[uredi] Zgodnji razvoj
Jeseni 1937 je Reichsluftfahrtministerium (RLM) oz. Rajhovsko letalsko ministrstvo naprosilo več oblikovalcev, naj izdelajo nov lovec, ki bo deloval skupaj z Messerschmittom Bf 109, osnovnim nemškim lovcem. Kljub temu, da je bilo Bf 109 zelo učinkovito letalo, je RLM skrbel hitri razvoj sovražnikovih lovcev in so tako rabili novo letalo, ki bo bilo kos novejšim zavezniškim lovcem .
Kurt Tank se je odzval s številnimi načrti; večina konceptov je bila zamišljenih okoli tekočinsko-hlajenih vrstnih motorjev. Toda šele z modelom, ki je predvideval zračno-hlajeni, 18-valjni BMW 139 zvezdasti motor, je vzbudil pozornost RLM-ja. V tistem času zvezdasti motorji niso bili pogosti, saj so imeli velik, odprt vstopni del za propelerjem, zaradi česar je veljalo prepričanje, da ustvarjajo preveč zračnega upora. Tank je videl uspeh zvezdastih motorjev Pratt & Whitney Wasp, ki jih je uporabljala Vojna mornarica ZDA in je tako oblikoval prostor za motor, da je bil upor manjši . Namesto, da bi pustil sprednji del motorja odprt (s tem bi omogočil zračno hlajenje motorja, a hkrati povzročil večji upor), je Tank pustil le manjšo odprtino med ogrodjem motorja in nosilcem propelerja, s čimer je omogočil zadostni vstop zraka, le-ta pa se je nato razporedil po motorju s pomočjo ventilatorja .
Uporaba zvezdastega motorja pri Fw 190 tako tako ne bi vplivala na vzporedno proizvodnjo Bf 109, s čimer je RLM še povečal svoje zanimanje .
[uredi] Prototipi
Prvi prototip, Fw 190 V1, je bil opremljen z 18-valjnim zvezdastim motorjem BMW 139, ki je razvil 1.550 KM in je imel civilno registracijo D-OPZE. Vzletel je 1. junija 1939 in je kmalu pokazal izjemne sposobnosti za tako relativno majhno letalo. Letalo se je dobro odzivalo, zagotavljalo je dobro vidljivost in je imelo primerno hitrost. Testni piloti, ki so prvič leteli s tem letalom, so pohvalili široko podvozje letala, ki je omogočalo varnejše vzletanje in pristajanje v primerjavi z Bf 109.
Prvi večji problem, ki se je pokazal pri testnih poletih, je bil položaj pilotske kabine; bila je pomaknjena preveč naprej, bližina motorja pa je povzročila, da se je kabina preveč ogrevala. Med prvim poletom je temperatura v kabini dosegla 55°C, kar je testni pilot Hans Sander opisal z besedami:�»Bilo je, kot da bi sedel z obema nogama v ognju« . Focke Wulf in BMW sta krivdo pripisovala drug drugemu, BMW pa je nato končno prepričal RLM in Tanka, da se dotedanji motor 139 zamenja z novejšim 801. Motor 801 je bil v premeru isti, bil pa je težji in daljši. Zaradu tega je moral Tank predelati stodevetdesetico. Kljub novemu motorju in ventilatorju se je BMW 801 še naprej pregreval oz. dosegal zelo visoke temperature; v enem primeru je temperatura dosegla tako raven, da je detoniralo strelivo za mitraljez MG 17.
Problemi z motorjem so zaznamovali celotno�»otroško«�obdobje letala, zaradi česar je bil projekt večkrat skoraj ustavljen. S pomočjo dveh mehanikov, nadporočnika Karl Borrisa in Otto Behrensa, pa so obdržali projekt, saj sta uspela prepričati odgovorne, da je letalo, kljub tem problemom, še zmeraj vredno, da se ga začne serijsko proizvajati.
Problemi so bili odpravljeni v poznejših prototipih, še predno je A-0 vstopila v serijsko proizvodnjo. Prva letala so prišla v operativne enote že konec leta 1940, bojne enote pa so letala prejela šele avgusta in septembra 1941. Pregrevanje motorja se je nadaljevalo do pomladi 1942, ko so pričeli v različici A-2 uporabljati nov motor (BMW 801 C-2). Izkazalo se je, da je bila rešitev pregrevanja v spremembah izpušnega sistema. Metodo je odkril Rolf Schrödter iz III./JG 26, ta popravek pa so lahko opravili tudi navadni vzdrževalci/mehaniki v enotah.
[uredi] Operativna služba
Prvih nekaj mesecev bojnega delovanja so zavezniški vojaški piloti zamenjevali tega novega lovca z nemško-zaplenjenimi Curtiss P-36 Mohawki (dobili so jih po francoski kapitulaciji). Novi lovec je bil boljši kot Spitfire Mk V, ki je bil takrat v uporabi pri RAFu, v skoraj vseh pogledih, razen v radiju zavoja. Ko so zavezniške letalske izgube naraščale in ko je Luftwaffe prevzela nadzor nad Rokavskim prelivom, so zavezniki načrtovali tudi uporabo komandosov, da bi zaplenili Fw-190 na nemškem letališču. Toda napad je postal nepotreben, ko je pozno junija 1942 nemški pilot, nadporočnik Armin Faber, po nesreči pristal na britanskem letališču. Britanci so tako dobili Fw 190 A-3 . Izkoristili so to priložnost in preučili letalo . Potrdili so, da je Fw 190 od Spitfira Mk.V boljši v skoraj vseh pogledih. Prevzeli so nemški hladilni sistem in način vgraditve motorja pri izdelavi Hawker Siddeleyjevega Tempesta II, hkrati pa so pospešili razvoj Spitfira Mark IX.
Prva množična pomembnejša uporaba Fw 190 v boju se je zgodila 19. avgusta 1942 med operacijo Jubilee, zavezniškim napadom na Dieppe. Jagdgeschwadra JG 2 in JG 26 sta bila malo pred tem opremljena s Fw 190, tako da sta na dan spopada lahko poletela s 115 lovci (vključenih je bilo še nekaj letal Bf 109 G). RAF je poslala nad Dieppe čez 300 lovcev; večina je bila Spitfire V, nekaj Spitfire Mk IX in Hawker Typhoonov. Poleg tega so uporabili še več eskadrilj Hawker Hurikanov in North American P-51 Mustangov za lovskobombniške in izvidniške naloge. V celotni operaciji so Nemci izgubili 25 Fw 190 (vključena so tudi letala, ki so se razbila pri pristajanju), medtem ko so dosegli 106 zračnih zmag. Britanci so izgubili 81 članov posadke (mrtvi ali zajeti), medtem ko so Nemci imeli le 14 mrtvih . Med operacijo so Fw 190 uspešno uporabili tudi v zračnih napadih proti zavezniškim vojnim ladjam .
Na vzhodni fronti je Fw 190 dosegel največjo slavo z enoto JG54 Grünherz. JG54 je bila prva enota, ki je (marca 1943) v celoti zamenjala Bf 109 s Fw 190. V enoti so delovali nekateri najboljši letalski asi celotne vojne: Otto Kittel (267 zračnih zmag), Walter Nowotny (258 zmag),...
Leta 1943 sta JG 2 in JG 26, opremljena s Fw 190, izvajala številne lovskobombniške napade vzdolž južne obale Anglije. Prvi uspehi so bili kmalu pozabljeni, saj so imeli številne izgube; Hawker Tajfuni so se izkazali za boljše na nizkih višinah. Tega leta so pričeli Nemci uvajati nove lovskobombniške in jurišne različice Fw-190 na vzhodni fronti, s katerimi so pričeli nadomeščati štuke.
Ko je Vojno letalstvo Kopenske vojske ZDA (USAAF) leta 1943 pričelo vse pogosteje izvajati dnevna bombardiranja, je Fw 190 postal tudi�»uničevalec bombnikov«; opremili so ga z močnejšim oklepom, kar je povzročilo slabljenje manevrskih sposobnosti v višjih zračnih plasteh. Stodevetdesetke so zaradi tega večkrat postale žrtev zavezniških spremljevalnih lovcev.
[uredi] Fw 190 A
Fw 190 A-1 je bil prvič predstavljen junija 1941. Prva letala so bila poslana Erprobungsstaffel- preizkuševalna eskedrilja- (bivšemu II./JG 26 »Schlageter«) za nadaljnja testiranja. Po testih so A-1 bila dodeljena novemu II./JG 26, ki je deloval v bližini Pariza. Ta različica je bila opremljena z motorjem BMW 801C-1 (1.560 KM/1.160 KW), 2 mitraljezoma MG 17 nad motorjem, 2 v krilih in dvema topoma MG FF/Ms v krilih. Piloti so se pritoževali, da so mitraljezi MG 17 skoraj popolnoma neuporabni v sodobnem bojevanju in so jim tako dali vzdevek�»ropotuljice«. Izdelani sta bili 102 letali te serije, izdelovali pa so jih med junijem in avgustom 1941. Zaradi pregrevanja motorja je bila življenjska doba večine letal te serije le 30-40 ur, nato pa jim je bilo potrebno zamenjati motor .
Junija 1941 je II./JG 26 kot prva enota prejela letala A-1. 18. septembra 1941 je poveljnik skupine, stotnik Walter Adolph (letalski as), vzletel še z 8 drugimi lovci na nalogo spremljati nemški tanker. Pri tem so naleteli na britansko skupino Blenheimov, Spitfirov in Hurikanov. V spopadu je bil Adolph sestreljen. Sestrelitev je uspela angleškemu letalskemu asu Cyrilu Babbageu, Adolphov lovec pa je bil prvo izgubljeno letalo Fw 190 v boju .
Prvi Fw 190 A-2 so bili sestavljeni avgusta 1941. Različica je bila opremljena z novimi motorji BMW 801 C-2 (1.600 KM/1.190 KW), ki so končno rešili večino težav s pregrevanjem motorja. Dodana so bile tudi nove ventilatorske odprtine , ki so prispevale k še večjemu hlajenju. Posodobili so tudi oborožitev: oba krilna mitraljeza MG 17 so zamenjali s topoma 20 mm MG 151/20E in posodobili namernilni sistem Revi C12/C z novejšim C12/D. Nekatere A-dvojke so bile opremljene tudi z nosilci bomb ETC-501. Izboljšali so tudi hidravlično pristajalno kolesje z električnim upravljanjem. S to različico so Nemci prevzeli pobudo in dosegli premoč v zraku nad Britanci.
Zaradi podobnosti z A-3, večina zajema obe različici hkrati pri navajanju števila izdelanih letal in sicer je bilo izdelanih okoli 910 letal obeh različic med oktobrom 1941 in avgustom 1942 .
Proizvodnja različice A-3 se je pričela spomladi 1942. Opremljena je bila z motorjem BMW 801D-2 (1.700 KM/1.270 KW). Zaradi izboljšav motorja so različice A-3 potrebovale višjeoktansko gorivo (100 (C3)), oborožitev pa je bila enaka predhodnemu modelu. Kmalu po prihodu na vzhodno fronto so A-3 prevzele kontrolo nad zračnim prostorom Sovjetske zveze. S to različico so razvili tudi Umrüst-Bausätze - tovarniško izdelane konverzacijske komplete: U1 je imel nosilce bomb ETC-501 namesto MG FF na krilih, U2 3 nosilce raket RZ 73 mm na vsakem krilu, U3 pa je poskrbel za spremembo v jurišnik - centralni nosilec bomb ETC-501 na trebuhu letala in en nosilec SC-50 na vsakem krilu (obdržal pa je dva MG 17 nad motorjem in dvema krilnima topoma MG 151), U4 je bila izvidniški komplet (dve kameri Rb 12,5 in odvrgljiv 300 l rezervoar),... Izdelanih je bilo tudi nekaj različic A-3-U7 - visokovišinski lovec, ki so bili oboroženi le z dvema topoma MG 151 in imela zmanjšan oklep.
Zaradi podobnosti z A-2, večina zajema obe različici hkrati pri navajanju števila izdelanih letal in sicer je bilo izdelanih okoli 910 letal obeh različic med oktobrom 1941 in avgustom 1942 .
Fw 190 A-4 je bila predstavljena junija 1942, opremljena pa je bila z istim motorjem in oborožitvijo kot A-3. Glavna posodobitev je obsegala novejšo radijsko opremo in v nekaterih primerih tudi daljinsko upravljanje ventilatorja za hlajenje motorja. Pri tej različici so povečali število kompletov Umrüst-Bausätze.
U1 je bila podrazličica s podkrilnimi nosilci bomb, od standardne oborožitve pa je obdržala le dva topa MG 151. U3 je bila oblikovana kot jurišnik s podkrilnimi nosilci ETC-501 (na njih so lahko pritrdili bombe SC-250 ali pa 300 l rezervoarje). Ta različica je postala osnova za poznejši jurišnik Fw 190 F-1. Z manjšimi popravki (dušilci izpuha in pristajalne luči) je lahko U3 postal tudi nočni lovec. U4 je bilo izvidniško letalo, opremljeno z dvema kamerama Rb 12,4 zadaj in EK16 oz. Robot II kamero spredaj. Oboroženo je bilo z dvema mitraljezoma MG 17 in dvema topoma MG 151. U7 je bil visokovišinski lovec. U8 je bil daljinski lovski bombnik (Jabo-Rei oz. Jagdbomber Reichweite); imel je dodatni 300 l odvrgljiv rezervoar in dve bombi SC 50 pod vsakim krilom. Včasih so odstranili topova MG FF/M, da so lahko dodali še dve dodatni bombi SC-250. Postal je osnova za prihodnjo različico Fw 190G.
Nekatera A-4 so bila opremljena tudi s podkrilnimi raketometalci WGr 21; dobila so oznako Fw 190 A-4/R6.
Med junijem 1942 in marcem 1943 so izdelali 976 letal A-4 .
Fw 190 A-5 je bil razvit, ko so ugotovili, da lahko Fw 190 nosi več bojnega tovora. Nos letala so podaljšali za 15 cm in letalo opremili z motorjem BMW 801D-2 (1.700 KM/1.270 KW), radijsko opremo in novoodkritim elektronskim umetnim horizontom. A-5 je ohranil isti oklep kot A-4, razvili pa so tudi komplete Umrüst-Bausätze.
U2 je bil načrtovan kot nočni daljinski lovski bombnik. Podtrebušni nosilec ETC-501 je lahko nosil 250 kg bombo, medtem ko je lahko podkrilni nosilec nosil 300 l odvrgljiv rezervoar. Na stičišču krila s trupom so namestili tudi kamero EK16, letalo pa je imelo za obrambo še dva MG 151. U4 je bil izvidniški lovec z dvema Rb 12,5 in z vso oborožitvijo kot A-5 razen dveh topov MG FF. U8 je bil lovski bombnik, ki je bil opremljen s centralnim, podtrebušnim nosilcem in dvema podkrilnima nosilcema. Oborožen je bil le z dvema MG 151 ter je predstavljal osnovo za različico Fw 190 G-2. U12 je bil protibombniški lovec, ki je bil opremljen s dvema 20 mm topovoma, dvema 30 mm topovoma in dvema 13 mm mitraljezoma. Ostale A-5 različice so uporabljale krilni top in podkrilni mitralješki nosilec (kot npr. WB 151/20).
Med novembrom 1942 in junijem 1943 so izdelali 1.752 letal podserije A-5 .
Fw 190 A-6 je bil razvit, da bi odpravili napake v predhodnih različicah serije A, ki so postale očitne pri napadih na bombnike. Zaradi teh izboljšav je nenehno rasla teža letala. Da bi kompenzirali to naraščanje teže in omogočili vgradnjo boljše krilne oborožitve, so razvili večja in lažja krila. Običajno oborožitev so povečali na dva mitraljeza MG 17 in štiri topove MG 151/20E (mitraljeza so obdržali, ker sta uporabljala označevalno strelivo, ki je omogočalo natančnejše streljanje s topovi). Dodali so nove oklepne plošče na pokrov kabine in vgradili nov radijsko-navigacijski sistem.
Med majem 1943 in marcem 1944 so zgradili približno 1.055 letal .
Fw 190 A-7 je temeljil na Fw 190 A-5/U9 in je novembra 1943 vstopil v serijsko proizvodnjo. Opremljen je bil z motorjem BMW 801 D-2 (1.700 KM/1.270 KW). Osnovno oborožitev so povečali na: dva mitraljeza MG 131 v ogrodju letala, dva MG 151 v sklopu kril in dva MG 151 na zunanjem delu kril. Posodobili so tudi namerilni sistem z novejšim modelom 16B. Zaradi dodatne oborožitve se je povečala teža letala, zato so morali okrepiti podvozje. Večina letal je bila opremljenih s podtrebušnim nosilcem ETC-501. Izdelanih je bilo več kompletov Rüstsätze.
Med novembrom 1943 in aprilom 1944 so izdelali 701 letalo različice A-7 .
Fw 190 A-8 je vstopil v serijsko proizvodnjo februarja 1944. Različica je uvedla erhöhte notleistung, zasilni dodatni pogonski sistem (vbrizgal je dodatno gorivo v mešanico zraka in goriva, s čimer je povečal moč izgorevanja. Seveda se je pri tem povečala tudi poraba goriva).
Imel je tudi nov leseni propeler in nov pokrov, ki je bil podoben zavezniškemu mehurčkastemu pokrovu in je pilotu omogočal boljšo preglednost . Izdelali so tudi skoraj ducat kompletov Rüstsätze.
V najmanj osmih tovarnah so izdelali več kot 6.550 letal podrazličice A-8 .
Fw 190 A-9 je bil zadnji serijsko proizvajani član serije A Proizvodnja se je pričela septembra 1944, A-9 pa je bil opremljen z motorjem BMW 801TS oz. BMW 801TH (2.000 KM/1.490 KW). Povečali so debelino oklepa s 6 na 10 mm in število lopatic na ventilatorju z 12 na 14. Vgradili so tudi večji, bolj učinkoviti, bolje oklepljeni hladilnik za oljni sistem, bolj mehurčkast pokrov,... Nekatera letala so imela vgrajen lesen propeler, večina pa je uporabljala klasični kovinski propeler.
Do konca vojne so izdelali 910 letal .
Fw 190 A-10 je bila načrtovana podrazličica serije A. V operativno rabo naj bi prišla marca 1945, opremljena pa naj bi bila z večjimi krili za boljše manevrske sposobnosti na večjih višinah, hkrati pa bi tako pridobili dodaten prostor za topove Mk 103. Vgradili naj bi motor BMW 801F, zaradi tega, ker so dali prednost seriji D in novemu Ta 152, A-10 ni nikoli prišla v serijsko proizvodnjo .
Skupaj so izdelali okoli 13.291 letal vseg različic serije A .
[uredi] Razvoj visokovišinskega lovca
Še preden je Fw 190A vstopil v operativno uporabo, je bilo očitno, da letalo nima najboljših sposobnosti letenja na visokih višinah. Motor BMW 139 (in poznejši 801) je bil izvirno načrtovan kot zamenjava za slabotnejše motorje, kot je bil BMW 132. Ti so bili primarno uporabljeni v nizkoletečih transportnih letalih in bombnikih, tako da konstruktorji niso vložili preveč napora, da bi vgradili primerni superpolnilec, ki bi rešil ta problem. V nasprotju pa so motorji Daimler-Benz DB 601, ki jih je uporabljal Bf 109, imeli superpolnilec, ki je proizvajal izjemen dodatni pospešek. Zaradi tega se 190 ni mogla primerjati s 109 glede letenja nad 20.000 čevlji. To je bil tudi eden od razlogov, zakaj je 109 ostala v proizvodnji vse do konca vojne.
Tank je pričel iskati možne rešitve. Leta 1941 je predlagal številne različice, ki bi uporabljale nove motorje. Da bi presegel letalne sposobnosti stodevetke je predlagal vgraditev turbopolnilcev namesto superpolnilcev. Načrtoval je tri take različice: Fw 190B s turpolnilnim BMW 801, Fw 190C s turbopolnilnim Daimler-Benz DB 603 in Fw 190D s turbopolnilnim Junkers Jumo 213. Letala bi imela tudi pilotsko kabino pod tlakom in druge izboljšave, ki bi omogočale boljše letenje na višinah. Posledično so naročili tri prototipe .
Fw 190 V12 (različica A-0, W.Nr. 00035) je bila tako opremljana z deli, ki so jih Nemci nato uporabili v letalih serije B. Ker je prototip temeljil na istem motorju (BMW 801) kot serija A, so bile spremembe ogrodja minimalne: med drugim so vgradili pilotsko kabino s stalnim pritiskom, steklo pokrova kabine je bilo oblikovano tako, da je omogočalo odzmrzovanje, vgradili pa so tudi nov sistem za vbrizg goriva, GM1. Pri prvem testnem letu so se pokazale še nekatere težave, ki so bile večinoma povezane s tlačnim sistemom pilotske kabine; posledično so pozno 1942 ukinili celoten sistem. Zgodaj 1943 pa so pričeli z novimi testi, v katerih so uporabili prvih pet izdelanih Fw 190 A-1 (W.Nr. 0046 do 0049 in 0055) za testna letala. Letala, ki so jih uporabili za testiranje kabin s stalnim pritiskom, so uporabili tudi za testiranje večjih kril, kar je resno vplivalo na teste kabine. Po teh testih so zgradili še en dodatni Fw 190B, ki so ga poimenovali B-1 (W.Nr. 811). To letalo je bilo podobno kot B-0, a je imel malo drugačno oborožitev. Po prvih načrtih bi moral biti B-1 oborožen s štirimi MG 17 in dvema MG/FF. Zaradi neznanih razlogov pa je bilo letalo W.Nr. 811 oboroženo s dvema MG 17, dvema MG 151 in dvema MG/FF. Potem, ko je bilo W.Nr. 811 izdelano, niso naročili drugih letal te serije, zaradi česar se domneva, da so bili testi porazni.
Serija C, ki je uporabljala daljši motor DB 603, je potrebovala večje spremembe ogrodja. Ker se je razporeditev teže pomaknila še bolj naprej, so morali podaljšati repni del, da so premaknili gravitacijski center nazaj na pravo mesto glede na krilo. Da bi testirali novo ogrodje, so opremili več standardnih 190 s podaljšanimi Db 603:
V18 je bila prva različica, ki je bila opremljena kot visokovišinski lovec (s kabino s stalnim pritiskom, daljšimi krili, motorjem 603G, novim štirilistnim propelerjem, in turbopolnilcem Hirth 9-2281). Za razliko od eksperimentalnih B letal, je imel V18 turbopolnilec vgrajen na boljše mesto (pod pilotsko kabino) . Zaradi tega posega je dobilo letalo vzdevek Kenguru (nemško Känguruh). Pozneje so V18 spremenili v V18/U1, pri čemer je imela slabšo različico motorja 603A, a novi turbopolnilec. Sledili so še štirje prototipi: V29, V30, V32 in V33.
Podobno kot pri seriji C so bili prvi primerki serije D izdelani z namenom, da bi preizkusili vgradnjo motorja Jumo 213 v obstoječe ogrodje. Ta letala so predstavljala podserijo D-0. Podseriji D-1 in D-2 sta bili oblikovani kot visokovišinski lovec. Prvi D-0 prototip je bil končan oktobra 1942, pri čemer je imel ogrodje različice A-5 s motorjem Jumo 213A. Sledila so druga letala, a pozneje so ukinili celotno serijo.
Proti koncu leta 1943 je bilo očitno, da se ameriška 8. zračna sila pripravlja na večje letalske operacije. Na višinah, na katerih so delovali bombniki B-17, so bile različice 190A zelo obremenjene, medtem ko so bili Bf 109 preslabo oboroženi, da bi bili učinkoviti proti težko oklepljenim bombnikom. Serija B je bila do takrat že ukinjena, zaradi česar so se Nemci osredotočili na seriji C in D. Težave pri teh dveh serijah pa so povzročali turbopolnilci, ki niso delovali dovolj zanesljivo. RLM je zaradi razvoja vojne potrebovala preprosto rešitev. Rešitev je bila odločitev, da bodo za nadaljnjo proizvodnjo uporabili motor Jumo 213 in tako se je rodila nova serija D.
Ta začasna rešitev je bila dovolj, da so bili Fw 190 ponovno pripravljeni za boj proti bombnikom. Leta 1943 je namreč Luftwaffe postala vse bolj zaskrbljena glede B-29 Supertrdnjav, saj so ti ameriški bombniki lahko leteli na višinah, kjer nemški lovci niso bili učinkoviti. V Messerschmittovih tovarnah so se na sestanku odločili, da bodo nadaljevali z razvojem visokovišinskega Fw 190 pod nazivom Ra-2 in Ra-3, hkrati pa bodo razvili novo različico Bf 109 pod imenom Messerschmitt Me 155. Pozneje so projekt Ra-3 preimenovali v Focke-Wulf Ta 152
[uredi] Fw 190 D
Fw 190D (vzdevek Dora oz. Dolgonosa Dora - Langnasen-Dora) je bila posodobljena serija A, predelana tako, da je lahko uspešno napadala visoko leteče ameriške bombnike. Dora je imela so vodnohlajen motor Jumo 213A (1.726 KM/1.287 KW). Ob pričetku proizvodnje so načrtovali, da bodo s serijo D popolnoma zamenjali serijo A, tako da so prvo različico serije D poimenovali kot Fw 190D-9, saj je bila A-8 zadnja različica serije A. Problemi pri proizvodnji motorja Jumo pa so povzročili, da je serija A ostala v proizvodnji dalj časa kot je bilo načrtovano.
Zaradi večkratnih poskusov, da bi ustvarili uspešno novo generacijo Fw 190 in na podlagi komentarjev nekaterih nemških pilotov, so bila pričakovanja glede serije D zelo nizka. Poleg tega je Tank oznanil, da bo različica D-9 le vmesna različica med letaloma Fw 190 in Ta 152. Šele s prihodom pozitivnih mnenj s strani frontnih pilotov so prepričali vodstvo Luftwaffe .Ugotovili so, da se D-9 odlično odziva na ukaze in ima izjemne letalne sposobnosti ter tako prišli do odkritja, da je ta različica odgovor na iskani visokovišinski, hitri prestreznik. Ko so ga upravljali izkušeni piloti, so se lahko enakovredno kosali s ameriškimi P-51 in britanskimi Spitfiri Mk XIV. Zaradi tega Dora velja za vrh nemške letalske industrije propelerskih letal.
Da bi lahko vdelali nov motor v ogrodje in hkrati ohranili pravo ravnotežje ter razporeditev teže, so morali podaljšati nos in rep letala. Letalo je bilo tako podaljšano za 152 cm, tako da je doseglo skupno dolžino 10,192 m. Problem podaljšanja so rešili tako da so podaljšali trup med kabino in repom letala.
Vgradnja vrstnega motorja je narekovala tudi spremembno oblike zaradi vgradnje sistema za vodno hlajenje. Da bi ohranili preprostost sistema in čimboljšo aerodinamiko, je Tank vstavil anularen hladilnik na sprednji del motorja (podobno rešitev ima Junkers Ju 88), zaradi česar je D-9 dajala vtis, da je še zmeraj letalo z zvezdastim motorjem . Medtem ko so imela prva letala serije D raven zgornji del pokrova kabine, so kmalu pričeli vgrajevati zaobljen pokrov.
Ker je D-9 imela vlogo lovca na lovska letala, je bila temu prilagojena tudi oborožitev, ki je bila lažja kot v predhodnih različicah. Opustili so krilna topova, tako da je letalo imelo dva mitraljeza 13 mm MG 131 in dva topova 20 mm MG 151/20E (v krilih). Letalo je malenkostno izgubilo na okretnosti okoli lastne vzdolžne osi, povečale pa so se mu sposobnosti v zavijanju, vzponu, strmoglavljanju in horizontni hitrosti. Dora je še zmeraj uporabljala enaka krila kot A-8, a je bila še zmeraj sposobna nositi zunanjekrilna topova (kot pri različici D-11), s tristopenjskim superpolnilcem in štirimi krilnimi topovi (dva MG 151 in dva MK 108) .
Nekatere Dore so uporabili za lovsko zaščito letališč Me 262, saj so bili ti reaktivci zelo ranljivi pri vzletu in pristanku. Bile so del t.i. Platzsicherungstaffel, pri čemer so bila spodnje strani letal skoraj popolnoma pobarvana z rdečo in belo oz. včasih s črno-belimi trakovi. Na ta način so omogočili boljše prepoznavanje lastnih letal v zraku, s čimer so olajšali delo protiletalske obrambe in zmanjšali število žrtev prijateljskega ognja. Najbolj znana taka enota je bila JV 44, ki je delovala med marcem in majem 1945.
[uredi] Jurišne različice
Kljub temu, da so bile skoraj vse različice Fw 190 opremljene za zračne napade na kopenske cilje, sta obstajali dve specializirani jurišni različici. Luftwaffe je iskala novo letalo, ki bi zamenjalo dvokrilnik Henschel Hs 123 (ti so bili popolnoma zastareli že leta 1942) in jurišnik Junkers Ju 87 (ki je bil prepočasen in pretežak). Zaradi izjemnih sposobnosti v nizkem letu in relativno velike moči so letalu Fw 190 namenili tudi vlogo jurišnika v dveh serijah: F in G.
[uredi] Fw 190 F
Fw 190 F je temeljil na Fw 190 A-0/U4. Zgodnje testiranje se je pričelo maja 1942, nato pa so v Focke-Wulfu pričeli z načrtovanjem jurišne različice. Dodali so nov oklep na trebuh letala, s čimer so zaščitili rezervoarje za gorivo, pilotsko kabino, motor, pristajalni mehanizem in orožje, nameščeno na krilih. Komplet Umrüst-Bausatze št. 3 so namestili na letalo s pomočjo ETC-501 oz. ER4, hkrati pa so pritrdili po eno SC250 bombo na vsako krilo.
To novo letalo je dobilo oznako Fw 190 F-1. Prvih 30 letal niso izdelali na novo, ampak so le predelali model Fw 190 A-4/U3. Kmalu za tem pa je Focke-Wulf pričel s serijsko proizvodnjo.
Fw 190 F-2 so dobili s predelavo Fw 190 A-5/U3, nato pa so jih pričeli proizvajati. Izdelali so okoli 270 takih letal.
Fw 190 F-3 je temeljil na Fw 190 A-5/U17, ki je bil opremljen s podtrebušnim nosilcem ETC-501 in dvema dvojnima ETC-50 pod vsakim krilom. Izdelanih je bilo 432 letal.
Zaradi težav z učinkovitim napadom letalstva na ruski tank T-34 so opustili razvoj podrazličic F-4 do F-7 in se posvetili konverzaciji Fw 190 A-8.
Fw 190 F-8 se je od različice A-8 razlikoval po malenkostno predelanemu sistemu vbrizganja goriva, ki je povečal učinkovitost na nizkih višinah za nekaj minut. F-8 je bil opremljen tudi s posodobljeno radijsko postajo FuG 16ZS, ki je omogočala boljšo povezavo s kopenskimi enotami. Letalo je bilo oboroženo z dvema 20 mm topovoma MG 151/20 (v sklopu kril) in dvema mitraljezoma MG 131 (nad motorjem). Več ducatov letal so uporabili za testiranje razne protioklepne oborožitve (raketa zemlja-zemlja WGr. 28, raket Panzerschrek, Panzerblitz 1 in R4M). Izdelanih je bilo najmanj 3.400 letal.
Izdelanih je bilo tudi več kompletov Umrüst-Bausätze za predelavo letala.
U1 je bil komplet za daljinskega lovskega bombnika, ki je bil opremljen z nosilci V.Mtt-Schloβ (vsak je lahko držal en 300 l odvrgljiv rezervoar). Dodali so tudi nosilce za bombe ETC-503, s katerimi je lahko nosil po eno bombo SC250 pod vsakim krilom in dve pod trebuhom.
U2 je bil komplet za torpedni bombnik, ki je bil opremljen z nosilci ETC-503 pod vsakim krilom in nosilcem ETC-504 pod trebuhom. Opremljen je bil tudi z namerilnim sistemom TSA 2A, ki je omogočal boljše zadevanje pomorskih ciljev.
U3 je bil komplet za težkega torpednega bombnika, ki je bil opremljen s podtrebušnim nosilcem ETC-502, na katerem je lahko nosil en težki torpedo BT-1400. Zaradi velikosti torpeda so morali podaljšati repni nosilec kolesa. Model je bil opremljen z motorjem BMW 801S (2000 hp) in repnim delom letala Ta 152.
U4 je bil komplet za nočnega lovca, ki je bil opremljen s dušilci plamena in drugo elektronsko opremo, ki je omogočala nočno letenje in pristajanje. Kot standardno oborožitev je lovec imel le dva topova MG 151/20, poleg tega pa so lahko na nosilce namestili tudi torpeda, bombe,...
Fw 190 F-9 je temeljil na Fw 190 A-9, ki pa je imel repni del letala Ta 152, nov izbočen pokrov kabine in štiri nosilce ETC-50 oz. ETC-70 pod vsakim krilom. Izdelanih je bilo več sto letal med decembrom 1944 in majem 1945.
[uredi] Fw 190 G
Fw 190 G je bil načrtovan kot daljinski lovski bombnik (Jabo-Rei oz. Jagdbomber mit vergrösserter Reichweite). Po uspehu Fw 190 F kot jurišnika (Schlachtflugzeug) sta Luftwaffe in Focke-Wulf pričela preiskovati načine, kako bi povečali dolet serije F. Na podlagi ugotovitev so pričeli načrtovati serijo G.
Nekatera letala so v enotah priredili tako, da so lahko nosila 1000, 1600 ali 1800 kg bombe. Pri tem so hkrati ojačali podvozje in uporabili močnejše pnevmatike.
Skupaj je bilo izdelanih okoli 800 letal serije G. Celotno število izdelanih letal ne bo verjetno nikoli znano, saj so med vojno izdelali tudi t.i. kompozitna letala, ki so jih sestavili iz ostankov letal, ki so bila preveč poškodovana za popravilo. Eno takih letal je danes na razstavi v Nacionalnem letalskem in vesoljskem muzeju ZDA .
Fw 190 G-1 je temeljil na Fw 190 A-4/U8 (daljinski lovski bombnik). Prvotni testi so pokazali, da je z odstranitvijo vse oborožitve razen dveh krilnih topov MG 151 (hkrati pa odstranijo del pripadajočega streliva), G-1 sposoben nositi tri 250 kg bombe ali pa 2 bombi 250 kg in eno 500 kg bombo. Večina G-1 je na bojne polete letela s podkrilnim rezervoarjem. Ker so odstranili oborožitev, so lahko vgradili dodatni rezervoar za olje. Občasno so v letala vgradili tudi IFF FuG 25a in pa radijsko usmerjevalno napravo.
Fw 190 G-2 je temeljil na Fw 190A-5/U8. G-2 je bil opremljen podobno kot G-1, toda zaradi medvojnih razmer so zamenjali podkrilne nosilce s preprostejšimi V.Mtt-Schloß. Nekateri G-2 so bili opremljeni tudi z dodatnim rezervoarjem za olje (na mestu odstranjenega MG 17), medtem ko so bili nekateri opremljeni z dušilcem izpuha in pristajalnimi lučmi na levem krilu za potrebe nočnih operacij.
Fw 190 G-3 je temeljil na Fw 190 A-6. Kot predhodni podrazličici serije G je tudi G-3 imel le dva krilna topova MG 151. Vgradili so nosilce V.Fw. Trg, ki so omogočali hkratno nastavitev bomb in rezervoarja za gorivo. Ker sta bila tako dodana dva rezervoarja za gorivo, so povečali čas doleta za 2 uri in 30 minut. Posledično so v letalo vgradili tudi avtopilot PKS 11. Nekatera G-3, zgrajena konec leta 1943, so imela posodobljen motor BMW 801 D-2, ki je omogočal boljše letalske sposobnosti za krajši čas v nizkem letu.
Obstajala sta dva kompleta Rüstsätze:
Fw 190 G-8 je temeljil na FW 190A-8. Uporabljal je isti pokrov kabine kot F-8 in je imel nameščene nosilce ETC 503, ki so lahko nosili bombe ali pa rezervoarje za gorivo.
Obstajala sta dva kompleta Rüstsätze:
[uredi] Šolske različice
Luftwaffe je pričela z zamenjavo starejših letal (kot je bila štuka) s Fw 190 in ker so piloti potrebovali letalsko urjenje za nov tip letala, so pričeli izdelovati šolske različice. Predelali so več starih Fw 190 A-5 in leta 1944 tudi A-8 tako, da so zamenjali rezervoar Mw50 z drugo pilotsko kabino. Predelali so tudi okvir letala, da so lahko uporabili tridelni pokrov kabine (odprl se je na stran). Sprva so jih poimenovali FW 190A8-U1, nato pa so jim dodali končnico S-5 oz. S-8. Izdelanih oz. predelanih je bilo 58 letal .
[uredi] Proti koncu vojne
Po seriji D so pričeli različice poimenovati kot Ta-190 po Kurtu Tanku, saj je RLM spremenil politiko imenovanja letal (iz poimenovanja podjetja v poimenovanje glavnega inženirja). Tako je Tank postal prvi inženir, ki je bil počaščen na ta način. Letalo se je od izvirnega načrta radikalno spremenilo. Najbolj obetavni načrt je bil Ta 152H, ki je uporabljal vodnohlajeni motor Jumo 213E in imel večjo površino kril za boljše letalne lastnosti na velikih višinah. Glavni namen tega letala so bile napadalne akcije zoper bombnike B-29. Letalo je dosegalo hitrosti višje od 700 km/h, doseglo pa je operativno višino 15.000 m. Oboroženo je bilo z enim 30 mm topom in dvema mitraljezoma MG 151/20E. Toda zaradi proizvodnjih problemov, pomanjkanja materialov in prekinitve proizvodnje je bilo do konca vojne izdelanih le okoli 150 letal vseh različic. Hkrati so delali na razvoju prototipa Ta 152 C, ki je imel motor DB 603, 5 topov in krajša krila. Ta prototip je bil namenjen bojevanju v nižjih zračnih plasteh.
Fw 190A so v zadnjih dneh bojev na zahodni fronti uporabljali tudi za izstrelitev in usmerjanje vodljivih bomb Mistel. Večino Mistlov so tako izstrelili s pomočjo Fw 190.
[uredi] Uporabniki
[uredi] Fw 190 in Ki-61
Med vojno je Nemčija poslala eno letalo Fw 190 A-8 na Japonsko za tehnično ocenitev. Analiza Fw 190 je pomagala pri razvoju japonskega lovca Kawasaki Ki-100, ki je uporabljal zvezdasti motor. Glavna nemška pomoč je bila glede vgraditve širokega motorja v ozko ogrodje lovca. Predhodnik Ki-100 pa je bil Kawasaki Ki-61, ki je bil tudi navdahnjen z nemško tehnologijo in je uporabljal japonsko licenčno različico motorja Daimler-Benz DB 601, katerega so uporabljale zgodnje različice Bf 109 .
[uredi] Preživela letala
Trenutno obstaja najmanj 28 Fw 190, ki so bili izdelani med vojno; od tega jih je 15 v ZDA, 4 v Združenem kraljestvu, 3 v Nemčiji, 2 na Norveškem in po en v Franciji, Srbiji (Muzej letalstva v Beogradu), Makedoniji, Rusiji, Južnoafriški republiki in v Braziliji.
En Fw 190D se nahaja v Muzeju letalstva v Seattlu, en pa v Nacionalnem muzeju Vojnega letalstva ZDA (sposojen od Nacionalnega letalskega in vesoljskega muzeja (NASM)). NASM hrani tudi redki Ta 152 H-0/R-11 v Suitlandu (Maryland).
[uredi] Dvig najdenega letala
1. novembra 2006 so dvignili Fw 190A-3 z morskega dna v okolici otoka Sotra, blizu norveškega Bergna. Med vojno je pilot izvedel zasilni pristanek in se uspel rešiti iz letala, nato pa so ga rešili. Potem, ko so ga dvignili iz globine 60 m, so odkrili, da je letalo (Rumeni 16 iz IV./JG 5) v dobrem stanju, saj je manjkal le pokrov pilotske kabine in tekstilna prevleka .
[uredi] Sodobni Fw 190
Leta 1997 je manjše nemško podjetje FLUGWERK GmbH pričelo proizvajati nove Fw 190A-8. Letala gradijo povsem na novo, pri izdelavi pa si pomagajo z uporabo nekaj originalnih matric, uporabljajo originalne načrte in druge medvojne podatke. Registracijske številke se nadaljujejo, kjer so se končale medvojne; izdelana letala nosijo oznako FW 190A-8/N (N kot Nachbau; nemško reprodukcija, replika, klon). Nekatera letala so celo opremili z izvirnimi repnimi kolesi, ki so ostala iz druge svetovne vojne. Novembra 2005 so končali prva letala. Ker izvirni motorji BMW 801 niso bili več na voljo, so morali uporabiti kitajske licenčne motorje izvirnega ruskega motorja AŠ-82FN (14 valjni, dvovrstni, zvezdasti), ki pa so jih med vojno uporabljali nasprotniki Fw 190 (La-5 in La-7).
Pred kratkim je podjetje pričelo izdelovati tudi različico Fw 190D-9, ki bodo uporabljali predelan motor Allison V-1710 V-12, ki ga je med drugo svetovno vojno uporabljala P-39 Airacobra, še en nasprotnik Fw 190.
Tako je eden takih Fw 190A-8/N sodeloval v finskem vojnem filmu Tali-Ihantala 1944, pri čemer je bilo letalo pobarvano z istim vzorcem kot letalo polkovnika Ericha Rudorfferja iz leta 1944 . Film bo prikazan jeseni 2007.
White 1 Foundation je fundacija, ki se primarno ukvarja z obnavljanjem izvirnega Fw 190F, ki je letel v sestavi JG 3 Eismeer. Fundacija ima v lasti tudi par izvirnih motorjev Junkers Jumo 213 in nekaj drugih rezervnih delov.

Summary:
Focke-Wulf Fw 190 Würger (srakoper; tudi mesarska ptica) je bilo enosedežno, enomotorno lovsko letalo v uporabi nemške Luftwaffe in eno najboljših letal svoje kategorije tistega obdobja. Skupaj je bilo izdelanih več kot 20.000 letal, večina pa jih je bila v uporabi med drugo svetovno vojno. Od teh letal je bilo okoli 6.000 lovskih bombnikov. Proizvodnja se je pričela leta 1941 in nadaljevala do konca vojne. Letalo so izdelovali v več kot 150 različicah . Zadnje različice so bile enakovredne z zavezniškimi lovci, a jih je bilo premalo, da bi lahko ključno spremenili potek zračnega bojevanja med drugo svetovno vojno.
Fw 190 je bil pri pilotih izjemno priljubljen in veljal za boljšega kot Supermarine Spitfire Mk V, ko sta se prvič srečala leta 1941 . V primerjavi z Bf 109 je bil Fw 190 delovno orožje, ki je bilo uspešno uporabljeno za različne naloge: jurišnik, daljinski spremljevalni lovec, nočni lovec in visokovišinski lovec prestreznik.


[uredi] Otroštvo in mladost
Mary Wollstone se je rodila v Spitalfieldsu, ki je danes del Londona. Čeprav v svojih otroških letih ni trpela pomanjkanja, je njen oče družinsko imetje polagoma zapravljal za razne špekulativne in neuspele projekte in tako povzročal čedalje večjo nestabilnost v družini. Naposled je Wollstonecraftovo celo prisilil, da mu je predala denar, ki bi ga sicer podedovala ob polnoletnosti. Tudi sicer je bil nasilen, saj je v pijanosti pogosto pretepal svojo ženo. Zato je Wollstonecraftova kot najstnica pogosto ležala pred vrati spalnice svoje matere, da bi jo zaščitila. Devetnajstletna je zapustila dom, vendar se je vrnila po dveh letih in skrbela za hudo bolno mater. V svojih delih je pogosto citirala njene zadnje besede:�»Malo potrpežljivosti, pa bo vse minilo«.
Enako zaščitniška in občasno materinska je bila vse življenje tudi do svojih sester Everine in Elize. Leta 1784 je Elizo, ki je najverjetneje trpela poporodno depresijo, prepričala, naj zapusti svojega moža in otroka. Tako je že zgodaj pokazala svojo pripravljenost podvomiti v družbene norme, vendar pa je bila njena sestra zato vse življenje družbeno izobčena, otrok pa je kmalu umrl.
Mladost Wollstonecraftove so oblikovala številna prijateljstva. Prvo med njimi je bilo z Jane Arden v Beverleyu. Nekoč ji je pisala takole:�»Oblikovala sem si romantično predstavo o prijateljstvu ... V svojem premišljevanju o ljubezni in prijateljstvu sem nekoliko osamljena. Biti moram na prvem mestu ali pa nič.« Drugo in pomembnejše prijateljstvo je bilo z umetnico Fanny Blood. Po mnenju Wollstonecraftove ji je Fanny odprla razum za nove možnosti. Leta 1783 so Fanny, Wollstonecraftova in njeni sestri skupaj odprle šolo v Islingtonu, kasneje pa so jo preselili v Newington Green. Čez dve leti se je prezadolžena Fanny Blood poročila z irskim trgovcem Hughom Skeysom, kmalu pa se je izkazalo, da je na smrt bolna. Da bi se njeno zdravje izboljšalo, se je preselila v Lizbono, tam pa je zanosila in njeno zdravje se je še poslabšalo. Wollstonecraftova je šolo opustila in leta 1785 tudi sama odšla v Lizbono skrbet za Fanny. Ko je Fanny še istega leta umrla, jo je hudo prizadelo. O izgubi te svoje mladostne prijateljice se je deset let pozneje spominjala v Pismih s Švedske in Norveške.
[uredi] Prva novega rodu
Po smrti Fanny se je Wollstonecraftova decembra 1785 vrnila v Anglijo in ob vrnitvi našla Fannyjina uboga starša, ki sta se želela vrniti v svojo irsko domovino. Pogosto so ji rekli, da bi lahko služila s pisanjem, zato je napisala 162-stranski pamflet O vzgoji hčera (izvirno Thoughts on the Education of Daughters) in denar izročila prijateljičinim staršem. V vsem, kar je počela, je jasno razvidna njena čustvena, velikodušna in impulzivna narava.
Skromno plačilo, ki ga je prejela za Vzgoja hčera, jo je vzpodbudilo, da je resneje začela premišljevati o služenju kruha s peresom, zaradi pamfleta pa ji je zrastel tudi učiteljski ugled. Svojo šolo je zapustila in prebila nekaj tednov na etonskem kolidžu, kjer jo je profesor Prior priporočil za guvernanto hčera lorda Kingsborougha, irskega vikonta, najstarejšega sina grofa Kingstona. Poletje 1787 je lordova družina pred odhodom na celinsko Evropo prebila skupaj z Mary Wollstonecraft v toplicah Bristol Hot-wells. Mary je tam napisala kratko zgodbo, naslovljeno Mary, izmišljena zgodba (Mary, a Fiction), ki je temeljila na njenem prijateljstvu s Fanny Blood. Margaret King, njena najljubša učenka iz tega časa, je pozneje povedala, da se je ob njej�»osvobodila vseh svojih praznoverij«
V tem času se je Wollstonecraftova dokončno odločila, da postane pisateljica. To je bila resnično radikalna izkušnja, saj so se s pisateljevanjem v tistem času lahko preživljale le redke ženske. V pismu sestri Everini leta 1787 je svojo odločitev pojasnjevala s tem, da želi postati�»prva novega rodu« Preselila se je v London in si s pomočjo liberalnega založnika Josepha Johnsona poiskala stanovanje in službo. . Prevajala je različna besedila (ob tem se je naučila francoščine in nemščine) ), na primer Neckerjevo razpravo O pomenu verskih prepričanj in Salzmannovo delo Elementi morale za otroke, ter za Johnsonovo revijo Analytical Review pisala recenzije romanov in drugih besedil. Tedaj je tudi napisala svojo knjigo za otroke Izvirne zgodbe iz resničnega življenja (Original Stories from Real Life), v kateri je uporabila izkušnjo svojega dela pri družini Kingsborough. Knjigo so natisnili v devetih izdajah, zadnjič leta 1818 . Izdajo iz leta 1791 je ilustriral William Blake. Z branjem in srečevanjem z intelektualci, kot sta bila na primer Thomas Paine in William Godwin, ki so prihajali na razvpite večerje, ki jih je prirejal Johnson, si je močno razširila obzorje.
V Londonu se je Wollstonecraftova zaljubila v sicer že poročenega umetnika Henryja Fuselija. Kot pravi, so jo popolnoma prevzeli veličastnost njegove duše, hitro dojemanje in ljubka simpatičnost. Zakoncema je predlagala ohlapno razmerje v troje, vendar pa je bila Fuselijeva žena zgrožena in razmerje s Fuselijem, če je sploh prišlo do njega, je propadlo. Po Fuselijevi zavrnitvi se je Wollstonecraftova zaradi ponižanja, pa tudi da bi sodelovala v razburljivih dogodkih revolucije, ki jo je proslavila v svojem nedavnem Zagovor človekovih pravic (Vindication of the Rights of Men) odločila, da odide v Francijo. Zagovor je nastal kot odziv na Razmišljanja o revoluciji v Franciji Edmunda Burka. Teme se jo posredno dotaknila tudi v Zagovoru pravic žensk (A Vindication of the Rights of Woman).
Ob vsem tem težkem življenju je živela skromno, kot se je le dalo, da je pomagala družini. Vzdrževala je očeta. Financirala je svoji sestri, da sta lahko postali učiteljici. Enega brata je spravila v kraljevo mornarico, drugega, ki je opravljal pripravništvo pri odvetniku, ki ga ni maral, je plačala, da je lahko odšel drugam, ko pa se je izkazalo, da mu kljub temu ne gre, mu je omogočila emigracijo v Ameriko. Skušala je razvozlati očetove posle, vendar so bili preveč zmedeni, da bi ji to uspelo. Poleg vsega tega dela je prevzela še skrb za sedemletno siroto neke svoje prijateljice. To je bilo življenje tridesetletne Mary Wollstonecraft leta 1789, v času pred padcem Bastilje; plemenito življenje, ki se ga je pozneje dotaknil še duh francoske revolucije, ga ujel v veliki vihar, pretresel in izgubil med ruševinami. Pisma sestram in tesni prijateljicam iz tega časa niso elegantna in uradna, kot je bilo takrat v navadi, temveč izlivi čustev, v katerih jasno spoznamo njeno nesrečnost in trpljenje. Pogosto poskuša sprejeti božjo kazen in si obupno želi smrti.
[uredi] Francija in Imlay
Wollstonecraftova se je decembra 1792 preselila v Pariz, kak mesec pred usmrtitvijo Ludvika XVI., ko je bilo ozračje na vrelišču. Spoznala se je še z drugimi obiskovalci iz Anglije, med drugim Helen Marijo Williams, in se pridružila krogu zdomcev, ki so bili tedaj v mestu . Takrat je ravno napisala Zagovor pravic ženske (A Vindication of the Rights of Woman) in bila pripravljena postaviti svoje predstave na preizkušnjo. Ob mešanju svojih zamisli in idej francoske revolucije je poskušala s svojo doslej najbolj romantično zvezo. Spoznala je ameriškega pustolovca Gilberta Imlaya in se strastno zaljubila vanj. Še več, potem ko je Wollstonecraftova v Zagovoru pravic ženske zavrnila spolnost v razmerjih, se je ob Imlayu začela silno zanimati zanjo. Zanosila je in 14. maja rodila deklico, ki ji je po svoji mladostni prijateljici dala ime Fanny Imlay.
Ko so se politične razmere zaostrile in je Anglija razglasila vojno s Francijo, so se vsi angleški državljani znašli v hudi nevarnosti. Da bi zaščitil Wollstonecraftovo, jo je Imlay leta 1793, četudi nista bila poročena, dal vpisati kot svojo ženo. Prijatelji Wollstonecraftove, npr. Thomas Paine, niso imeli take sreče in so jih pozaprli, nekatere pa celo obglavili. Ko je Wollstonecraftova zapustila Francijo, se je še naprej imenovala Mrs. Imlay, s čimer je do neke mere zaščitila svojo hčer.
Imlay, ki si ni želel udomačene in materinske Wollstonecraftove, jo je končno zapustil. Obljubil ji je, da se bo vrnil v Le Havre, kjer je rodila otroka, vendar pa so jo njegove dolge zamude pri pisanju in dolge odsotnoti prepričale, da ima drugo žensko. V pismih neučakano hrepeni po njem, kar je še toliko bolj razumljivo, saj se je znašla sredi revolucije sama z dojenčkom.
[uredi] Anglija in Godwin
Wollstonecraftova se je aprila 1795 vrnila v London, da bi poiskala Imlaya, vendar jo je zavrnil. Maja 1795 je poskušala, morda z opijem, samomor, vendar jo je Imlay nekako (ni jasno, kako) rešil. V poslednjem poskusu, da bi ga znova pridobila, se je zanj odpravila na neka poslovna pogajanja v Skandinavijo in skušala urediti poslovne težave, ki so ga pestile. Na to težko in tvegano potovanje, med katerim je ves čas pisala Imlayu, se je podala samo s hčerkico in služabnico. Ko se je vrnila v Anglijo in dokončno spoznala, da je njunemu razmerju konec, je znova poskušala s samomorom. Na deževno noč je odšla ven in da bi se njene obleke napojile z vodo, se je okrog pol ure sprehajala in nato skočila v Temzo, vendar so jo rešili. Wollstonecraftova je svoj poskus samomora opisala kot popolnoma razumen:�»Lahko le obžalujem, da so me, ko je bila grenkoba smrti že mimo, na nečloveški način spet vrnili v življenje in trpljenje. Vendar odločenosti ne gre begati z razočaranjem, niti ne bom dopustila, da bi bil to le divji poskus, saj je šlo za eno najmirnejših dejanj razuma. Kar se tega tiče, sem odgovorna le sama sebi. Če bi me skrbelo spoštovanje, me onečaščajo druge stvari.«
Wollstonecraftova se je počasi vrnila k pisateljevanju in se znova začela družiti s krogom Josepha Johnsona ter prek Williama Godwina predvsem z Mary Hays, Elizabeth Inchbald in Sarah Siddons. Godwin je bil razvpit zaradi svojega zavračanja romantike in poroke, vendar je bil v zasebnem življenju pripravljen priznati moč tudi čustvom in ne le razumu. Edinstveno razmerje med Godwinom in Wollstonecraftovo se je začelo počasi, skozi pisma, in se razvilo v strastno ljubezen. Godwin, ki je prebral pisma, ki jih je pisala Inlayu iz Skandinavije (zbrana so izšla kot Pisma, napisana med kratkim bivanjem na Švedskem, Norveškem in Danskem), je pozneje dejal:�»Če je kdaj obstajala knjiga z namenom, da bi se človek zaljubil v pisca, je to zame ta knjiga. O svoji bolečini govori na način, ki nas napolnjuje z otožnostjo in nas raztaplja v razbolelosti, hkrati pa izraža duha, ki nas napolnjuje z občudovanjem«. Ko je Wollstonecraftova zanosila, sta se odločila, da se poročita, zato da bi bil otrok zakonski. Ob tem se je razkrilo, da Wollstonecraftova ni bila nikdar poročena z Imlayem, zaradi česar sta z Godwinom izgubila številne prijatelje. Po poroki 29. marca 1797 se je par preselil v sosednji hiši, imenovani Poligon (The Polygon), da bi oba še naprej lahko ohranila svojo samostojnost. Pogosto sta se sporazumevala preko pisem. Vsekakor pa je bilo njuno, četudi žal prekratko razmerje srečno in trdno. Videti je bilo, da sta - končno - našla čustveno srečo in intelektualno ujemanje, ki sta ga oba iskala.
[uredi] Smrt in Godwinovi spomini
30. avgusta 1797 je Wollstonecraftova ponovno rodila hčer, kateri je dala ime Mary. Čeprav je porod sprva potekal brez težav, se je pozneje izkazalo, da so kosi posteljice ostali v Wollstonecraftovi in se okužili. 10. septembra je zaradi poporodne mrzlice umrla. Godwin je bil obupan:�»Trdno verjamem, da na svetu ni njej enake. Izkusil sem, da sva bila ustvarjena za to, da osrečiva drug drugega, in ne pričakujem več, da bi bil kdajkoli lahko spet srečen«.
Januarja 1798 je Godwin objavil Spomine na avtorico Zagovora za pravice ženske (Memoirs of the Author of a Vindication of the Rights of Woman). Čeprav je menil, da je svojo ženo upodobil z ljubeznijo, sočutjem in iskrenostjo, je bil ob razkritju Wollstonecraftovinih nezakonskih otrok, ljubezenskih afer in poskusov samomora marsikdo zgrožen . Robert Southey ga je obtožil�»želje sleči svojo umrlo ženo do golega« . Ob branju Godwinovega opisa si lahko ustvarimo sliko Wollstonecraftove kot ženske z močnimi čustvi, ki jih uravnoteža razum, pa tudi kot bolj versko skeptične, kakor bi lahko sklepali iz drugih besedil.
[uredi] Glavna dela
[uredi] O vzgoji hčera (1787) in Izvirne zgodbe (1788)
Prvi dve knjigi Wollstonecraftove se posvečata vzgoji. Delo O vzgoji hčera (Thoughts on the Education of Daughters) je bonton, zato se ne ukvarja le z vprašanji morale , temveč tudi z izbranim oblačenjem . Taka besedila so bila priljubljena vse osemnajsto stoletje, še zlasti pri srednjem razredu, ki se je takrat začel oblikovati in je v njih videl možnost za razvoj lastnih norm vedenja v nasprotju z aristrokratskimi . Čeprav je Wolstonecraftova v tem besedilu zvečine neizvirna in površna, pa se na trenutke, npr. pri opisu trpeče samske ženske , zazdi, da ne namerava le ponavljati za drugimi.
Leto kasneje je z Izvirnimi zgodbami iz resničnega življenja (Original Stories from Real Life) Wollstonecraftova napisala še eno vzgojno besedilo, tokrat za otroke. V njej modra in dobrohotna gospodična Mason svetuje deklicama Mary and Caroline (poimenovanima po hčerah Lady Kingsborough). V besedilu Wollstonecraftova poudarja pomen razumnega mišljenja pri vzgoji deklet , kar postane temeljna značilnost njenih del. Deklici spodbuja, naj bosta sočutni z živalmi in reveži, svari pa ju tudi, naj ju nikar ne odnesejo čustva. S tem ravnotežjem med razumom in strastjo lahko postaneta dobri odrasli osebi.
[uredi] Zagovor pravic ljudi (1790)
Leta 1790 je Edmund Burke objavil Razmišljanja o revoluciji v Franciji (Reflections on the Revolution in France). Burke, zagovornik ameriške revolucije, je z zavračanjem francoske revolucije dodobra pretresel svoje sodobnike. Knjiga je sprožila takoimenovano spornost revolucije, niz sramotilnih spisov proti Burkovemu besedilu. Zagovor pravic ljudi Wollstonecraftove je bil prvi med številnimi jeznimi odzivi v vojni, v kateri so se pojavila tudi druga znana dela kot npr. Pravice človeka Thomasa Paina. Vendar se Wollstonecraftova ni odzvala le na Razmišljanja, temveč tudi na Burkovo Filozofsko preiskovanje izvora naših idej o sublimnem in lepem (A Philosophical Enquiry into the Origin of Our Ideas of the Sublime and Beautiful; 1756), v katerem zagovarja tezo, da je lepota povezana s šibkostjo in ženskostjo, sublimno pa povezano z močjo in moškostjo. Wollstonecraftova obrne Burkovo retoriko v Razmišljanjih proti avtorju samemu; pravi, da njegova teatralnost, kot npr. pretirani in načičkani opis trpljenja Marije Antoinette, vse državljane spremeni v šibka dekletca, ki jih prepriča šov ... Zavrne tudi Burkovo razredno stališče, češ da ga je ganilo le trpljenje Marije Antoineete, mizerija revnih stradajočih francoskih žensk pa mu ne pride blizu. Namesto Burkovega zanašanja na tradicijo in vladarja se Wollstonecraftova močno zavzema za uporabo razuma. Razloži, da če bi veljal njegov sistem, bi morali še danes imeti suženjstvo, saj so jih imeli tudi v preteklosti. Wollstonecraftova ne zavrne potrebe po empatiji v človeških odnosih, vendar skoraj vselej trdi, da ta za kohezivnost družbe ni zadostna (na nekem mestu pravi:�»Taka revščina zahteva več kot solze - za trenutek se ustavim, da bi se zbrala«� ), vsak položaj je treba vedno tudi razumsko razčleniti. Zanimivo pa Zagovor pravic ljudi konča s sklicevanjem na Biblijo:�»ON se boji Boga in ljubi sobitja.—Glej vso dolžnost človeka!« Stališča v tej knjigi so bila za takratno javno mnenje izjemno napredna (esejist Horace Walpole jo je imenoval hijena), vendar so to stališča, ki so dandanes splošno sprejeta. Vsekakor danes ta stališča niso revolucionarna, razen njenega mnenja o splavu. V politiki dvesto let po izidu knjige je feministični pogled, ki bi splavu nasprotoval, večinoma pozabljen, toda Wollstonecraftova je bila goreča nasprotnica splava. Del Zagovora pravic ženske je namenjen obsojanju spolnega izkoriščanja žensk, govori pa tudi o umetni prekinitvi nosečnosti, o kateri Wollstonecraftova zapiše, da je�»kršenje zakonov narave, ki redko ostane nekaznovano«.
[uredi] Zagovor pravic ženske (1792)
Zagovor pravic ženske gradi mešanica zvrsti, od politične razprave prek bontona do razprave o vzgoji. Za opis položaja žensk v družbi Wollstonecraftova očrta povezave med štirimi pojmi: pravicami, razumom, vrlinami in dolžnostjo. Poudariti je treba, da so za Wollstonecraftovo pravice in dolžnosti neločljivo prepletene - kdor ima pravice, ima tudi dolžnosti. Jedrnato pravi:�»Brez pravic ne more biti dolžnosti«.
Eden glavnih vidikov Zagovora je, da morajo biti ženske izobražene intelektualno, da bodo lahko prispevale k družbi. Piscem bontonov, kot sta James Fordyce in John Gregory, ki trdijo, da ženska ne potrebuje intelektualne izobrazbe, ter filozofom vzgoje, kot je Jean-Jacques Rousseau, ki v Emilu trdi, da naj se ženske vzgaja v veselje njihovih mož, odgovarja jedko in brezkompromisno. Ženske naj bodo intelektualne�»spremljevalke«�svojih mož in, morda še pomembneje, če družba prepušča vzgojo otrok ženskam, morajo biti izobražene, da bodo lahko predale znanje potomcem. Wollstonecraftova meni, da ženske niso trapaste in plitve (imenuje jih npr. tudi�»španjeli«�in�»igračke« ) zato, ker bi bile že po naravi manj razumne, temveč ker jim možje preprečujejo dostop do izobrazbe. Najbolj pa si Wollstonecraftova prizadeva pokazati na omejitve, ki so posledica neprimerne vzgoje žensk.�»Vse od rojstva poučevana, da je oblast žensk lepota, se misel prilagodi telesu, in ob potikanju po svoji zlati kletki išče le načine za oboževanje lastne ječe.« S tem skuša povedati, da bi ženske brez škodljive miselnosti, ki jim jo začnejo privzgajati že v ranem otroštvu in ki se osredotoča na lepoto in dosežke, lahko dosegle mnogo več.
Ni jasno, do kolikšne mere je Wollstonecraftova verjela, da so ženske enakovredne moškim na način, kot to razumemo danes. Gotovo ni bila feministka v sodobnem pomenu besede in si v svojih besedilih ni prizadevala za enake pravice ali pravico glasovanja. Vendarle pa pravi, da so v Božjih očeh vsi ljudje enaki, saj so vsi zavezani istim moralnim zakonom. Take trditve o enakosti lahko primerjamo z njenimi mislimi o prednosti moške moči in srčnosti. Znamenita je naslednja dvoumna izjava Wollstonecraftove: �»Ne mislite, da želim obrniti red stvari. Pojasnila sem že, da so zaradi ustroja svojih teles moški po Previdnosti oblikovani tako, da lahko dosežejo večjo krepost. Govorim o spolu na splošno, niti malo pa ne mislim, da bi se morali dosežki razlikovati po svoji naravi. Kako bi se pravzaprav sploh mogli, če ima krepost le en večni standard? Zato moram iz doslednosti razuma še naprej trdno zagovarjati, da imajo isto preprosto smer, kot da obstaja Bog.”
Med stvarmi, ki jih Wollstonecraftova v Zagovoru najostreje kritizira, je tudi lažna in čezmerna občutljivost, posebno pri ženskah. Mnenja je, da ženske, ki se vdajo občutljivosti,�»zamaje vsako drobno čustvo« in ker so�»plen čutov«, ne morejo razumno misliti. S tem ne škodujejo le sebi, temveč vsej družbi. To niso ženske, ki bi lahko prispevale k razvoju družbe (priljubljena ideja osemnajstega stoletja), take jo bodo kvečjemu uničile. Wollstonecraftova ne trdi, da morajo razum in čustva delovati neodvisno; namesto tega naj si bodo v medsebojno pomoč. To se jasno odraža tudi v njenem lastnem slogu, ki občasno postane zelo čustven.
Poleg večjih filozofskih trditev so v Zagovoru podane tudi konkretne vzgojne smernice. V poglavju 12 (»O vzgoji naroda«) meni, da bi morali vse otroke poslati v�»državno dnevno šolo«, treba pa jih je vzgajati tudi doma, da jim�»privzgojimo ljubezen do doma in domačih veselj«. Zavzema se tudi za soizobraževalno šolanje, češ da naj bi bili moški in ženske, katerih poroka ohranja družbo, izobraženi na enak način.
Wollstonecraftova je svoje besedilo napisala za srednji razred, ki je po njenem�»najnaravnejše stanje«. Vendar je na številne načine omejen in podpira buržoazni pogled na svet. Spodbuja skromnost in delavnost in napada bogate z istimi besedami, kot jih uporablja za obtožbe žensk o malovrednosti. Vendar pa ni ravno prijateljica revnih. Po njenem narodnem izobraževalnem načrtu naj bi bili revni po devetem letu starosti ločeni od bogatih in poučevani drugje.

Summary:
Mary Wollstonecraft, britanska pisateljica, filozofinja in feministka, * 27. april 1759, Spitalfields, Anglija, † 10. september 1797, London, Anglija.
Avtorica več romanov, razprav, potopisa, zgodovinske knjige, bontona in knjige za otroke je znana predvsem po svojem Zagovoru pravic ženske (1792). V Zagovoru je utemeljevala tezo, da je narava ženske pravzaprav posledica napačne vzgoje, ki so jo ženskam naložili moški. Zavzemala se je tudi za družbeno ureditev na temelju razuma in brez predsodkov.
Wollstonecraftova se je poročila s filozofom Williamom Godwinom, enim izmed očetov anarhističnega gibanja, in je bila mati Mary Shelley, avtorice Frankensteina.


[uredi] Ime
Tel Aviv v prevodu iz hebrejščine pomeni�»Hrib pomladi«�in je bilo izmed mnogih predlogov izbrano leta 1909. V Bibliji je zapisano:�»Tako sem prišel k pregnancem v Tel Avivu, ki so stanovali ob reki Kobaru, kjer so se naselili. Tam sem bival sedem dni kakor omamljen, sredi med njimi«..
Ponujeni predlog je ustrezal idejnemu cilju obnovitve dežele Izrael kot večnega svetega mesta Judov.�»Aviv«�je hebrejska beseda za pomlad, ki simbolizira večno obnavljanje in sporoča, da ima mesto pomembno arheološko vrednost – tu so bivale številne civilizacije, ki so sledile druga drugi.
Jafo, nekdanje ime Tel Aviva, naj bi izhajalo iz hebrejske besede�»Yahaf«�oz.�»Yofi«, kar pomeni lep ali čudovit. Druga teorija pravi, da ime izvira iz imena Japhet, ki je bil sin očaka Noeta. Ustanovil naj bi mesto in ga poimenoval po sebi.
[uredi] Zgodovina
Kot starodavno pristanišče je Jafo skozi stoletja sodilo pod številne vladavine. Arheološke najdbe iz druge polovice 20. stoletja so odkrile sledi zgradb in poti iz zgodnje bronaste dobe. Sledila so odkritja ostankov trdnjav in večjega obzidja iz pozne bronaste dobe. Najdeni so bili tudi preostanki zgradb iz obdobij osvajanj Egipčanov , Perzijcev ter Helenov.
Leta 1099 so križarji v pripravah na obleganje Jeruzalema zavzeli Jafo, ki so ga pred tem zapustili muslimani. Le-ti so ga v času pred križarskimi vojnami utrdili in v njem obnovili pristanišče. Območje je kmalu dobilo pomembno vlogo, saj je postalo osrednje obmorsko oskrbovalno središče Jeruzalemskega kraljestva. Leta 1192 je območje zavzel Saladin, a so že leta 1223 na tretjem križarskem pohodu kraj ponovno zavzeli križarji. Jafo je takrat služil kot utrdba. Nadvlada osvajalcev iz križarskih vojn se je končala v letu 1268. Takrat je mesto zasedel mameluški sultan v Egiptu Baibars. Infrastrukturo - pristanišče, utrdbe, namakalne naprave, sadovnjake, zgradbe so mameluki načrtno uničili, da bi v prihodnje preprečili nove križarske pohode. V naslednjih desetletjih so muslimanski vladarji območje temeljito preverjali in ga zastražili. V 16. stoletju je bilo območje priključeno osmanskemu cesarstvu. V tistem času je imel Jafo status naselja.
Po nekaterih podatkih je bil Jafo pristanišče zadnjih 4.000 let. Leta 1799 je kraj oblegala Napoleonova vojska. Prebivalstvo je bilo v vojaških operacijah zdesetkano, čemur je sledila še kuga, ki je populacijo dodatno drastično znižala.
Kot urbano središče je Jafo rasel od začetka 18. stoletja naprej, ko je oblast Otomanskega cesarstva v Istanbulu reagirala na številne vpade piratov in beduinov. V Jafu je bila nameščena vojska, ki je stražila predvsem strateško pomembno pristanišče.
Večja širitev je sledila proti začetku 19. stoletja. Število prebivalcev iz leta 1806, ko jih je Jafo štel 2.500, je zraslo na 17.000 v letu 1886.
Moderni Tel Aviv je bil ustanovljen leta 1909, ko je bilo ozemlje, na katerem stoji, kupljeno od beduinov.
[uredi] Razvoj mesta
[uredi] Zgodnji Tel Aviv
Od leta 1800 do 1870 je bil Jafo obkrožen z obzidjem in obrambnimi stolpi. Ko so se varnostne razmere izboljšale, je bil sklop slednjih podrt, s čimer je bila omogočena širitev kraja. Nasip na morju je ostal nedotaknjen do leta 1930, ko je bil pod britanskim poveljstvom obnovljen. V zgodnjem 19. stoletju je Jafo pričel gospodarsko cveteti zaradi rastoče trgovine, predvsem z izvozom svile in agrumov v Evropo.
V letu 1860 so se manjši sefardski judovski skupnosti pridružili priseljeni Judje iz Maroka in nekaj aškenazijskih Judov iz Evrope.
V letih 1880 se je število aškenazijskih judovskih priseljencev občutno povečalo. Bolj kot verska ideologija vrnitve v Sveto deželo, so bili motivirani s sionistično idejo ponovne združitve vseh Judov v Izraelu. Zavzemali so se za kmetijsko obuditev tamkajšnjih nerodovitnih, peščenih površin. Za začetek modernega Tel Aviva se šteje obdobje med letoma 1887 in 1896, ko se je pričela graditev prve stanovanjske soseske na območju današnje mestne površine.
Sledeče imigracije so prvenstveno vplivale na širitev in nadaljnje urbanizacije mesta. V letu 1906 se je združila skupina Judov, ki se je odločila na obrobju Jafa postaviti zelenice in parke. Cilj judovske mestne skupščine je bil zgraditi�»Urbani hebrejski center v zdravi okolici, zgrajen v stilu modernega in estetskega.«
V letu 1908 je skupina odkupila 5 hektarjev današnje mestne površine, ki je bil takrat puščavskega tipa. Ozemlje je bilo razmejeno v 60 parcel. V skupščini je sodeloval tudi kasnejši prvi župan mesta, Meir Dizengoff, katerega cilj je bil soseska miroljubnega sožitja z Arabci.
[uredi] Začetek gradnje
1. aprila leta 1909 je z urbanizacijo pričela druga mestna skupščina Judov. Zgrajenih je bilo prvih pet mestnih ulic (ulica Herzl, Ahad Ha'am, Yehuda Halevi, Lilienblum, in ulica Rothschild), ki se danes nahajajo v starem mestnem jedru. Dokončanih je bilo prvih 66 stanovanjskih hiš in skozi tedaj puščavski predel je bil napeljan vodovod, ki je omogočil preskrbo pitne vode kasnejšemu Tel Avivu in ozelenitvi mesta. Istega leta je bil zasnovan načrt izgradnje mestne hebrejske univerze.
21. maja 1910 je bilo uradno sprejeto ime�»Tel Aviv«. Cilj nadaljnjih gradenj je bil ustvariti s parki obdano sosesko kraja Jafo, v evropskem stilu, s širokimi ulicami.
Do leta 1914 je mesto zraslo na več kot 100 hektarjev površine, kar je vključevalo številne nove soseske. Gradnje so se zaustavile leta 1917, ko je administracija pod poveljstvom Osmana ukazala izgon vseh Judov iz kraja Jafo. Sledile so množične deportacije judovskih prebivalcev.
[uredi] Britanska vladavina
Pod vladavino Velike Britanije so politični konflikti med Judi in Arabci v območju narasli. 1. maja 1921 so izbruhnili največji nemiri do tedaj: oborožene tolpe so pobile na desetine Judov. Zaradi izbruhov nemirov je veliko Judov zapustilo Jafo in se odselilo v sosednji Tel Aviv. Populacija tega je zaradi izseljencev z Jafa pričela strmo naraščati: z 2.000 v letu 1920 na 34.000 v letu 1925. V Tel Avivu je bilo odprtih več podjetij in storitvenih dejavnosti, kar je zmanjševalo pomen dotedanjega poslovnega središča v Jafu.
V letu 1925 so bili sprejeti novi razvojni načrti. Bistvena ideja teh je bila izgraditev mesta s parki in zelenicami. Dotedanji obseg mesta še danes velja za dejanski urbani del mesta, čeprav se je mesto od tedaj še širilo. Raslo je tudi v naslednjih letih, a je med letoma 1927 in 1930 utrpelo ekonomsko nazadovanje zaradi globalne gospodarske recesije. V teh letih je razcvet doživela kulturna panoga z ustanovitvijo mestnega gledališča in teatra.
Status občine sta mesto in okolica pridobila leta 1934.
[uredi] Pred vojno
Število prebivalcev je pričelo masovno naraščati s prihodom nacistov na nemško oblast. Veliko jih je namreč zbežalo iz Evrope v Izrael in se nastanilo v Tel Avivu. V letu 1937 je mesto štelo že 150.000 prebivalcev, leta 1939 pa 160.000, kar je tisti čas predstavljalo tretjino judovskih prebivalcev Izraela. Sosednji Jafo je enak čas štel 65.000 prebivalcev. Novi priseljenci v Izraelu so se izkrcavali v pristanišču v Jafu, kar je med arabskimi prebivalci mesta vodilo do novih nasilnih izgredov med leti 1936 in 1939.
Posledica tega sta bili izgradnji samostojnega pristanišča mesta Tel Aviv in mestnega letališča.
Številni izmed nemških judovskih arhitektov so se izobraževali na moderni šoli arhitekture v Nemčiji, ki pa so jo nacisti leta 1933 zaprli. Mnogi arhitekti so zapustili Nemčijo in se odpravili v Izrael. Sodelovali so pri urbanističnem razvoju mest, tudi v Tel Avivu. V Evropi pridobljeno znanje in vizualne tehnike so uporabili na stavbah v sledečih desetletjih rastočega mesta, ki je s tem gradilo podobo sodobnega zahodnega mesta.
Ločitveni načrt Združenih narodov leta 1947 je območje razdelil na judovsko in arabsko stran. Tel Aviv s tedaj 230.000 prebivalci je bil dodeljen judovski strani. Jafo je leta 1945 štel 101.500 prebivalcev, med katerimi je bilo 54.000 muslimanov, 17.000 kristjanov in 31.000 Judov. Zaradi večinskega muslimanskega prebivalstva je bil dodeljen arabski strani. Arabske države sicer niso priznavale načrta delitve.
Med letoma 1947 in 1948 so napetosti na meji med Tel Avivom in Jafom močno naraščale. Številni muslimani so mesto zapustili in se naselili drugje. Iz minareta ene izmed mošej v Jafi so arabski ostrostrelci leta 1948 ubili več Judov. Izraelska stran se je odzvala z obleganjem Jafa, ki je bil 14. maja 1948 priključen Izraelu.
[uredi] Po razglasitvi neodvisnosti
Za čas razglasitve neodvisnosti, 14. maja 1948, je Tel Aviv že prešel mejo 200.000 prebivalcev v strnjenem urbanem centru. V mestu je začasno deloval vladni center države Izrael, ki pa je bil preseljen v Jeruzalem decembra 1949. Zaradi statusa deljenega mesta (med arabsko, judovsko in krščansko skupnost) je večina ambasad ostala v Tel Avivu. Danes se z izjemo dveh tujih predstavništev na izraelskih tleh, vsa nahajajo v mestu.
Aprila leta 1949 sta bila kraja Jafo in Tel Aviv združena v skupno mestno upravo z imenom Tel Aviv – Jafo. S tem se je mesto razširilo na 42 km² površine. Istega leta je bila v mestu postavljena spominska plošča 60 ustanoviteljem Tel Aviva. V zadnjih šestdesetih letih se je mesto razvilo v sekularno, odprtomiselno mesto z živahnim nočnim življenjem. Od tu izhaja vzdevek mesta:�»Mesto, ki nikoli ne spi«.
V letih 1960 so bile nekatere izmed modernističnih mestnih stavb porušene, na njihovem mestu pa so zrasli prvi nebotičniki v državi. Stolpnica Shalom Meir Tower je bila najvišja izraelska stavba do leta 1919. V šestdesetih letih prejšnjega stoletja je število prebivalcev doseglo vrhunec z 390.000 prijavljenimi stanovalci, kar je predstavljalo 16% populacije na državni ravni. Sledilo je dolgo obdobje rahlega upadanja števila prebivalcev in ob koncu osemdesetih let zdrsnilo na 317.000. Glavni faktor izseljevanja družin in mladih generacij iz mesta v sosednje kraje so bile visoke cene nepremičnin.
V tem času je prišlo do novega procesa – v revnejše soseske na jugu so pričeli graditi uglednejše stanovanjske hiše, s čimer so zmanjšali socialni prepad med posameznimi deli mesta. Staro pristanišče na severu Tel Aviva in njegovo okolico so prenovili. Novi zakoni so zaščitili značilne modernistične stavbe v mestu. Obvarovanje je bilo zaščiteno tudi s strani statusa Unesca. V začetku devetdesetih letih je konstantnemu upadu števila prebivalcev sledil preobrat. Iz držav nekdanje Sovjetske zveze je prišel močan val novih judovskih imigrantov. V teh letih je bil v mestu odprt tudi tehnološki center raziskav. Nova faza razvoja mesta je sledila s pričetkom številnih hkratnih gradenj nebotičnikov in modernih poslovnih ter trgovskih centrov. V letu 1993 je bil Tel Aviv prvič omenjen kot moderna svetovna metropola, pri čemer se je poudarjala njegova moderna tehnološka dovršenost in ekonomija stoječa na modernih oblikah storitev. Mesto je bilo nominirano kot močan kandidat na globalni ravni med svetovnimi metropolami.
V preteklih letih je bilo mesto podpornik akcije v podporo proti globalnemu segrevanju. V marcu v večernem času že tradicionalno za eno uro ugasnejo luči mesta.
V modernih časih je bilo mesto večkrat tarča napadov palestinskih skrajnežev. Prvi samomorilski napad se je zgodil 14. oktobra 1994, ko se je muslimanski samomorilec razstrelil na mestnem avtobusu in ubil 21 izraelskih civilistov. Krivdo je prevzelo skrajno gibanje Hamas v okviru samomorilske akcije zoper Izrael. Najbolj krvav napad do zdaj se je zgodil 1. junija 2001 v mestni diskoteki, ko je samomorilski napadalec ubil 21 civilistov, več kot 100 je bilo ranjenih.
17. aprila 2006 je bilo v ponovnem samomorilskem napadu islamskih skrajnežev ubitih devet civilistov, več kot 40 je bilo ranjenih. Napad se je zgodil v bližini nekdanje glavne avtobusne postaje v Tel Avivu.
[uredi] Geografija
Mesto se nahaja ob izraelski sredozemski obali na priobalni ravnini. Širše območje okoli mesta je v zgodovini predstavljalo pomembno trgovsko stičišče med Evropo, Azijo in Afriko. Leži tik ob starodavnem pristanišču in naselju Jafo, na mestu kjer so se nekoč nahajale peščene sipine. Rodnost zemlje je zaradi tipa tal slaba. Večjih vzpetin in vidnejših sprememb površja v okolici mesta ni, najbolj zanimiva geografska elementa sta priobalne pečine v bližini mesta in ustje reke Yarkon.
Zaradi nekdanje razmejitve ozemlja na judovsko in arabsko stran ni natančne mejne črte med Tel Avivom, Jafom in bližnjimi kraji. Mesto leži 60 kilometrov severozahodno oddaljeno od Jeruzalema in 90 kilometrov južno od Haife. V neposredni okolici mesta se nahaja več večjih mest in urbanih naselij. Mesto je v socialnem smislu še vedno deloma razdeljeno. Južni del mesta je relativno revnejši od severnega, z izjemo nekaterih novozgrajenih sosesk. Centralni del je finančno in trgovsko središče Tel Aviva, v severnem delu pa se nahaja Univerza v Tel Avivu in praviloma premožnejše stanovanjske soseske.
[uredi] Podnebje
Mesto ima izrazito mediteransko podnebje z vročimi poletji, toplimi pomladmi in jesenmi ter svežimi, vlažnimi zimami. Vlaga je izrazitejša kot v notranjih predelih države zaradi neposredne bližine morja. Pozimi se temperature redko spustijo pod 5�°C, dnevne so med 10�°C in 15�°C. V Tel Avivu sicer ni snežilo od leta 1950. Poleti je povprečna temperatura 26�°C, v času dneva pa pogosto nad 32�°C. Navkljub visoki vlažnosti so padavine med poletjem redke. Letno v povprečju pade 530.5 mm padavin, večina teh pade v času od oktobra do aprila. Povprečno število sončnih dni je izrazito visoko – nad 300. Najvišja izmerjena temperatura v mestu je bila 43�°C, najnižja pa -1.9�°C.
[uredi] Mestna okrožja
Mesto sestavlja devet okrožij, katera so bila formirana v času kratke mestne zgodovine. Najbolj opazen med okrožji je Jafo na jugu, ob katerem je v zgodovini pričel rasti Tel Aviv. Območje kot edino sestavlja tradicionalno večinoma arabsko prebivalstvo. Priseljevanje v večini mladega mestnega prebivalstva v obrobja Tel Aviva ta trend postopoma spreminja. Okrožja na severu mesta v večini sestavljajo premožnejše, luksuzne stanovanjske soseske.
V sklopu severnega okrožja se nahaja Univerza v Tel Avivu, ki je trenutno v fazi obširnejše prostorske razširitve. Razprostirala se bo tudi na območju nekdanjega ozemlja vojaškega letališča in Izraelskih obrambnih sil (IDF). V zgodovini je med jugom in severom mesta obstajala velika demografska razlika: Aškenaški Judje so poseljevali sever mesta, Sefardi pa večinoma njegov južni del.
Obnove stavb in predelov mest ter načrtnega grajenja socialno mešanih sosesk sta spremembe zmanjšali. Nekatere soseske juga Tel Aviva, v katerem so nekoč prebivali nižji socialni sloji, so preuredili in obnovili, s čimer je jug mesta postal privlačnejši tudi višjim slojem. Severni del mesta, ki se je nahajal ob od leta 1965 zaprtem pristanišču, je počasi zamiral. Z obnovo je ta del doživel ponoven razcvet in danes služi predvsem kot trgovsko središče številnih trgovin in restavracij.
[uredi] Arhitektura
Zgodnji arhitekturni slog je slonel na vzhodno-evropskem stilu posamičnih enonadstropnih hiš z rdečimi opekami. Prva soseska, ki je zrasla zunaj naselja Jafo, je bila grajena v obliki dvonadstropnih stavb iz peščenca.
V 1920 letih prejšnjega stoletja je postal priljubljen orientalski stil, kjer se je izgled evropskega pomešal s stilom bližnjevzhodnega: obokane zgradbe, steklene kupole in dekorativna opeka. Mestna gradnja je sledila načrtu�»zelenega mesta«. Dvo in tronadstopne zgradbe so bile ločene s širokimi ulicami, katerim so sledile zelenice ali parki. Ta stil se je pričel uporabljati v dvajsetih in tridesetih letih prejšnjega stoletja. Severni del mesta, zaradi stila gradnje in končnega izgleda imenovan kot�»Belo mesto«, je bil zaradi redke konstrukcije stavb zaščiten. V tem stilu je bilo med letoma 1931 in 1939 zgrajenih več kot 3.000 stavb.
V šestdesetih letih prejšnjega stoletja so v mestu pričeli z gradnjami obsežnejših poslovnih stavb, verižno gradnjo obmorskih hotelov in prvih nebotičnikov. Nekatere izmed modernističnih zgradb so z gradnjami novih ostajale zapuščene in zanemarjene, kar je vodilo do mnogih kasnejših rušenj. V preteklih letih so dosegli obnovo nekaterih izmed teh stavb v njihovo prvotno stanje. Številne izmed opaznejših novogradenj so namenjene luksuznim potrebam višjega sloja prebivalcev.
[uredi] Mestni nebotičniki
Tel Aviv je zlasti v zadnjem času prešel v središče rastoče moderne arhitekture, kar je vplivalo tudi na precejšnjo zvišanje cen nepremičnin v mestu. Shalom Meir Tower je bil prvi nebotičnik Izraela, zgrajen leta 1965. Rekord najvišje stavbe v državi (142 m) je obdržal do leta 1999. Titulo je prevzel Azrieli Center, sestavljen iz treh zgradb. Od leta 2001 je najvišja stolpnica Izraela City Gate Tower, ki se nahaja v poslovnem središču mesta.
 Najvišji nebotičniki v mestu:
Nad višino 100m sicer sega 30 nebotičnikov v Tel Avivu.
[uredi] Prebivalstvo
Mesto je v letu 2007 štelo 390.100 prebivalcev in se razteza na 52km², s čimer v povprečju na 1 km² živi 7.533 ljudi. Po poročanju iz leta 2006 je letna rast prebivalstva 0,9%.
Mesto sestavlja 92% Judov, 4,2% Arabcev (muslimani in kristjani) in nekaj manj kot 4% drugače opredeljenih (nearabski kristjani, budisti). Mesto je multikulturno zlasti na jezikovnem področju: poleg najpogosteje uporabljene hebrejščine, so pogosto govorjeni ruski, francoski, španski, arabski in angleški jezik.
Po nekaterih ocenah živi v mestu 50.000 neregistriranih azijskih delavcev. V primerjavi z večjimi mesti visoko razvitih državah je stopnja kriminala v mestu relativno nizka.
Po podatkih mestne uprave je mesečni prihodek za 20% višji od povprečnega na državni ravni. Stopnja brezposelnih je 6,9%. Stopnja izobrazbe je nad povprečjem državnega povprečja. 64,4% se jih vpiše na univerzo, ki sledi dvanajstim obveznim letom šolanja. Starostna struktura je relativno v enakem razmerju. 22,2% je starih manj kot 20, 18,5% je v starostnem obdobju med 20–29, 24% starosti 30–44, 16,2% starih med 45 in 59, ter 19,1% starejših kot 60. Prebivalec mesta je bil leta 2008 v povprečju star 35,8 let, medtem ko je bila povprečna starost v letu 1983, 34 let. Starejših od 65 let je 14,6%, primerjano z 19% leta 1983.
Število prebivalcev je vrhunec doseglo že v šestdesetih letih prejšnjega stoletja z okoli 390.000 stanovalci in padlo na 317.000 v kasnejših osemdesetih letih. Visoke cene nepremičnin so namreč prisilile družine in mlade v selitve v obrobje mesta. Od masovnih imigracij v devetdesetih letih iz držav nekdanje Sovjetske zveze je število prebivalcev postopoma spet naraščalo. Danes je prebivalstvo Tel Aviva razmeroma mlado in narašča. V letu 2006 se je v mesto priselilo 22.000 ljudi, izselilo 18.500, rodnost pa je bila ponovno višja. V letu 2025 naj bi mesto doseglo število 450.000 prebivalcev.
[uredi] Verska sestava
Čeprav velja za sodobno in posvetno mesto, ima Tel Aviv več kot 100 judovskih sinagog, vključno z zgodovinskimi objekti, kot je Velika sinagoga, odprta leta 1930. V preteklih letih je bil v mestu odprt Center judovskih študij.
V Jafu, južnem predelu mesta, živi večje število muslimanov in kristjanov. Število cerkva v mestu v zadnjem času narašča predvsem zaradi potreb tujih delavcev in diplomatov večinoma iz zahodnih držav. Območje občine je 93% judovsko, 1% krščansko in 1% muslimansko. Preostalih 5% se ne opredeljuje za verne.
[uredi] Gospodarstvo
Zaradi lege na območju puščave, usmeritev v kmetijske panoge ni bila smiselna, pomorski center pa je bil že razvit v Haifi. Mesto se je zato usmerilo v razvoj sodobnega znanstvenega in tehničnega centra.
V letu 1974 je Intel odprl prvi prekomorski center tovrstnih raziskav. Kot takšen se je Tel Aviv uveljavil okoli leta 1990. V mestu je danes 15% vseh delovnih mest v državi, na letni ravni ta ustvari 17% domačega BDP-ja. 40% zaposlitev v nacionalnem finančnem sektorju in 25% v storitvenih panogah se nahaja v Tel Avivu.
Gospodarstvo je razcvet doživljalo v preteklih desetletjih. Mesto je bilo opisano kot rastoči tehnološki center oz. miniaturen Los Angeles. Z imigracijami iz nekdanjih sovjetskih držav se je povečalo število računalniških inženirjev v mestu. Leta 1998 je bilo mesto uvrščeno med 10 najbolj vplivnih tehnoloških mest v svetu. Razvoj visoke tehnologije je od takrat še v večjem porastu.
V Tel Avivu se nahaja edina borza v državi, ki je rekorden porast dosegla v devetdesetih letih. Sedež podjetja v mestu imajo številna mednarodna podjetja, znanstveno-raziskovalni in tehnološki inštituti. V mestu je razvita kemična, tekstilna in prehrambena industrija. Šutdija skupine svetovnih mest je opravila popise pomembnejših mest glede na stopnjo napredovanja v storitvenih dejavnostih. Mesto je bilo med bližnjevzhodnimi označeno kot vodilno na tem področju. V Izraelu živi devet od petnajstih miljarderjev izraelskega državljanstva, od tega štirje v mestu. Cene nepremičnin v Tel Avivu so visoke, na nacionalnem nivoju dosegajo najvišje cene. Po raziskavi iz leta 2008 je mesto najdražje na Bližnjem vzhodu in štirinajsto najdražje na svetu. Uvršča se tik za Singapur in Pariz ter tik pred Sydney in Dublin. New York, za primerjavo, je 22.
[uredi] Kultura in šport
[uredi] Turizem
Kot mediteransko mesto z obalo peščenega tipa je Tel Aviv mednarodno turistično središče, po virih sodeč podobne kategorizacije kot Barcelona in Miami. Kot vodilna turistična destinacija je bil izbran s strani dveh pomembnih časopisov. Viri mestne uprave navajajo, da mesto premore 44 hotelov, kateri razpolagajo s 5.800 posteljami. Zaradi bogatega kulturnega dogajanja je Tel Aviv postal znan kot�»mesto, ki nikoli ne spi«.
Najbolj obširno mestno javno središče je park Hayarkon. V neposrednem mestnem središču se nahajata dva večja parka. Mesto sicer prekriva 17% načrtno postavljenih zelenic in parkov.
V mestu se nahajajo hoteli slavnih hotelskih verig, kot npr. hoteli Sheraton, Dan, Crowne Plaza in Hilton. Premore številne muzeje, arhitekturne in kulturne spomenike, vodeni ogledi teh pa so na voljo v številnih svetovnih jezikih.
Nočno življenje je zgoščeno na območju promenadnih ulic vzdolž obale, kjer se nahajajo številni bari in diskoteke. Mesto nudi vsestransko kulinarično ponudbo – od tipične izraelske do mednarodnih kuhinj. V Tel Avivu se nahaja več kot 100 restavracij s suši hrano, italijanska hrana pa je bila s strani italijanskega ministrstva za kulturo, razglašena za najboljšo zunaj Italije.
Mesto je med izraelskimi najbolj odprto homoseksualnim osebam, v mestu je tudi sedež organizacije LGBT skupnosti. Vsako leto gosti eno največjih gej parad na svetu, katere se udeleži več deset tisoč udeležencev. Ob obeležitvi stoletnice mesta, bo Tel Aviv gostil številne prireditve v obeležitev dogodka tekom leta 2009.
[uredi] Umetnost in gledališče
Tel Aviv je glavni kulturni center Izraela in s tem tudi kulturno središče regije. Osemnajst od skupno petintridesetih umetniških centrov, kot so gledališča, opere in drame, se nahaja v mestu. V sklopu teh se nahaja pet od devetih največjih umetniških centrov, kjer se izvede več kot polovica kulturnih nastopov v državi. Največje mestno gledališče je Heichal Hatarbut z več kot 3.000 sedeži. Izraelsko narodno gledališče je bilo v letu 2008 prenovljeno, kulturi center Enav pa sodi med novejše na kulturni sceni.
V mestu se nahajajo številni plesni centri, najpomembnejši je izraelski baletni center. Mesto mnogokrat gostuje najpopularnejše glasbene predstave vseh zvrsti.
Predstave opernih in klasičnih glasbenih del v Tel Avivu gostujejo dnevno. V mestu ustvarjajo nekateri najbolj priznani klasični glasbeni solisti in dirigenti. Mesto premore več sodobnih kinematografskih centrov in letno gosti filmske festivale, kot npr. Festival animacije, Študentski filmski festival in Jazz & filmski festival.
[uredi] Muzeji
Izrael ima glede na število prebivalcev najvišje število muzejev med vsemi državami. Največji trije muzeji se nahajajo v Tel Avivu. Izraelski muzej Eretz in Muzej umetnosti Tel Aviva sta znana predvsem po razstavi arheoloških in zgodovinskih predmetov na temo dežele Izraela. Muzej judovske diaspore se nahaja v prostorih Univerze v Tel Avivu in predstavlja zgodbo Judov in preganjanja skupine skozi čas. Muzej Batey Haosef je usmerjen v zgodovino vojaških obrambnih sil Izraela in nudi multimedijsko doživetje zgodovine dežele ter prikazuje življenja vojakov, ki so domovino varovali v času invazij. V bližini Jafa se nahaja manjši muzej, ki prikazuje arabsko-izraelsko vojno leta 1948, v kateri je Jafo pripadel Izraelu. Razstavni muzej v severnem delu mesta letno gosti več kot 60 predstav.
[uredi] Šport
V mestu domujejo nekatere najuspešnejše izraelske ekipe različnih športnih smeri. Izstopa košarkarska reprezentanca Izraela, ki tekmuje v evropski košarkaški ligi. Je edino mesto v državi s tremi nogometnimi klubi v prvi domači ligi. V vseh državnih nogometnih ligah Tel Aviv sicer zastopa več moštev.
Športna organizacija je bila ustanovljena leta 1960 in danes zastopa nekaj deset športnih panog. Košarkaška ekipa v Tel Avivu ima 47 nagrad osvojenih v Izraelu, mestna nogometna reprezentanca pa je osvojila 22 domačih nazivov in dva azijska. Judoist Yael Arad je na Olimpijskih igrah leta 1992 osvojil prvo kolajno za Izrael – srebrno medaljo.
Prvi športni klub v mestu je bil sicer ustanovljen leta 1923 in danes združuje 11 športnih reprezentanc, vključno z nogometno, kajakaško in moško ter žensko košarkaško.
V mestu delujeta dva profesionalna veslaška kluba. Prvi je bil ustanovljen leta 1935 in je danes največji tovrstni klub v državi. Mesto je zastopano tudi v bejzbolu, vsako leto pa se na ulicah Tel Aviva odvije polovični poulični maraton. Leta 2008 se ga je udeležilo več kot 10.000 ljudi iz številnih držav.
[uredi] Uprava
Tel Aviv zastopa zbor 31 mestnih svetnikov za obdobje štirih let, izbranih na neposrednih volitvah. Za pravico do glasovanja na lokalnih volitvah sta potrebni dopolnitev osemnajstega leta starosti in vsaj leto dni bivanja v mestu. Občina je odgovorna za javne storitve, občinske programe, javno infrastrukturo, mestno urbanizacijo, turizem in ostale lokalne zadeve. Trenutni župan, Ron Huldai, je mestni župan od leta 1998. Najdaljše obdobje trajanja funkcije župana v Tel Avivu je bilo 19 let. Demografski razpon v mestu je ustvaril politično ločitev. Na severu je tradicionalno močna delavska stranka, versko in konzervativno usmerjene pa na jugu. Na izborih leta 2006 je zmago z 28% slavila liberalistična stranka pod vodstvom izraelske zunanje ministrice, Cipi Livni. Sledila je delavska stranka z 20% glasov.
[uredi] Izobraževanje
V mestu se nahajajo številne osnovne šole, višje šole in univerze. V letu 2006 je 51.359 otrok in mladine obiskovalo različne šolske programe: 9.000 vrtce, 23.600 osnovne šole in 19.000 visoke šole. 65% se jih po končani srednji šoli vpiše na univerzo, kar je 5% več od državnega povprečja. 4.000 otrok obiskuje začetni razred osnovne šole, pričakuje pa se, da bo število do leta 2012 naraslo na 6.000. 20 dodatnih predšolskih vrtcev se odpira med letoma 2008 in 2009. Nove osnovne šole so načrtovane predvsem za severni del mesta, kjer bo grajena tudi nova višja šola. Prva mestna gimnazija se je iz kraja Jafo preselila v Tel Aviv leta 1909. Gimnazija še vedno obratuje, odprte pa so bile še tri nove.
Glavna višja izobraževalna ustanova je Univerza v Tel Avivu. Skupaj z bližnjo univerzo jo obiskuje več kot 50.000 študentov, pri čemer je opazno število tujih študentov. Tel Avivska univerza je bila ustanovljena leta 1953 in je danes največja v Izraelu. Mednarodno znana je po usmeritvah v smer kemije, računalniške znanosti, fizike in jezikoslovja. Nahaja se na severu mesta, kjer domujejo še nekatere druge višje šole.
[uredi] Prevoz
Tel Aviv je državno prometno središče. Mesto prečka več mednarodnih cestnih povezav. Glavna mestna obvoznica poteka po vzhodnem delu mesta in povezuje jug ter sever mesta. Na vzhodu je fizična ločnica med mestom in predmestji. Na jugu se od mesta odcepi avtocesta št. 1, ki vodi do Jeruzalema in mestnega letališča. Med glavne mestne ulice se šteje 6 prometnic. V mestu dnevno zabeležijo več kot pol milijona vozil, kar vodi do pogostih prometnih zamaškov. Leta 2007 je bil obravnavan predlog, po katerem bi vozila, ki vstopajo v mesto, morala plačati takso. Na ta način želijo povečati uporabo javnih prevoznih sredstev in zmanjšati onesnaženje, ki ga povzroča prekomeren promet. Občina spodbuja tudi k uporabi koles v mestu. V letu 2009 se v ta namen odpira več kot 100 izposojevalnic koles. Od trenutno 74 km kolesarskih poti v mestu, bo v letu 2009 zaključena gradnja 26 km novih. V roku enega meseca v povprečju v mesto z vlakom potuje milijon potnikov, večina dnevnih imigrantov. Glavna avtobusna postaja se nahaja na jugu mesta. Potnikom omogoča notranje mestne prevoze in medlokalne povezave. Avtobusno podjetje v Tel Avivu je drugo največje takšno v svetu. V mestu sta dve mednarodni letališči: Ben Gurion in Sde Dov. Slednje, ki se nahaja v severovzhodnem delu mesta, je v fazi zapiranja. Prodaja nepremičnin v bližini letališča je ob njegovem odprtju namreč obstala. Promet letališča Sde Dov se postopoma preusmerja na letališče Ben Gurion, ki se nahaja 15 km južno od mesta.
V letu 2008 je občina v Tel Avivu uradno sprejela projekt, s katerim bo podprla uporabo električnih avtomobilov v mestu. Menjava baterijskih vložkov bo mogoča ob vseh vstopnih točkah v mesto, v ta namen pa bo dodatnih odprtih 150 točk v mestu.
[uredi] Mediji
Trije največji tiskani mediji izhajajo v Tel Avivu. Najbolj brani časopis izhaja neprekinjeno od leta 1970. V mestu izhaja finančni časopis Globes ter več ostalih tedenskih in dnevnih časopisov in revij, od tega pet pomembnejših. Mesto premore številne radijske postaje, tri največje televizijske hiše pa imajo prav tako sedež v mestu.
[uredi] Pobratena mesta
Mesto Tel Aviv je pobrateno s 27 mesti in ima sklenjeno partnerstvo z Los Angelesom, ZDA. Pobratena mesta so:

Summary:
Tel Aviv – Yafo (hebrejsko: תֵּל־אָבִיב-יָפוֹ; navadno imenovan le Tel Aviv) je drugo največje mesto države Izrael, ki leži na sredozemski obali. Je največje in najgosteje poseljeno mesto obalne regije. Razprostira se na 52km² površine in šteje 390.000 prebivalcev.
Mesto, ustanovljeno leta 1909 na puščavskem predelu ob starodavnem pristanišču Jafo, je v preteklem stoletju doseglo nagel urbanističen razvoj in gospodarski razcvet. Je ekonomsko središče s sedežem številnih večjih mednarodnih podjetij in razvojnih centrov.
Zaradi lege ob morju, klimatskih razmer in vlaganj v turizem se je mesto razvilo v sodobno turistično destinacijo.


[uredi] Življenje
Taylor je leta 1922 diplomiral na Vojaški akademiji ZDA in bil imenovan za poročnika .
Naslednje leto je dobil svoje prvo aktivno mesto v 3. inženirskem polku, ki je bil nastanjen na Havajih; tu je ostal do leta 1926 . Nato je bil premeščen v 10. poljski artilerijski polk. Leta 1927 je bil poslan v Pariz, kjer se je učil francoščino . A že naslednje leto se je vrnil na Vojaško akademijo ZDA, kjer je postal predavatelj za francoščino in nato španščino. Tu je ostal do leta 1932, ko je bil poslan na Field Artillery School (Fort Sill), kjer je diplomiral naslednje leto. Nato je bil poslan še na Command and General Staff School (Fort Leavenworth), kjer je diplomiral leta 1935.
Istega leta je bil poslal na veleposlaništvo v Tokiju, kjer je študiral japonščino . Leta 1937 je postal rezidenčni vojaški ataše za Kitajsko s sedežem v Pekingu. Tu je ostal do leta 1939, ko se je vrnil v ZDA in pričel šolanje na Army War College; diplomiral je naslednje leto (1940).
Sprva je bil poveljnik 12. poljskega artilerijskega bataljona , nato pa je bil premeščen sprva v Oddelek za vojne načrte, nato pa je bil zaradi svojega jezikovnega znanja poslan k Hemisferski obrambni misiji, ki je delovala v državah Latinske Amerike. Po nekaj mesecih se je vrnil v ZDA in še leta 1940 postal poveljnik 12. poljskega artilerijskega polka (Fort Sam Houston, Teksas). Leta 1941 je bil premeščen v pisarno sekretarja Generalštaba Kopenske vojske ZDA .
Leta 1942 je postal načelnik štaba 82. zračnoprevozne divizije . V sklopu divizije se je udeležil operacije Husky (zavezniška invazija na Sicilijo) in poznejših bojev na Apeninskem polotoku.
9. februarja 1943 je prevzel tudi dolžnost artilerijskega divizijskega poveljnika 82. zračnoprevozne divizije, kar je opravljal do 22. februarja 1944 .
Taylorjev vzpon po vojaški lestvici se je začel pod mentorstvom poveljnika 82. zračnoprevozne divizije generala Matthewa B. Ridgwayja. Med misijo, ko je bil poslan v Italijo na pogovore o kapitulaciji, so prišle na dan njegove diplomatske sposobnosti. Američani so razmišljali o možnosti desanta 82. zračnodesantne divizije na Rim, s čimer bi zaščitili italijansko glavno mesto pred Nemci, ko bi bila razglašena kapitulacija. Taylor, kot član Zavezniške kontrolne misije Italija , se je tja odpravil v ameriški uniformi in se srečal z novim predsednikom Vlade Italije maršalom Badogliojem. Desant je bil nato preklican v zadnjem trenutku (letala so bila že v zraku), saj je ugotovil, da so jih Nemci prehiteli in že začeli zasedati predvidene cone pristanka. Pozneje je Eisenhower o njem dejal:�»Tveganja, ki jih je prestal, so bila večja, da bi lahko prosil kateregakoli drugega agenta ali poslanca, da bi to opravil med vojno« .
Po hujši srčni kapi dotedanjega poveljnika, generala Bill Leeja, je Taylor 14. marca 1944 prevzel poveljstvo 101. padalske divizije, ki je bila takrat nameščena v Angliji in se pripravljala na odprtje druge fronte v Evropi .
Aktivno je sodeloval v operaciji Overlord, ko je skupaj s svojo divizijo skočil na polotok Cotentin; tako je postal prvi zavezniški general, ki je stopil na tla Francije med celotno operacijo. Tej diviziji je nato poveljeval tudi med operacijo Market Garden. Med operacijo je bil ranjen, tako da je moral začasno predati poveljstvo, saj je bil poslan v zaledje na zdravljenje. Decembra 1944 je moral še enkrat zapustiti divizijo, saj se je moral udeležiti višje štabne konference v ZDA . Tako je�»zamudil«�nemško ardensko ofenzivo, kar je obžaloval do konca življenja, da ni moral biti s svojo divizijo, ko se je le-ta borila za svoje preživetje v Bastogni; sam je to poimenovan�»najboljša ura«�divizije .
7. maja 1945 je predal poveljstvo nad 101. zračnoprevozno divizijo in bil postavljen na novo mesto; tokrat je postal Superintendant Vojaške akademije ZDA . V času službovanja je uvedel nove šolske predmete (npr. vojaško poveljstvo) in zelo zaostril pogoje, tako da je njegov mandat povezan tudi z velikim številom odpadlih študentov.
Leta 1949 je postal načelnik štaba Evropskega poveljstva ZDA. Med 1949 in 1951 pa je bil poveljnik Oboroženih sil ZDA v Berlinu . Njegov mandat je bil tudi eden bolj napetih, saj sta bili leta 1949 ustanovljeni Zvezna republika Nemčija in Nemška demokratična republika, kar je še bolj zaostrilo odnose med prejšnjimi zavezniki. Tako je moral ohranjati krhko premirje v enem najbolj kritičnih področij nastale hladne vojne.
Po koncu mandata je postal pomočnik načelnika Operacijskega štaba (G-3) in namestnik načelnika Štaba za operacije in administracijo .
Leta 1953 je bil poslan v korejsko vojno, kjer je prevzel poveljstvo 8. armade . Istega leta je začel program vojaške pomoči korejskim oboroženim silam. Leta 1954 pa je postal poveljnik Oboroženih sil ZDA na Daljnem vzhodu; istega leta je ponovno postal poveljnik 8. armade. Naslednje leto (1955) je postal poveljnik Poveljstva Organizacije združenih narodov .
30. junija 1955 je bil postal načelnik Generalštaba Kopenske vojske ZDA, kjer je na položaju nadomestil svojega mentorja Ridgwayja. Med svojim mandatom si je prizadeval organizirati rekonstrukcijo pehotnih divizij v skladu z sodobnim principom bojevanja. Leta 1957 je, na ukaz Eisenhowerja, ukazal razmestitev 1.000 vojakov 101. zračnoprevozne divizije v Little Rock (Arkansas), s čimer so izpolnili nalog zveznega sodišča o desegregaciji srednje šole med krizo v Little Rocku. V času mandata se je večkrat sprl s Eisenhowerjem zaradi različnih pogledov obrambe države; mandat je zaključil 30. junija 1959.
Upokojil se je julija 1959. Po neuspeli invaziji v Prašičjem zalivu ga je aprila 1961 predsednik ZDA John F. Kennedy postavil za člana posebnega komiteja Special Group Augmented (SGA), ki je bila ustanovljena za potrebe raziskovanja neuspele operacije. Taylor je naredil vtis na Kennedyja, tako da ga je le-ta spet vpoklical in ga 1. oktobra 1962 postavil za načelnika Združenega štaba oboroženih sil ZDA, kar je opravljal do 1. julija 1964.
Ponovno se je upokojil iz aktivne vojaške službe ter postal veleposlanik ZDA v Južnem Vietnamu med 1964 in 1965, ko je padel Sajgon in je bil evakuiran 11. februarja 1965 z ostalim osebjem veleposlaništva . Med leti 1965 in 1969 je bil posebni svetovalec predsednika ZDA in načelnika Svetovalnega obveščevalnega komiteja za tujino (Foreign Intelligence Advisory Board) ter hkrati (od 1966 do 1969) tudi predsednika Inštituta za obrambne analize (Institute of Defense Analysis).
Umrl je 19. aprila 1987 v Washingtonu, D.C. za posledicami amiotrofične lateralne skleroze. Pokopan je na Nacionalnem pokopališču Arlington .
Njegov najstarejši sin, John M. Taylor, je bil tudi častnik Kopenske vojske ZDA; po upokojitvi pa se je ukvarjal z zgodovino.

Summary:
Maxwell Davenport Taylor, ameriški general, jezikoslovec, pedagog in diplomat, * 26. avgust 1901, Keytesville, Missouri, ZDA, † 19. april 1987, Washington, D.C., ZDA.
Taylor velja za enega najbolj znanih generalov druge svetovne vojne, saj se je izkazal kot poveljnik 101. zračnoprevozne divizije. Po vojni je postal superintendant Vojaške akademije ZDA in načelnik štaba Evropskega poveljstva ZDA. Sodeloval je še v korejski vojni, nato pa je postal načelnik Generalštaba Kopenske vojske ZDA in po krajši upokojitvi še načelnik Združenega štaba oboroženih sil ZDA. Pozneje je postal zadnji veleposlanik ZDA v Južnem Vietnamu in zasedal več svetovalnih položajev.