt i Greklands tycke och smak. Trots det har Grekland vid två tillfällen haft möjlighet att förena Cypern med moderlandet, men avstått. Vid Berlinkongressen 1878 valde Grekland att göra anspråk på Thessalien i stället för Cypern. När första världskriget bröt ut 1914, använde Storbritannien Cypern som lockbete för att få Grekland att bistå dem i att försvara Serbien mot Österrike-Ungern. När Grekland senare under kriget slöt upp vid Storbritannien och Frankrike, stod inte anbudet kvar. Orsaken till Greklands avvisande 1914, har antagits vara antingen att de sökte föra en protysk allianspolitik eller en alliansfri neutralitetspolitik.
I Atatürks Turkiet väcktes intresset för turkcyprioterna som bodde på deras tidigare besittning, i samma takt som den turkiska nationalismen gjorde sig gällande. Under perioder höjdes röster för att återta Cypern, under andra att hämta turkcyprioterna till Turkiet. Turkcyprioterna började liksom grekcyprioterna i tilltagande grad bli negativt inställda till det brittiska styret, men deras svar var i stället taksim, en delning av ön och för deras del en förening av något slag med Turkiet.
Detta utmynnade i en komplicerad cypriotisk-nationell frihetskamp, som dels riktades mot kolonialmakten Storbritannien, dels mot den andra etniska gruppen på ön. 1931 väckte brittiska förslag om skol- och skattepolitik grekcyprioternas vrede. Under biskopen i Kition Nikodemos Mylonas, brände de 21 oktober ner den brittiske guvernörens palats i Nicosia, med uttalade krav på enosis, och regelrätta strider utbröt mot brittiska trupper. Fram till andra världskriget rådde sedan undantagstillstånd varunder guvernören regerade med dekret.
[redigera] Andra världskriget till självständigheten
Cypernfrågan hamnade i skymundan under andra världskriget. Flera grekcyprioter deltog på Greklands sida, och stred under det följande inbördeskriget i Grekland mellan kommunister och den konservativa regeringen. Sammanlagt deltog 30 000 cyprioter som soldater på de allierades sida. Förgäves försökte grekcyprioterna åberopa Atlantdeklarationen av 1941 efter krigsslutet. Storbritannien svarade med olika författningspropositioner och förslag till självstyre i olika grad, som dock inte föll någon cypriot på läppen.
1950 tillträdde den unge Makarios III som ärkebiskop över Cypern. Ärkebiskopen var inte bara grekcyprioternas andliga ledare, utan även folkets etnark, det vill säga ledare och politiska företrädare. När han tillträdde antogs han förorda enosis, liksom kyrkan gjorde generellt. Samma år han installerades, lät han tillsammans med den stora gruppen kommunister på ön utlysa en folkomröstning om Cyperns framtid. Eftersom kyrkobyggnader användes som vallokaler, bojkottades valet av turkcyprioterna. Utslaget blev att 96 procent önskade enosis; denna siffra torde av allt att döma uteslutande gälla den grekcypriotiska befolkningen. Folkomröstningen, som saknade juridiskt bindande kraft eller myndighet, användes flitigt i internationella samtal om Cyperns framtid mot kolonialismen.
En av de grekcypriotiska officerare som utmärkt sig mest under andra världskriget och inbördeskriget i Grekland, var Georgios Grivas. 1951 skall han och ärkebiskop Makarios ha sammanträffat för att överlägga om Cyperns framtid. Grivas var en uttalad förespråkare för enosis och militant antikommunist. Makarios inställning till enosis är mer omdiskuterad, och sannolikt skiftade den fram och tillbaka under årens lopp.
Med anledning av de första tecknen på Suezkrisen, flyttade Storbritannien 1954 sina militära baser därifrån till Cypern. Därmed ökade Cyperns betydelse för dem. Som kompensation för den ökade militära närvaron, tillät Storbritannien ett mer vittgående självstyrelse. Till fullständig självständighet ställde sig dock det brittiska parlamentet avvisande. För att förhindra motstånd och uppror, kriminaliserades samtidigt propaganda för enosis, vilket kom att förklaras som landsförräderi.
Greklands premiärminister, fältmarskalk Alexandros Papagos, lät föra upp Cypernfrågan inför FN:s generalförsamling, men där överlät de i december 1954 ärendet till framtiden. De politiska motsättningarna om Cypern till trots, ingick Storbritannien, Grekland och Turkiet i NATO, med kommunisterna som gemensam fiende; detta var emellertid en allt ökande grupp på Cypern.
[redigera] Gerillakrig och förhandlingar om självständighet
Samma år bildade Georgios Grivas i hemlighet den underjordiska gerillagruppen EOKA, som skulle verka för enosis. 1 april 1955 förklarade EOKA under Grivas krig mot kolonialmakten. Gerillakriget varade till 1959, och ledde så småningom till Cyperns självständighet, vilken proklamerades 1960. Självständigheten var ett sätt för Storbritannien att genom en kompromiss - enosis nåddes inte - rädda ansiktet efter en stor prestigeförlust från gerillakriget, som innefattat nedstängningar av skolor och kyrkobyggnader, avrättningar, upprättande av koncentrationsläger, och 600 människors död.
På grund av oroligheter i andra brittiska besittningar, i kombination med det omöjliga läget på Cypern, lade Harold Macmillan fram ett förslag om lösning mellan de två andra pretendenterna, Grekland och Turkiet, 1958. I sju år skulle de gemensamt dela ansvaret för Cypern. Detta ville inte Grekland gå med på, och Makarios ställde sig bakom enosis-kravet för Cyperns del. Strax lade sig dock Makarios, och gick med på Macmillans förslag. Överenskommelsen ingicks med Zürichavtalet den 19 februari 1959, av Makarios och turkcyprioten Facil Küchük som företrädare för Cypern, Konstantin Karamanlis och Adnan Menderes och deras respektive utrikesministrar, och företrädare för Storbritannien. Makarios, som varit landsförvisad, återvände till Cypern 1 mars, och hyllades av stora folkmassor som en nationens hjälte. Grivas fick för sin gerillaverksamhet officiella utmärkelser av Grekland, och hade sin antikommunism till trots en enorm beundrarskara på Cypern.
Med garantifördraget och konstitutionen av 1960 lyckades Storbritannien, Grekland, Turkiet och företrädare för Cypern enas om villkor för Republiken Cyperns självständighet. I likhet med fallet Libanon, där också etniska konflikter präglat samtidshistorien, inrättades ett kvoteringssystem till samhällsinrättningar, där grek- respektive turkcyprioter fick ett givet antal platser att beträda. Republiken skulle ledas av en president, som skulle vara grekcypriot, och under denne skulle turkcyprioterna företrädas av en vicepresident med vetorätt. Regeringen skulle bestå av sju grek- och tre turkcyprioter, och likaså armén kvoterades. Författningsdomstolen skulle avgöra huruvida nya lagförslag var diskriminerande mot någon folkgrupp, och i denna skulle förutom en domare av grek- och en av turkcypriotisk nationalitet, en neutral domare ingå. All offentlig förvaltning skulle vara dubbel: det skulle finnas två stadskontor, två telefonbolag, skilda avlopp för grek- respektive turkcyprioter, detsamma för vatten, infrastruktur, etcetera. Kvoteringssystemet tog även hänsyn till de övriga minoriteterna armenier och maroniter, vilka dock ofta räknas som grekcyprioter.
I författningen reglerades även Cyperns förhållande till Storbritannien, Grekland och Turkiet. Storbritannien fick behålla två suveräna baser på ön, Dhekelia och Akrotiri, Grekland fick ha 950 militärer placerade där, och Turkiet 650 militärer. Länderna fick därmed militär interventionsrätt, var för sig och gemensamt.
[redigera] Självständig stat, fram till krisen 1974
Republiken Cyperns självständighet utropades, och 16 augusti 1960 halades den brittiska flaggan. Cypern blev medlem av FN i september samma år, och året därpå i Samväldet. Makarios III valdes den 13 december 1959 till president; han skulle omväljas och kvarbli i befattningen till sin död 1977, samtidigt som han behöll sin position i kyrkan.
Det största partiet efter att partiväsendet uppkom, var Allcypriotiska landsorganisationen, som betecknades som kommunistiskt. 1960 stöddes den av 25-30 procent av grekcyprioterna. Detta komplicerade Cyperns politiska situation, eftersom dess skyddsmakter var medlemmar av NATO och denna under kalla kriget bekämpade kommunismen. När Grivas motvilligt förklarat eld upphör efter gerillakriget, anklagade han Makarios för kommunism, och för att genom att acceptera Zürichavtalet ha gått kommunisternas vägnar. Liknande beskyllningar mot ärkebiskopen framfördes av biskop Kyprianos av Kyrenia. Makarios var emellertid inte medlem av kommunistpartiet, utan han bildade egna partier, och ingick koalitioner. I och med självständigheten var kravet på enosis ingalunda övergivet. Detta kom tvärt om att prägla partipolitiken, och förhållandet till detta krav vara den yttersta grunden till de flesta partibildningar.
Snart tornade sig problemen med författningens kvotering. Grekcyprioterna, som var fler och hade högre utbildning, kände sig kränkta över att utkonkurreras av mindre meriterade personer, domstolar hade svårigheter med etniskt blandade mål, och vicepresidentens vetorätt skapade svåra dödlägen i akuta frågor. Makarios sökte skapa författningsändring, men motarbetades av turkcyprioterna. Ytterligare oroshärdar var frågan om huruvida de båda befolkningsgrupperna skulle leva segregerade eller med tiden integreras – grekcyprioterna förordade det senare, medan turkcyprioterna strävade efter att bilda enklaver där de levde gruppvis.
[redigera] Cypernkrisen 1963-1964
1962 hade Makarios fått nog av den kostsamma och ineffektiva dubbla förvaltningen samt dödläget, och började regera med dekret. Turkiet förklarade hans agerande för grundlagsbrott. Den 30 november 1963 lade han fram ett program i 13 punkter som skulle frånta turkcyprioterna vetorätten. Turkiet vägrade godkänna programmet.
I december samma år började strider igen, då skottlossning utbröt i Nicosia. På julafton trappades oroligheterna upp, och 100 personer omkom. Storbritannien lyckades kväsa upproret den 26 december, och samtal inleddes i London den 15 januari 1964. Samtalen och de fortsatta striderna fick till följd att FN bildade en fredsbevarande styrka som de förlade på Cypern, Unficyp, och upprättade den så kallade gröna linjen i Nicosia, mellan grekcyprioterna och turkcyprioterna, som delade huvudstaden mitt itu. Från 1963 bojkottade turkcyprioterna sina platser i offentliga organ, i protest mot Makarios, och sedan dess har deras platser stått tomma i parlament och regering.
Makarios var inte lycklig över FN-trupperna, och fick genom att väcka frågan om enosis Georgios Papandreou med sig. Krisen mellan Grekland och Turkiet eskalerade under året, och hotet om fullskaligt krig syntes alltmera troligt. Som motåtgärd återkallades Georgios Grivas till Cypern som överbefälhavare, vilket tolkades som en provokation av Turkiet, som svarade med att flygbomba ön. Mot slutet av året ebbade krisen ut. Krisen ledde till en ökad segregation, då turkcyprioterna frivilligt eller tvingade av den turkcypriotiska militären bosatte sig i särskilda områden.
[redigera] Cypernkrisen 1967 och dess eftersvall
När militärjuntan tog makten i Grekland den 21 april 1967, höjdes åter röster i Aten om enosis. I september föreslog juntan direkt en sådan lösning till Ankara. På Cypern svarade Grivas genom att attackera turkcyprioter med nationalgardets trupper, och fullskaliga strider utbröt. Turkiet beslutade sig för att anfalla Cypern, och endast efter svåra påtryckningar från USA lät de bli. USA:s inställning kan förklaras med att de ville förhindra krig mellan två NATO-länder, båda strategiskt viktiga mot östblockets gränser. Vad beträffar Cypernfrågan, förordade USA taksim, en delning.
Aten hemkallade Grivas och en stor del av sin militära personal på Cypern, och Grivas placerades praktiskt taget i husarrest. Samtidigt överfördes Grivas oförsonlighet mot Makarios till Aten, eftersom Makarios inte längre sökte enosis. Makarios undkom ett mordförsök i mars 1970, men en av hans ministrar dödades en månad senare. Grivas lyckades fly från sin husarrest, återkom inkognito 1971 till Cypern, och bildade en ny gerillagrupp, EOKA B, för att slåss för enosis, mot Makarios. Utan att ha uppnått sitt syfte, avled Grivas i januari 1974. Vid hans död benådades fängslade sympatisörer av Makarios, i ett försök till försoning.
[redigera] Cypernkrisen 1974
Samma år, 1974, konfronterade Makarios militärjuntan i Grekland för konspirationer mot hans liv och mot Cyperns självständighet. I stället för att besvara hans anklagelser, deltog juntan i en statskupp den 15 juli, som utfördes av grekiska officerare i det cypriotiska nationalgardet och EOKA B. Makarios lyckades fly och därmed rädda sitt liv, och i hans ställe sattes en enosis-trogen gerillasoldat som tidigare varit dömd till döden för flera mord.
Turkiet svarade med att anfalla Cypern den 20 juli, och de intog snart Nordcypern, som utgör 37 procent av öns totala yta. Denna gräns har sedan dess varit bestående, så när som på att FN vid fredsförhandlingarna upprättade en buffertzon, det vill säga ett område som kontrolleras av FN, mellan nord och syd, rakt genom landet och genom den gröna linjen i Nicosia. Buffertzonens bredd är mellan 7 kilometer och 1 meter, och där får endast FN:s trupper vistas. Sedan delningen har Cypernfrågan handlat om relationen mellan Nordcypern och Cypern, Nordcyperns statsrättsliga status, och Turkiets rätt eller orätt till dess ockupation av Nordcypern, samt hur framtiden skall gestaltas.
Till följd av ockupationen, blev 250 000 människor flyktingar på ön, varav 200 000 grekcyprioter. Flyktingfrågan tog några år att lösa, men värre problem uppstod då egendomar konfiskerades i Nordcypern varmed en tredjedel av landets befolkning plötsligt blev satt på bar backe. Mer än 1 600 grekcyprioter försvann i samband med krisen, och deras öden är ännu okända.
[redigera] Efter krisen 1974
Vid FN:s buffertzon uppstod spridda protester efter augusti 1974, med sporadiska beskjutningar. Läget var dock stabilt omkring 1978.
Sedan 1974 har grekcyprioterna verkat för att Turkiet skall dra tillbaka sina trupper från Nordcypern och för att de flyktingar som följde av krisen skall få återkomma till sina hem. Detta tillbakavisades redan 1975 av Nordcyperns ledare Rauf Denktash, som var nöjd med uppkomsten av ett helt turkiskt land på Cypern. Denktash har dominerat Nordcyperns politik sedan delningen. 1975 förklarade sig Nordcypern vara en turkisk federation, och 1983 utropades Nordcypern som självständig stat, Nordcyperns turkiska republik (TRNC), men har endast erkänts som sådan av Turkiet.
Medan Republiken Cypern upplevt en ekonomisk blomstring, bland annat genom den omfattande turismen, och har en västerländsk levnadsstandard, blev den ekonomiska situationen i Nordcypern ansträngd, mycket till följd av handelsbojkotter. Genom Turkiets ingripande förbättrades situationen, och Nordcypern har numera högre levnadsstandard än Turkiet i allmänhet.
Den politiska situationen sedan delningen brukar betecknas som ett kallt krig. Samtal påbörjades under 1970-talet i syfte att upprätta en allcypriotisk federation, hittills utan att uppnå detta mål eftersom parterna inte kunnat enas om villkoren för en sådan sammanslutning. Många grekcyprioter ser dock hellre att en enhetsstat bildas. Dödläget och avskiljningen har emellertid lett till att ön inte upplevt så svåra övergrepp och kriser som den gjorde under 1960-talet och fram till 1974. I augusti 1996 utbröt en ny kris, då grekcyprioter som demonstrerade vid buffertzonen dödades då de gick över gränslinjen. I januari 1997 hotade Turkiet med en ny invasion, av hela ön, med missiler som de hjälpt Nordcypern att skaffa. Invasionsplanerna avstyrdes med långa samtal mellan den amerikanska diplomaten Carey Cavanaugh och företrädare för Grekland respektive Turkiet. Sådana hot från Turkiet har motiverats med att de försvarar turkcyprioterna från angrepp. Under tiden Cypern var enat var det främst turkcyprioter som var i farozonen.
Läget är bortsett från krisen 1996-1997 tillräckligt stabilt för att turism skall vara möjlig, men Unficyp har fortfarande trupper på ön. Partipolitiskt har det dock på de respektive sidorna varit förhållandevis stabilt, med få regeringsskiften och relativt förutsägbara valresultat. På ett internationellt plan har Cypernfrågan använts mot Turkiet i diverse sammanhang, bland annat gällande dess ansökan om medlemskap i EU.
Den 11 november 2002 presenterade FN:s generalsekreterare Kofi Annan den så kallade Annanplanen, vilken gick ut på att Cypern skulle återförenas i form av federation med det nya namnet United Cyprus Republic. Detta var den första större ansträngningen till förening som åstadkommits sedan delningen 1974, och var ett försök att blidka båda sidor. Grekland och Turkiet skulle enligt planen vara garantimakter, och med tiden var avsikten att de båda delstaterna skulle ha ett allt närmare samarbete. Till förslaget hörde även att den turkcypriotiska delen skulle minska i yta, för att bättre motsvara befolkningsstorlekens proportion. Nackdel för grekcyprioterna var att förslaget innebar en oproportionerlig maktfördelning, som inte motsvarade befolkningsgruppernas respektive storlek.
Tämligen snart efter att FN börjat sina ansträngningar för en lösning på Cypernfrågan, blev Cypern tillfrågat om medlemskap i EU, och detta beviljades. Efter att den åldrade nordcyprioten Denktash avvisat Annanplanen 2003, böjde han sig året därefter, och han och Cyperns president Tassos Papadopoulos beslutade att se vart det bar hän, vilket resulterade i en folkomröstning på båda sidor den 24 april 2004. Sprickan uppenbarade sig i folkomröstningen. Grekcyprioterna sa rungande nej till förslaget (76 procent) och turkcyprioterna lika rungande ja (65 procent). Utfallet tolkades av Turkiet som att delningen var permanent. Utfallet ledde också till att ett de facto delat Cypern gick med i EU. Det innebär också att Turkiet, som ansöker om medlemskap i EU, de jure ockuperar en del av ett annat EU-land. EU har dock verkat för en avsevärd lättnad av handelsblockaden mot Nordcypern efter folkomröstningen.
Sedan folkomröstningen 2004 har nya samtal mellan Cypern och Nordcypern öppnat för att skapa ömsesidigt förtroende. Till framstegen som inträffat under 2000-talet hör att Nordcypern 2003 tillät båda sidor korsa den gröna linjen och FN:s buffertzon – för första gången på 30 år.
Genom Republiken Cyperns anslutning till EU 2004, och öppningen av gränsen från Nordcypern, har turkcyprioter som bor i Nordcypern kunnat ansöka om EU-pass, och har kunnat skaffa sig arbete på "andra sidan". Turkiet har dock alltjämt soldater posterade i norr, och Nordcypern utser fortfarande en egen president.
[redigera] Möjliga lösningar och hinder för förlikning
Det finns ett antal föreslagna lösningar på hur förlikning skall kunna äga rum, vilka samtliga innehåller svagheter som behöver lösas för att någon av dem ska kunna accepteras. Grundfrågan gäller hur ön skall styras och förvaltas vilket i sin tur är avhängigt bl.a. av hur grekcyprioterna skall ersättas materiella förluster i samband med ockupationen, hur diskriminering ska förhindras, och hur makten ska fördelas om en förening av något slag skulle åstadkommas. Några av förslagen är:
Turkcyprioterna har genom historien försvarat en delning, antingen genom att de båda grupperna bildar delstater i en federation eller genom en permanent tvåstatslösning. Detta har motiverats med att de som minoritet skulle räddas från total assimilering samt kulturell och politisk utplåning. Enligt den turkiska tolkningen av författningen från 1960, skulle Cypern vara en "bikommunal" stat, med en gemensam identitet utåt och varje annan lösning skulle vara ett grundlagsbrott. Motståndet mot en lösning har också varit starkast från turkcyprioterna; med hjälp av Turkiets armé har de kunnat hindra grekcypriotisk närvaro på den sida som de folkrättsligt sett ockuperar. Turkiet och turkcyprioterna menar att sedan 1963 är grekcyprioternas styre illegitimt, eftersom det frångått författningen, och att det i verkligheten finns två nationer på ön och två demokratiska stater. Detta förhållande vill de bevara.
Grekcyprioterna har varit mest angelägna om en återförening, men utan politiska barriärer i form av etniska eller religiösa kvoteringssystem som sätter stopp för fri rörlighet och handel, och vilka de betecknar som brott mot de mänskliga rättigheterna. Hos dem finns också en utbredd önskan om allcypriotisk integration, vilket står i strid emot såväl kvoteringssystem som olika taksim-lösningar. En försvårande faktor är att grekcyprioter kräver kompensation eller återlämnande av deras förlorade egendomar och territorier från 1974. Detta har de enligt en dom från Europadomstolen rätt till, men nekas till av Nordcypern. Cypern ställer ytterligare flera krav, innan de kan godkänna ett avtal och försoning, bland annat demilitarisering, och repatriering av turkiska bosättare på Nordcypern som sedan 1974 ockuperar grekcyprioters egendom och utgör en större andel av befolkningen i Nordcypern än turkcyprioterna.
Båda sidor anklagar varandra för brott mot mänskligheten och de mänskliga rättigheterna sedan självständigheten 1960, och oenigheten handlar även om återgivningen av historien, vad som har hänt sedan 1960. Turkiet betecknar officiellt Republiken Cyperns behandling av turkcyprioter sedan den tiden "statsterrorism", och förklarar att det på grund av massakrer på civilbefolkningen var omöjligt att fortsätta leva tillsammans, vilket varit skälet till delningen. Cypern förklarar med stöd av internationell rätt, officiellt Turkiet vara en ockupationsmakt som kränker grekcyprioternas mänskliga rättigheter i strid emot domar i internationella domstolar. Officiellt anklagar de Turkiet för massförsvinnanden, påtvingade förflyttningar av befolkningsgrupper, och för att avsiktligt ha omöjliggjort samarbete inom ramen för författningen.

Summary:
Cypernfrågan är den komplicerade och internationellt infekterade frågan om Cyperns folk-, och specifikt statsrättsliga, status och förhållande, samt upprätthållandet av den inre och yttre freden och säkerheten. Frågan har dominerat Cyperns politik sedan den blev en brittisk kronkoloni 1925, men problemen och förutsättningarna har förändrats under åren till följd av självständighetsförklaringen 1960, inbördeskrig, konflikter och delningen av ön vid krisen 1974 då den norra delen, Nordcypern, occuperades av Turkiet, en delning som består än idag.
Delvis kan frågan betecknas som en etnisk konflikt mellan de grekcyprioter och turkcyprioter som lever på ön; de båda grupperna har under 1900-talet strävat efter olika lösningar. Traditionellt har grekcyprioter strävat efter enosis, förening med Grekland, och turkcyprioter taksim, en delning och förening med Turkiet. Grekcyprioterna har dock allt mera övergivit enosis för målet om en självständig enhetsstat, som omfattar hela ön. Andra aktörer än cyprioterna själva, är Storbritannien, Grekland och Turkiet, EU, samt FN, som sedan 1964 har en permanent fredsbevarande styrka förlagd på Cypern, Unficyp. Under 2000-talet och genom Kofi Annans ingripande, har frågan verkat vara närmare en lösning, i form av en cypriotisk federation, med grek- respektive turkcypriotiska delstater.


[redigera] Aristoteles
"Av den politiska rättvisan är en del naturlig och en del juridisk"
Fastän naturrättsbegreppet är äldre än så, till exempel finns föregripande tankar hos sofisterna och Platon, var det Aristoteles som myntade termen ”naturrätt” i Nikomakiska etiken, bok V. Den romerska rätten, som i hög grad legat till grund för det västerländska rättssystemen, var en av de traditioner som förde arvet vidare.
Aristoteles brukar allmänt räknas som naturrättens fader, vilket beror på att han var den förste att skilja mellan den positiva rätten och naturrätten, en distinktion han uppställde i sin kritik av statsskick där lagar efterföljdes men där ingen rätt fanns, en stat där inte människan levde efter sin dygdiga natur. Till skillnad från den juridiska rätten, är naturrätten universell, menar Aristoteles. En del av vad människan befinner rättvist, är så i kraft av naturen, menar Aristoteles vidare, och likaså är människans förpliktelser under lagen grundad på naturen (Nikomakiska etiken V:6).
I Politiken (III:16) återger dock Aristoteles kritik på naturrättslig grund mot suveränitet i form av absolut monarki eller godtycklig styrning: om alla människor av naturen vore jämlika i en viss stat vore det onaturligt att en individ styr över de andra; de bör ha samma naturliga rättigheter. Aristoteles menar dock inte själv att samtliga människor är jämlika: staten, anser han, har vuxit fram ur små samhällen, som vuxit fram ur familjen, som i sin tur bygger på människans natur och det faktum att hon är en samhällsvarelse. Aristoteles menar därför att uppdelningen herre-slav och man-kvinna är naturlig och i enlighet med människans natur (Politiken 1252:a24, 1253a7, 1253a18).
Finns det däremot två jämlika medborgare bör de ha en jämlik fördelning av tillgångarna och samma ställning i staten. Bland medborgare regeras individer i samma utsträckning som de regerar; denna ordning kan bara hävas rätteligen om dessa jämlikar är illojala eller oföljsamma mot lagen eller härskaren. Aristoteles menar följaktligen att det kan finnas en naturlig fördel och en naturlig rättvisa i såväl konstitutionalism, som i monarki och aristokrati beroende på vilka naturliga förutsättningar som föreligger; dock är aldrig tyranni naturligen rätt (Politiken III:17). Det är värt att notera att Aristoteles definition av medborgare är mycket snäv (Politiken 1328b33).
Aristoteles egen relation till naturrätten är dock omtvistad och hans verk är inte entydiga. Han öppnar för att den bästa staten kanske inte är styrd av den bästa lagen, utan av den bästa mannen (Politiken 1287b15). Sinclair menar att Aristoteles syn på lagen är en kompromiss mellan personligt godtycke och slaviskt följande av skrivna regler.
[redigera] Teologisk naturrätt
"Jag är Herren, din Gud... som har fört dig ur träldomshuset." 2 Mosebok 20:1
Teologisk naturrätt skiljer vanligen mellan begreppen "Guds ordning" och "människans natur". I många religioner anses en lagstiftning grundad på Guds vilja, till exempel sharia och Moses lag, vara nödvändig för att upprätthålla Gudsordningen, då människan i allmänhet anses vara ond, syndig eller riskerar att bli syndens redskap i kampen mellan det onda och det goda, där Gud hjälper de fromma och straffar de orättrådiga.
Maktställning legitimeras av att den är av Guds nåde, eller att den är Guds vilja, och kan inte ifrågasättas. I mer sekulariserade länder finns även den "positiva rätten" som är skapad av människan, och avser nödvändiga lagar som de religiösa skrifterna inte direkt stadgar (se för övrigt Talmud). Naturrätten är i de flesta teokratier oberoende av härkomst, och människans rätt handlar om hennes fortlevnad som individ och art, men i vissa fall är släktskap med religiösa frontalfigurer högt värderat (se till exempel kalif, emir).
[redigera] Thomas av Aquino
Den romersk-katolska naturrätten bygger på föreställningen att alla människor har del av Guds förnuft, logos. Naturrätten kan därför begripas och resoneras fram. Dess främste tänkare är Thomas av Aquino. Hans skrifter, i synnerhet Summa theologica, har varit betydelsefulla för den romersk-katolska kanoniska rätten, som de reformerta kyrkorna avvisade, men som fortfarande är rättssystemet i den romersk-katolska världen.
Naturrätten för Thomas är förnuftiga varelsers delaktighet i den eviga lagen, det vill säga Guds lag. Med förnuftet avgör människan vad som är gott och vad som är ont, vilket är naturrättens funktion. Människans lagar är emellertid inte detsamma som naturrätten och dess lagar, enligt Thomas, eftersom människans förnuft inte är så fullkomligt som Guds. Naturrätten promulgeras genom att ”Gud instiftat den i människans medvetande så att människan skall känna den naturligen.” Att begripa vad som är rätt, har för thomismen därför samband med delaktigheten med Gud, och tillkommer i högre grad religiösa människor.
Trots att Thomas av Aquino var en utpräglad aristoteliker, är hans förståelse av "naturrätten" annorlunda än sin föregångares. För Aristoteles är naturrätten fysisk, likställd med den världsliga lagen och påminner om den moderna fysikens teori om naturlagarna; för Thomas får naturrätten en utvidgad betydelse, fungerar som instansen mellan Gud och människan, och blir ett mått, vad som giltiggör den världsliga lagen.
[redigera] Grotius och förnuftets naturrätt
"Jus naturale est dictatum rectæ rationis"
Hugo Grotius (1583-1645) brukar kallas folkrättens fader. I arbetet De Jure Belli ac Pacis utgår han från naturrätten och skiljer så mellan Guds ordning och denna; för Grotius är inte Gud allsmäktig eftersom inte ens han kan förhindra oberättigad, världslig auktoritet och obefogat våld. Till skillnad från den teologiska definitionen av naturrätt, skiljer Grotius naturrätten från både Guds positiva och människans lagar, trots att han anser att Gud är naturens skapare. Naturrätten är den moraliska nödvändigheten som följer av människans moraliska och förnuftiga natur.
Grotius tror på en absolut sanning, och att ett förnuft med hjälp av bland annat logik kan göra rationella val som är de enda rätta. Detta förnuft kan avgöra om ett maktutövande, ett krig, ägande, eller andra handlingar är legitima eller orättfärdiga, och detta förstår Grotius som en natur av hierarki där det inte råder någon motsättning mellan individens bästa och kollektivets; den rättrådige herren har naturens rätt att styra över sin slav för det är det bästa för båda. Denna naturrätt är även överställd människans lagstiftning, men är det som avgör rättfärdigheten vid dess tillämpning.
Naturrätten är bestämd av att löften hålls, och denna löfteshållning mellan människor är vad stater består av. Människor är samhällsvarelser och goda, och naturrätten bygger på samma principer som den mänskliga naturen. Grotius naturrätt gäller såväl makthavares skyldigheter mot sitt folk, som staters skyldighet mot varandra.
[redigera] Hobbes och den gemensamma själviskheten
"Life it selfe is but Motion, and can never be without Desire"
Thomas Hobbes (1588-1679) framlägger i Leviathan (1651) åsikten att människan i sitt naturtillstånd, såsom ociviliserad vilde, är individualist och styrs av sin egoism, sin äregirighet, och överlevnadsinstinkt. Ett samhälle utan en suverän skulle vara instabilt och farligt, för all själviskhet skulle stå i motsättning till andras, menar Hobbes. Då faran skulle drabba samtliga, måste människorna utse en ledare, samt tvingas leva i grupp för att överleva. Detta är ett slags samhällskontrakt, och när det väl har slutits, har inte medborgarna rätt att göra uppror.
Människans jämlikhet består enligt Hobbes i att även den svagaste kan mörda och stjäla. Människan är dock inte grym av naturen; medvetenheten om andras naturrätt skapar ett behov av självförsvar, och är inte bestämd av en fri vilja som höjer oss från djuren. I ett naturtillstånd kan moralen alltså inte upprätthållas. Moralen tillkommer civilisationen, grundad på och förbättrad av naturvetenskapen och självkännedomen. Suveränen, som har all makt, har även myndighet över religionen och civilisationens danande.
Hobbes formulerar 19 naturlagar, vilka grundas på bibelordet: Såsom ni vill att människor skall göra mot er, så skall ni göra mot dem (Luk.6:31). Detta är enligt Hobbes ingen moral, utan i likhet med Grotius ser han det som ett slags kollektivt förnuft. Naturen är med andra ord ond, och kräver ett rättssystem. Detta konstruerade, nödvändiga rättssystem grundas på Hobbes naturlag, och ska ses som ett slags minimum för mänsklig samvaro. Naturlagen legitimeras av att naturrätten är varje individs rätt att bevara sitt liv.
[redigera] Lockes positiva naturrätt
"The natural liberty of man is to be free from any superior power on earth and not to be under the will or legislative authority of man, but to have only the law of nature for his rule."
Enligt John Locke (1632-1704) har ingen människa naturlig rätt ("av Guds nåde") att styra över någon annan, men naturlagen kräver en exekutiv ledare som säkerställer människans rätt. Denna rätt förstås av varje individ, och varje individ bygger upp samhällets hierarki på vars och ens förnuft efter förmåga – det är framför allt däri han skiljer sig från Hobbes, vars idé om allas kamp mot alla inte stämmer med Lockes positiva människosyn. Enligt Lockes idé om naturrätten har heller inte makthavare myndighet över människors tro, tankar eller religion.
Lockes naturrätt bygger även på det ömsesidiga förhållandet mellan individens rätt och skyldighet. Varje individ har enligt Locke rätt till sitt liv, till frihet, och till egendom, för sådan är naturen. Varje individ har följaktligen förpliktelse att straffa när någon kränker människans rätt. Men till skillnad från självförsvar får inte detta straff vara förebyggande. Den som utsätts för brott har även rätt till rekreation och återställande. Då människor skulle kunna bli oense om huruvida ett brott begåtts, behövs dock en ledare som måste godkännas av kollektivet för att makten ska kunna legitimeras. Eftersom jorden är rik, är dock kränkningar onaturliga och oförnuftiga.
[redigera] Upplysningstiden
Idén om naturrätten ligger till grund för den engelska Bill of Rights från 1689, och därmed såväl för den franska Förklaring av människans och medborgarens rättigheter från 1789 som den amerikanska självständighetsförklaringen från 1776. Således är den västerländska demokratisynen grundad på idén om en naturlig rätt, och så även konstitutionalismen. De två senare förklaringarna bygger även på Lockes definition av naturrätten, främst via Rousseaus mer sekulära begreppsvärld; regeringars skyldigheter och människans förnuftiga natur, men tillägger och justerar något olikartat, yttrandefrihet, åsiktsfrihet, nödvändigheten av skatter, rätten till lycka, behovet av en lagstiftning, och av en civil maktapparat. Under antiken och senare i England kunde naturrätten användas för att legitimera monarkin, men Thomas Jefferson, Samuel Adams, och Thomas Paine använde naturliga rättigheter som legitimering av revolutionen mot Storbritannien och samma argument är grunden för den liberala staten USA:s konstitution.
Ur Salamancaskolans ventilerande om naturrätten växte sakta teorien om samhällsfördraget fram, att stater legitimeras genom folkets godkännande av regenten och att regenten har förpliktelser; samt om folksuveränitetsprincipen. Företrädare för denna följd av naturrätten är i första hand Rousseau, och bland andra Samuel Rutherford, Samuel von Pufendorf och Johannes Althusius. Maktdelningsläran, som Montesquieu utvecklade ur Locke, är ytterligare en teori som växte fram på naturrättslig grund; utan teorin om en sådan underliggande princip kan inte en handlings berättigande bedömas objektivt av en oberoende domstol, vilket maktdelningsprincipen förutsätter möjligheten av.
Pufendorf kombinerade naturrätten med ekonomiska teorier, eftersom de ekonomiska relationerna är mänskliga relationer.
[redigera] Folkrätten, FN och andra internationella organisationer
Under slutet av 1800-talet började det bli uppenbart att rätten inte endast kunde begränsas till enskilda länders lagstiftning eller praxis. I synnerhet vid krig var det nödvändigt med explicita internationella överenskommelser, vilket var den egentliga orsaken till att Nationernas Förbund (och senare FN) bildades. Ett uttryck för tanken är Wienkongressen 1815, men den hade spelat ut sin roll i slutet av 1800-talet då stormakternas intressen tog över. I stället gjordes försök att utveckla folkrätten, där konferenser i Haag 1899 och 1907 fick till följd att 44 länder enades om avtal och konventioner. Första världskriget omöjliggjorde den tredje konferensen 1915. Den humanitära rätten formulerades i Haag 1907, Genèvekonventionen (1949) samt FN:s Folkmordskonvention (1948). Redan 1863 bildades Internationella Röda Korset.
Naturrätten, teokratisk eller rationell, var den enda rättsfilosofiska teorin till 1800-talet. Då uppkom konkurrerande teorier som den historiska skolan, och senare rättspositivismen. I och med inträdet i 1900-talet vann rättspositivismen och de andra rättsuppfattningarna förlorade i betydelse.
Efter andra världskriget förklarade många brotten mot mänskligheten som skett med att rättspositivismen ersatt naturrätten, och naturrätten fick då en renässans med kodifieringen av orubbliga mänskliga rättigheter. 1948 publicerades FN:s allmänna deklaration om de mänskliga rättigheterna. Den stadgade att människans rätt även inbegrep rätten till utbildning, rätten till personlig säkerhet och integritet, frihet från förföljelse, rättighet till information, rätt till arbete, att söka skydd i andra länder, och att alla människor har ett inneboende värde.
[redigera] Senare tillämpningar och tolkningar av naturrätten
Naturrätten har sedan antiken kommit att åberopas och dryftas inom flera fält; i synnerhet rättsfilosofin, men även statsrätten och folkrätten. I anslutning till den medeltida förståelsen av begreppet, fungerar naturrätten av dess förespråkare till en del som ett etiskt mått på ett rättssystem och en enskild lag.
Enligt ett synsätt som framförts av bland andra Charles Grove Haines, bidrog medeltidens utveckling av begreppet till en sekularisering av rättsvetenskapen, som förr var en delvetenskap av teologin; från att vara en instans mellan Gud och människan utvecklades så småningom en distinktion mellan lag och moral som kommer till starkast uttryck i rättspositivismen och konstruktivismen under 1900-talet. Enligt detta synsätt utgör naturrättsdoktrinen ett mellanting mellan religiöst betingade rättssystem och rättssystem som endast legitimeras av deras kraft.
Såsom etiskt mått fungerar naturrätten på två sätt: dels är den en normativ teori om hur rättssystem bör legitimeras; dels fungerar den som redskap i bedömningen av rättssystem och dessas tillämpning.
G.W.F. Hegel brukar begreppet naturrätt i sin Rättsfilosofin för sådana rättigheter som betingas av naturen, och tar äktenskapet som exempel på ett sådant (§ 168). När rätten behandlas vetenskapligt är naturrätten detsamma som den filosofiska rätten och har samband med moralen; den är därmed åtskild från den positiva rätten: "Naturrätten eller den filosofiska rätten förhåller sig till den positiva rätten som institutioner till förordningar" (§ 3). För Hegel är den etiska idén, eller försök att omsätta naturrätten i praktiken, statens grundval, och kräver individens underkastelse.
Naturrätten hör samman med naturalistisk moralfilosofi, menar utilitaristen Richard Norman, och den är enligt honom oförenlig med humanism så vitt inte människans välmående är dess bestämning, varmed en humanistisk naturrätt står i strid emot religiöst eller politiskt betingade självförsakelser.
I den klassiska Bouvier's Law Dictionary står att lagar och rättigheter visserligen kan indelas i naturliga och civila sådana, men att de hellre bör delas in i politiska och civila rättigheter och lagar, eftersom vad som naturligen tillkommer en person modifieras av det civila samhället och de civila lagarna berör de naturliga. Det har också blivit mer ovanligt att förespråkare för naturrätt explicit åberopar naturen vid diskussioner om ett särskilt system eller bud, men med företrädare som Germain Grisez och John Finnis har naturrätten kommit att moderniseras under senare delen av 1900-talet. En dylik naturrättsdoktrin brukar framför allt förknippas med katolicismen och sättas i relation till dygdetiken och nythomismen.
Sedan 1800-talet har intellektuella splittrats i frågan om vad naturrätten skall härledas från, detta framför allt på basis av Thomas Hobbes doktrin, men även David Humes. Den nyliberale ekonomen Friedrich von Hayek ställer det primitiva samhällets "naturliga moral", som grundas på instinkter, emot samhällets traditioner och konventioner - samhällets lagar och dess ordning. von Hayek menar att samhällets och statens traditioner har vuxit fram naturligt under historien i en evolution, och följaktligen kan grunden för dess regelsystem (den konstitutionenella praxisen) kallas naturrätt. Primitivister, anarkister och konstruktivister till vänster om von Hayek, ser staten och samhällets normer och regelsystem som artificiella varmed naturrätten härleds från det primitiva samhället. För dessa båda, de nyliberala och vänstergrupper, har därmed "den naturligt betingade rätten" diamentralt motsatta betydelser.

Summary:
Naturrätt (latin ius naturale) är ett fundamentalt begrepp för politiska ideologier och inom rättsfilosofin. Med detta åsyftas teorin att rätt existerar naturligt och är objektivt sann, samt att rätten gäller allmänt och universellt. Enligt Bertrand Russells definition innebär läran om naturrätten "vad en människa är berättigad till just på grund av sin mänskliga natur." Naturrätten är ett viktigt begrepp bland annat i diskussioner om legitimering av makt, statsbildning, ägande och krigets lagar. Naturrätten formar även den idéhistoriska grunden för demokratin.
Naturrätten fanns som begrepp redan under antiken. Under 1600-talet försökte flera filosofer och författare beskriva ett samhälle utan civilisation där människor levde enligt naturens lagar. Hur naturrätten definieras och förhållandet till den avgörs av vilken syn man har på människor och naturen, vilket innebär att definitionen av den ändrats genom århundradena och är ideologiskt betingad. Gemensamt för de olika definitionerna är krav på att rätten ska vara konsekvent och sammanhängande, att rätten ska grundas på moralen, moralen är naturlig, samt att handlingar som bevarar möjligheten till fortsatt samlevnad är rätta handlingar. Motsatserna till naturrätt är värdenihilism och rättspositivism vilka förnekar existensen av en objektivt sann rätt.