[modifică] Distribuţie geografică
 Limba română este limba oficială şi naţională în România. Însuşi numele ţării semnifică etimologic aria lingvistică a limbii române.
[modifică] Româna ca a doua limbă şi ca limbă străină
Folosirea românei ca a doua limbă este întâlnită între minorităţile etnice din România şi Republica Moldova. În cadrul recensământului din 1979, desfăşurat în RSS Moldovenească, aproximativ 4% din populaţie a indicat româna/moldoveneasca ca a doua limbă. Rezultatele eurobarometrului de opinie 64.3/2005, desfăşurat în perioada noiembrie-decembrie 2005, arată că 4% dintre cetăţenii români vorbesc limba română ca limbă străină. Acelaşi sondaj arată că 1% din respondenţii bulgari şi ciprioţi, şi 3% din cei maghiari sunt capabili să desfăşoare o conversaţie în limba română.
Româna este studiată şi predată în unele ţări est-europene, în care există comunităţi semnificative româneşti, cum ar fi Serbia (Voivodina), Bulgaria, Ucraina şi Ungaria. Institutul Cultural Român (ICR) organizează încă din 1992 cursuri de vară pentru perfecţionarea cadrelor didactice care predau limba română în aceste ţări. În unele şcoli bilingve, învaţă şi membri ai altor comunităţi etnice decât cea română, studiind româna ca limbă străină (de exemplu Liceul Nicolae Bălcescu din Gyula, Ungaria).
Circa 400�000 de evrei vorbitori de limba română din România şi circa 40�000 de evrei din Republica Moldova au emigrat în Israel.
De asemenea 550.000-1.500.000 de germani originari din România, din care majoritatea încă sunt cunoscători ai limbii române, trăiesc astăzi în Germania.
Cursuri de limba română ca limbă străină sunt organizate în instituţii de învăţământ din 38 de ţări ale lumii, cum ar fi Spania, Italia, Germania, Olanda, Statele Unite, Argentina, Mexic, Suedia, şi altele.
[modifică] Româna pe Internet
Chiar dacă limba engleză rămâne predominantă pe Internet, statisticile arată un progres constant al principalelor limbi neolatine (franceza, italiana, portugheza, româna şi spaniola) în reţea. Un studiu realizat de Fundaţia Reţele şi Dezvoltare (Funredes) în colaborare cu Uniunea Latină, arată că între 1998 şi 2005, prezenţa limbilor neolatine pe Internet aproape s-a dublat, în timp ce engleza a scăzut de la 75% la 45%. În anul 1998, prezenţa limbii române pe Internet era cotată la 0,15%. Tendinţa limbii române a avut un parcurs neregulat, înregistrând o scădere dramatică de la 0,21% în 2000 la 0,11% în 2003 (acest fapt se datorează şi anumitor schimbări operate în metodologia de realizare a studiului). Conform statisticii, între luna februarie a anului 2003 şi mai a anului 2007, prezenţa limbii române pe Internet aproape s-a triplat atingând cota de 0,28%. Situaţia celorlalte limbi romanice este prin comparaţie mai bună: prezenţa spaniolei în Internet este de 3,80 la sută, a francezei de 4,41 la sută, a italienei de 2,66 la sută şi a portughezei de 1,39 la sută.
Valorile de prezenţă absolută nu constituie un indicator perfect al vigorii unei limbi în cadrul reţelelor. Pentru a obţine un rezultat semnificativ, valorile care exprimă prezenţa limbilor pe Internet trebuie adaptate la dimensiunile prezenţei acestora în lumea reală. Astfel, luând în considerare numărul de vorbitori al limbii române (estimat la 30 de milioane de Uniunea Latină, adică 0,45% din populaţia mondială), se obţine un coeficient de 0,66 pentru prezenţa ponderată a limbii pe Internet (dublu faţă de 2005), faţă de 0,34 pentru limba portugheză sau 0,43 pentru limba spaniolă. Acest coeficient este mai mic decât 1 în toate cele trei cazuri, motiv pentru care este considerat redus.
Acelaşi studiu arată că există aproximativ 4,9 milioane de internauţi românofoni, adică aproape o şesime din totalul vorbitorilor de română şi 0,4% din totalul internauţilor. Potrivit Ministerului Dezvoltării Informaţionale din Republica Moldova, la începutul anului 2005, erau înregistrate 85�000 de domenii .ro şi 7�200 de domenii .md.
[modifică] Clasificare şi limbi înrudite
Limba română este o limbă romanică, din grupul italic al familiei de limbi indo-europene, prezentând multe similarităţi cu limbile franceză, italiană, spaniolă, portugheză, catalană şi reto-romană.
Este general acceptată ideea că limba română s-a format atât la nord cât şi la sud de cursul inferior al Dunării, înaintea sosirii triburilor slave în această zonă. Limba română vorbită în nordul Dunării, în România şi Republica Moldova, este deseori numită limba dacoromână sau dialectul dacoromân, pentru a o deosebi de celelalte trei limbi romanice de est, Însă opinia că idiomurile aromân, meglenoromân şi istroromân ar fi limbi aparte şi nu dialecte ale limbii române nu este acceptată de majoritatea comunităţii ştiinţifice a lingviştilor romanişti. Din însăşi cercetarea materialului lingvistic din cele patru dialecte reiese fără putinţă de tăgadă că nu poate fi vorba nici de „produsul” a două sau mai multe popoare diferite (cum au impresia unii comentatori şi cercetători ai aromânilor), încît poate fi avansată cel puţin ipoteza originii aromânilor în acelaşi teritoriu etnogenetic, la nord de liniile lingvistice propuse de cercetătorii Skok şi Jiřeček. Cei mai mulţi lingvişti romanişti consideră aceste trei idiomuri a fi dialecte ale aceleiaşi limbi:
Toate aceste patru dialecte formează aşa-numitul grup estic al limbilor romanice (dalmata, o altă limbă din acest grup balcanic, a dispărut în secolul al XIX-lea). Distincţia dintre dialect şi limbă este un subiect controversat în lingvistică, şi foarte adesea influenţat de interese politice. Din acest motiv nu există un consens în privinţa statutului celor patru limbi din grupul de est al limbilor romanice. Numeroşi cercetători, printre care şi majoritatea lingviştilor români, susţin că aceste limbi nu sunt altceva decât dialecte ale aceleiaşi limbi. Alţi lingvişti afirmă că este vorba de patru limbi înrudite, dar separate. Un mic număr de lingvişti, mai ales din Grecia, susţin teoria potrivit căreia limba aromână nu s-a desprins din limba română, ci s-a format independent prin romanizarea unei populaţii greceşti; această ipoteză este însă criticată de majoritatea lingviştilor, deoarece nu explică o serie întreagă de caracteristici ale limbii aromâne, ca de exemplu articolul hotărât enclitic. Originea istroromânei nu este înţeleasă în termenii clasici ai latinităţii post-romane şi continuă să provoace teoreticienii lingvisticii comparate indo-europene.
[modifică] Vitalitatea limbilor înrudite
În timp ce limba română prezintă toate însuşirile unei limbi de sine stătătoare cu şanse indiscutabile de a continua să fie transmisă generaţiilor viitoare, celelalte trei limbi înrudite se află în diferite grade de pericol de dispariţie:
[modifică] Limba moldovenească
În URSS, limba daco-română era numită „moldovenească“ în documentele oficiale ale autorităţilor sovietice, lucru care a redevenit în vigoare în Republica Moldova şi după 1992. Cei mai mulţi lingvişti nu recunosc existenţa unei limbi moldoveneşti de sine stătătoare, deşi au existat şi voci venite în sprijinul moldovenismului (cf. Vasile Stati). Identitatea dintre limba română şi limba moldovenească este parţial recunoscută în legislaţia republicii Moldova , dar, în ciuda faptului că termenul româneşte pentru limba daco-română este atestat încă din secolul XVI în toate trei voievodatele Moldovei, Transilvaniei şi Ţării Româneşti de către Francesco della Valle şi alţii, poziţia oficială a academiei republicii Moldova este că limba moldovenească este o limbă abstand (strămoşească) care a precedat limba română ausbau (artificială) : această poziţie este predată în licee şi la universitate, apărând şi în articolul Moldovan language din Wikipedia anglofon. Limba moldovenească a avut codurile proprii mo şi mol în cadrul standardului ISO 639, dar ele au fost suprimate în noiembrie 2008.
[modifică] Graiuri
Unii lingvişti consideră că există patru limbi romanice răsăritene: istro-româna, aromâna, megleno-româna şi daco-româna; alţii consideră că ele formează o singură limbă, limba română, cu patru dialecte. Daco-româna, fie că o socotim limbă în sine, fie că o socotim un dialect al limbii române, nu este împărţită în dialecte. Cuprinde doar diverse graiuri, numite şi subdialecte, cu diferenţe minore de pronunţie şi vocabular, dar inteligibile între ele. Graiurile limbii daco-române, în afara românei standard, includ:
[modifică] Istorie
Limba română a evoluat din latina orientală, contactul prelungit cu populaţiile slave fiind la originea unei părţi importante din vocabular. În evul mediu şi în perioada premodernă au intrat în limbă un număr limitat de cuvinte maghiare, turcice vechi, turcice otomane şi greceşti. O influenţă puternică a avut-o limba franceză în secolul al XIX-lea.
[modifică] Primele atestări
Folosirea numelui de română pentru limba noastră cea frumoasă precum şi a numelui de români pentru a desemna vorbitorii acestei limbi, nu a aşteptat întemeierea statului România. Deşi supuşii voevodatelor se desemnau ca "Ardeleni" (sau "Ungureni"), "Moldoveni" sau "Munteni", numele de "rumână" sau "rumâniască" pentru limbă este atestat în secolul secolului XVI la mai mulţi călători străini precum şi în documente româneşti ca Palia de la Orǎştie sau în Letopiseţul Ţării Moldovei.
În 1534, Tranquillo Andronico notează că " Valachi nunc se Romanos vocant" ("se numesc români") . Francesco della Valle scrie în 1532 că românii "se denumesc Romei în limba lor", iar mai departe el citează expresia�: "Sti rominest�?" . După o călătorie prin Ţara Românească, Moldova şi Transilvania Ferrante Capecci relatează prin 1575 că locuitorii acestor provincii se chiamă “româneşti” ("romanesci") . Pierre Lescalopier scrie în 1574 că cei care locuiesc în Moldova, Ţara Românească şi cea mai mare parte a Transilvaniei, “ se consideră adevăraţi urmaşi ai romanilor şi-şi numesc limba “româneşte”, adică romana” . Sasul ardelean Johann Lebel scrie în 1542 că «�Vlachi�» se numeau între ei «�Romuini�» iar cronicarul polonez Stanislaw Orzechowski (Orichovius) notează în 1554 că în limba lor «�walachii�» se numesc «�romini�» . Croatul Ante Verančić precizează în 1570 că «�Vlahii�» din Transilvania, Moldova şi Ţara Românească se desemnează ca «�romani�» iar maghiarul ardelean Martinus Szent-Ivany în 1699 citează frazele: «�Si noi sentem Rumeni�» ("Şi noi suntem români") şi «�Noi sentem di sange Rumena�» ("Noi suntem de sânge român") .
În Palia de la Orǎştie (1581) scrie lămurit «�...că văzum cum toate limbile au şi înfluresc întru cuvintele slǎvite a lui Dumnezeu numai noi românii pre limbă nu avem. Pentru aceia cu mare muncǎ scoasem de limba jidoveascǎ si greceascǎ si srâbeascǎ pre limba româneascǎ 5 cărţi ale lui Moisi prorocul si patru cărţi şi le dăruim voo fraţi rumâni şi le-au scris în cheltuială multǎ... şi le-au dăruit voo fraţilor români,... şi le-au scris voo fraţilor români�» iar în Letopiseţul Ţării Moldovei al cronicarului moldovean Grigore Ureche citim: «� În Ţara Ardialului nu lăcuiesc numai unguri, ce şi saşi peste seamă de mulţi şi români peste tot locul...�» .
Deşi se pot aduce argumente în favoarea unei atestări indirecte anterioare, cel mai vechi document scris în limba română care ne-a parvenit este Scrisoarea lui Neacşu din 1521. În aceasta, Neacşu de Câmpulung îi scria judelui braşovean despre atacurile iminente ale turcilor. Scrisoarea era scrisă cu alfabetul chirilic românesc, care a fost în uz (simplificat în secolul XIX) până în 1860. O primă folosire a alfabetului latin este atestată printr-un document transilvănean, scris după convenţiile alfabetului maghiar la sfârşitul secolului XVI.
Iată mai jos un text de la începutul secolului XIX, care foloseşte o versiune arhaică a alfabetului latin:
[modifică] Influenţa altor limbi
[modifică] Limba dacă
Limba dacă era o limbă indo-europeană vorbită de geto-daci. Se presupune că ar fi fost prima limbă care a influenţat latina vorbită în Dacia, însă se ştiu prea puţine despre această limbă. S-au găsit aproximativ 300 de cuvinte pur româneşti (în toate dialectele) sau cu corespondente în limba albaneză despre care se crede că ar putea fi moştenite din substratul limbii dace, multe dintre ele legate de viaţa pastorală (de exemplu: brânză, zer, mal, balaur; a se vedea listă de cuvinte dacice). Unii lingvişti au avansat ipoteza că albanezii ar fi daci neromanizaţi, care au emigrat din interiorul arealului sud-est-european în regiunile de coastă.
Potrivit unui alt punct de vedere, acest lexic nelatin (în mare parte având corespondenţă în lexicul albanez) nu sunt neapărat de origine dacă, ci ar fi fost aduse pe teritoriul României de păstori romanizaţi proveniţi din Albania, Serbia, Bulgaria şi nordul Greciei, populaţia respectivă reprezentând stadiul incipient al poporului român. Această ipoteză este contrazisă de concluziile unor lingvişti, după care limba de substrat din care provine acest grup lexical aparte va fi fost, din cauza unor elemente specifice, o limbă de tip satem, în timp ce limbile paleobalcanice vorbite în nordul Greciei erau de tip centum. Unii lingvişti au fost de părere că şi (limba iliră) vorbită în antichitate pe teritoriul Albaniei de astăzi era o limbă centum, însă cei mai mulţi lingvişti o clasifică astăzi drept limbă satem.
Se consideră că, aidoma limbii trace, limba dacă era de tip satem. Materialul lingvistic constituit din denumiri şi resturi lexicale este prea mic pentru a se trage o concluzie dacă era o limbă mai apropiată de limbile albaneze sau balto-slavice, ori dacă făcea parte dintr-o subfamilie indoeuropeană distinctă.
[modifică] Uniunea lingvistică balcanică
Deşi cea mai mare parte a gramaticii şi morfologiei româneşti se bazează pe cea a latinei vulgare, limba română prezintă câteva trăsături specifice Balcanilor, care nu se găsesc în celelalte limbi romanice.
Limbile din această uniune lingvistică aparţin unor subfamilii distincte de limbi indo-europene: bulgara, slava, şi sârba sunt limbi slave, albaneza este o limbă traco-iliră iar greaca formează propria subfamilie.
Printre trăsăturile comune în cadrul acestei uniuni lingvistice se numără articolul hotărât enclitic, sincretismul cazurilor genitiv şi dativ, formarea timpurilor viitor şi perfect, precum şi evitarea infinitivului.
[modifică] Limbile slave
Influenţa slavă a fost prima survenită în timpul formării limbii române, datorită migraţiei triburilor slave (care traversau teritoriul României de astăzi). Este interesant faptul că slavii au fost asimilaţi la nord de Dunăre, în timp ce au asimilat aproape complet populaţia romanizată sud-dunăreană (vlahi).
Influenţa slavă a continuat în Evul Mediu, în special prin folosirea limbii slave bisericeşti, în scop liturgic şi ca limbă de cancelarie, până în secolul al XVIII-lea. Celelalte limbi învecinate (toate slave, cu excepţia limbii maghiare) au influenţat româna.
Influenţa slavă se simte atât la nivel fonetic cât şi lexical. Până la 20% din vocabularul limbii române este de origine slavă (a iubi, glas, nevoie, prieten). Totuşi, multe cuvinte slave sunt arhaisme şi se estimează că doar 10% din lexicul românei moderne este de origine slavă.
[modifică] Alte influenţe
Până în secolul al XIX-lea, româna a intrat în contact cu câteva limbi apropriate geografic de aceasta:
[modifică] Neologisme
Începând cu secolul al XIX-lea, multe neologisme împrumutate din alte limbi romanice, în special din franceză şi italiană, au pătruns în limba română (de exemplu birou, avion sau exploata). S-a estimat că aproximativ 38% din cuvintele româneşti sunt de origine franceză sau italiană.
Câteva cuvinte de origine latină au pătruns în limba română de două ori, odată în nucleul lexical (vocabularul popular) şi ulterior ca neologisme. De obicei, cuvântul popular este un substantiv, iar neologismul este adjectiv (de exemplu: frate / fratern, apă / acvatic, deget/digital, simţământ/sentiment, înger/angelic, frig / frigid, ochi / ocular).
De aproximativ o sută cincizeci de ani au intrat în limbă multe cuvinte englezeşti, precum gem (jam), interviu (interview), meci (match), tramvai (tramway), manager (manager). Aceste cuvinte primesc gen gramatical şi se acordă conform regulilor limbii române. De aproximativ douăzeci de ani (în 2010) cuvintele englezeşti, în pofida recomandărilor Academiei române, nu mai îmbogăţesc limba română primind gen gramatical şi acordându-se conform regulilor limbii, ci sunt folosite de mass-media şi de populaţia din România în forma de origine, precum mall (galerie comercială), service (deservire), computer (ordinator), mouse (mausul de ordinator), forward (transmitere) sau attach (ataş). Acest împrumut de cuvinte străine este caracteristic al limbilor abstand ne-scrise, dar reprezintă o noutate în istoria limbii române, noutate pe care autori precum George Pruteanu o socotesc datorată unei forme de snobism ce judecă greşit adoptarea cuvintelor în formele române ca fiind arhaică.
[modifică] Vocabular
Într-o lucrare de referinţă, echipa lui Marius Sala construieşte vocabularul reprezentativ al limbii române , cuprinzând 2581 de cuvinte.
Structura etimologică a acestuia se prezintă astfel:
Potrivit unei statistici anterioare, făcută de lingvistul Dimitrie Macrea, compoziţia etimologică a 49.642 de cuvinte şi variante înregistrate în DLRM (Dicţionarul limbii romîne moderne, publicat în 1958) este clasificabilă în 76 de grupe, dintre care numai 14 depăşesc procentajul de 1%. Elementele latine 20,02%, slave vechi 7,98%, bulgare 1,78%, bulgaro-sârbe 1,51%, turce 3,62%, maghiare 2,17%, neogreceşti 2,37%, franceze 38,42%, latine literare 2,39%, italiene 1,72%, germane 1,77%, onomatopeice 2,24%, de origine nesigură 2,73%, de origine necunoscută 5,58%. Din cele 9.920 cuvinte latine numai 1.849 sînt primite direct din latină, 8.071 constituie derivate pe teren românesc de la rădăcini aparţinînd cuvintelor moştenite din latină.
Tot Macrea a făcut în 1942, în privinţa etimologiei, o analiză statistică a poeziilor lui Eminescu publicate antum. Elementele latine reprezintă 48% din vocabularul folosit de poet, în circulaţie (sub raportul frecvenţei) procentul crescînd la 83%. Elementele slave reprezintă 16,81%, în circulaţie numai 6,93%. Macrea a conchis că fizionomia lexicală este latină în proporţie asemănătoare cu aceea a limbii franceze, după ce a comparat cu examenul statistic al vocabularului poetului Paul Verlaine.
Semnificativ pentru criteriul circulaţiei cuvintelor este şi studiul (din 1937) al lui D. R. Mazilu, Luceafărul lui Eminescu (Expresia gândirii, text critic şi vocabular, în care autorul conchide că 13 din 98 de strofe ale poemului sunt alcătuite din cuvinte de origine latină. Întregul poem conţine 529 de cuvinte-titlu sau unităţi lexicale distincte, dar multe se repetă sub diferite forme gramaticale. Numărul apariţiilor concrete (cuvinte-text) se ridică la cifra de 1.908, dintre care 1.688 de origine latină, 144 slave şi 76 de origini diverse. Elementul latin moştenit constituie baza lexicului românesc în circulaţie, elementul lui invariabil mai ales ca frecvenţă.
Cercetări mai recente ridică procentajul elementelor autohtone în vocabularul reprezentativ al limbii române la 1,43%
[modifică] Gramatică
Substantivele româneşti se declină în funcţie de gen (feminin, masculin şi neutru), număr (singular şi plural) şi caz (nominativ/acuzativ, dativ/genitiv şi vocativ). Articolul, asemenea adjectivelor şi pronumelor, se acordă în gen şi număr cu substantivul pe care îl determină.
Româna este singura limbă romanică în care articolul hotărât este enclitic, adică este ataşat la sfârşitul substantivului. Articolele au evoluat din pronumele demonstrative din limba latină.
Româna are patru conjugări verbale. Verbele pot fi puse la patru moduri personale, şi anume (indicativ, conjunctiv, condiţional-optativ şi imperativ şi patru moduri impersonale (infinitiv, gerunziu, supin şi participiu).
[modifică] Sunete
Limba română foloseşte şapte vocale: /a/, /e/, /i/, /o/, /u/, /ə/ şi /ɨ/. În plus, vocalele /ø/ şi /y/ apar foarte rar în unele cuvinte de origine străină, încă neasimilate.
La sfârşitul cuvintelor, după consoane (rar în interiorul cuvintelor) poate apărea un /i/ scurt non-silabic, care se marchează în AFI cu /ʲ/ şi este pronunţat ca o palatalizare a consoanei precedente. Un sunet similar, terminaţia u surd, exista în româna veche, dar a dispărut cu timpul în limba standard.
Există de asemenea patru semivocale şi douăzeci de consoane.
[modifică] Diftongi
[modifică] Triftongi
[modifică] Evoluţii fonetice
Datorită izolării, evoluţia fonetică a românei este diferită de a celorlalte limbi romanice, dar seamănă întrucâtva cu cea italiană, de exemplu prin evoluţia grupării [kl] în (lat. clarus > rom. chiar, ital. chiaro) şi cea dalmată, de exemplu prin evoluţia grupării [gn] în [mn] (lat. cognatus > rom. cumnat, dalm. comnut).
Principalele schimbări fonetice constau în:
[modifică] Ortografie
În principiu, limba română are o ortografie fonemică. Cu toate acestea, ortografia contemporană prezintă o serie de excepţii de la principiul fonetic.
[modifică] Istoric
Limba română a fost scrisă în istoria sa cu răbojuri sau vechi „rune“ europene, alfabete latine, greceşti, glagolitice, paleo-slave, alfabete de tranziţie şi în final din nou latine.
Despre epoca şi formele adoptării alfabetului chirilic în scrierea limbii române, au existat multe păreri contradictorii. Dimitrie Cantemir, în Descriptio Moldaviae, scrisă în 1716 în limba latină, afirma că s-a scris cu litere latine până la Conciliul de la Florenta (1432), aşadar încă peste 400 de ani după schisma de la 1054. Domnitorul Alexandru cel Bun, sfătuit de mitropolitul său, ar fi poruncit arderea cărţilor şi textelor scrise până atunci cu litere latine, introducând, în loc, alfabetul chirilic şi limba slavă, pentru a împiedica răspândirea catolicismului în ţară. Mihail Kogălniceanu, un mare istoric şi cărturar român, a susţinut aceeaşi teză, la 1838, în revista Alăuta Românească.
În a doua jumătate a secolului al XIX-lea, învăţaţi ca Timotei Cipariu, episcopul Melchisedec, Bogdan Petriceicu Haşdeu, Dimitrie Onciul şi alţii au afirmat că limba slavă a fost introdusă în ţările române înainte de Conciliul de la Florenţa, respectiv în secolele X-XII, după creştinarea bulgarilor, aducând în acest sens argumente şi izvoare de ordin filologic şi istoric.
Primele documente româneşti, care au ajuns până la noi, erau toate scrise cu ajutorul alfabetului chirilic, datorită influenţelor limbii slavone (limba slavă bisericească), care era folosită ca limbă de cult şi de cancelarie în spaţiul balcanic în secolele XI - XVII. La sfârşitul secolului al XVIII-lea, învăţaţii Şcolii Ardelene, remarcând originea latină a limbii române, au început implementarea alfabetului latin. Alfabetul chirilic a continuat să fie folosit până în anii 1860, când limba română a început să fie reglementată oficial.
La început, alfabetul latin folosit pentru limba română avea ca litere cu diacritice următoarele: â, é, ó, î şi ç.
În rest, regulile de citire erau destul de simple.
Scrierile din acest timp, datorită rolului şcolii ardelene, aveau forme tipice ardelene: „acmu“, „tipu“, „resfaçu“, pentru „acum“, „chip“, „desfătare“. Principiul ortografic era cel folosit în limba neerlandeză: scriem toţi la fel, dar fiecare pronunţă ca în regiunea sa.
Mai târziu s-au adăugat alte glife sau litere cu semne diacritice: ă, à, ḑ, ě, ê, ş, ţ, ů, precum şi diftongii ea şi oa; s-au scos á, ç. S-au modificat şi regulile ortografice.
Pe urmă, treptat, s-a scos ê, apoi ů. În cele din urmă s-a introdus ortografia fonetică.
Înainte de 1989, în RSS Moldovenească se folosea o versiune specială a alfabetului chirilic. Legea cu privire la folosirea limbilor pe teritoriul republicii (septembrie 1989) a confirmat revenirea la alfabetul românesc pe bază latină.
[modifică] Româna liturgică
Anumite cuvinte creştine româneşti (Domn, „a mărturisi“, „a ierta“) sunt unice pentru română, între limbile romanice.
Crezul primelor sinoade ecumenice, cel din 325 de la Niceea, şi cel din 381 de la Constantinopol este rostit până azi neschimbat, prin cuvinte cu etimologii latine. Mai concret, el nu a fost niciodată tradus în limba română, însă el a evoluat, deodată cu limba română.
Odată cu introducerea ritului bizantin şi a limbii slavone în cult, prin anul 990, limba română liturgică s-a slavizat puternic, îndeosebi în terminologia oficială, dar anumite cuvinte vechi s-au păstrat în limbajul poporului. Românii au păstrat - în limbă - şi anumite caracteristici ale vechiului rit galic în folosinţă până atunci. De aceea, diaconul Coresi, precum şi episcopul de la Muncaciu, Vasile Tarascovici în 1646, au îmbogăţit un lexic dogmatic şi liturgic deja foarte amplu, tocmai pentru a uşura folosirea limbii române în biserică. Biblia de la Bucureşti, sau Biblia lui Şerban, este un monument de limbă română liturgică. Totuşi, dat fiind faptul că Ardealul a fost primul a fi săvârşit slujbele în limba română, aici s-a oprit pierderea termenilor vechi romani şi înlocuirea lor cu termeni slavi. Unirea bisericii din Transilvania cu Roma în 1698 a determinat o scindare între termenii liturgici folosiţi în Vechiul Regat (de origine slavă) şi cei folosiţi în Transilvania (de origine latină).
[modifică] Coduri internaţionale SIL şi ISO 639-x
Standardul internaţional etnologic ISO 639 conferă limbii române codurile ro (ISO 639-1), rum (ISO 639-2/B), şi mai recent ron (conform ISO 639-2/T). Limbii moldoveneşti i-au fost atribuite codurile mo şi respectiv mol.
[modifică] Autori
Constantin Noica a elaborat o sinteză vastă şi adâncă a limbii române ca limbaj al filozofiei, pornind de la Rostirea filozofică românească. Iată câteva exemple de autori:

Summary:
Limba română este o limbă indo-europeană, din grupul italic şi din subgrupul oriental al limbilor romanice. Printre limbile romanice, româna este a cincea după numărul de vorbitori, în urma spaniolei, portughezei, francezei şi italienei. Din motive de diferenţiere tipologică limba română mai este numită în lingvistica comparată limba dacoromână sau dialectul dacoromân. Din motive politice autorităţile Republicii Moldova folosesc denumirea de „limbă moldovenească”.
Limba română este vorbită în toată lumea de aproximativ 26 de milioane de persoane. Dintre acestea, 20 de milioane se află în România (unde româna, respectiv dialectul supranumit dacoromân este limbă oficială şi, conform datelor din 2002, limbă maternă pentru peste 90% din populaţie).
Sub denumirea de „limba moldovenească”, limba română se bucură de statutul de limbă de stat şi în Republica Moldova , fiind limba maternă pentru 80% din populaţie (în schimb, „limba de comunicare interetnică” este cea rusă, ceea ce, în practică, obligă majoritatea băştinaşă sa cunoască rusa, dar îi scuteşte pe minoritari să cunoască limba de stat).
Limba română este una dintre cele şase limbi oficiale ale Provinciei Autonome Voivodina (Serbia). De asemenea este limbă oficială sau administrativă în câteva comunităţi şi organizaţii internaţionale, precum Uniunea Latină sau Uniunea Europeană (de la 1 ianuarie 2007).


[modifică] Istoria formaţiei
[modifică] Începutul
Evanescence a fost fondată de solista şi pianista Amy Lee şi de chitaristul Ben Moody. În 1994, cei doi s-au întâlnit în Little Rock, Arkansas, unde Moody a auzit-o pe Amy cântând „I'd Do Anything for Love (But I Won't Do That)” de Meat Loaf la pian. Primele lor cântece a fost „Solitude” şi „Give Unto Me”, scrise de Lee, şi „Understanding” şi „My Immortal”, scrise de Moody. Două din cântecele lor au fost difuzate la un post de radio local. Formaţia apare live, câştigă câteva premii şi devine una din cele mai apreciate din zonă. După câteva denumiri de formaţie, precum Childish Intentions şi Stricken, ei au ales Evanescence (în limba română evaporare, dispariţie, estompare). Solistei a început să-i placă numele deoarece „e misterios şi lasă o imagine în mintea ascultătorilor”.
Primul demo, Origin (lansat în 2000) este relativ necunoscut. Formaţia a de asemenea realizat două EP-uri. Primul, intitulat Evanescence EP (1998), a fost realizat în doar 100 de exemplare, iar cel de-al doilea, Sound Asleep Ep, cunoscut şi ca Whisper EP (1999) doar în 50 de exemplare. Origin şi EP-urile conţin versiunile demo ale unor piese de pe primul album Fallen. De exemplu, înregistrarea „My Immortal” găsită pe Fallen poate fi găsită şi pe Origin, fără câteva elemente de acompaniament. Au fost produse doar 2550 de exemplare ale acestei înregistrări; Lee şi Moody îşi încurajează fanii să descarce cântecele vechi ale formaţiei de pe Internet.
[modifică] Fallen
În 2003, John LeCompt, Rocky Gray şi William Boyd s-au alăturat lui Ben Moody şi Amy Lee, toţi lucrând la piesele Evanescence anterioare. Evanescence semnează un contract cu casa de discuri Wind-Up, şi începe să lucreze la următorul album, Fallen. În timp ce căutau să promoveze acest album, compania de jocuri video Nintendo oferă formaţiei şansa să participe la „Nintendo Fusion Tour”. Evanescence acceptă oferta şi devine una din formaţiile pentru Turneul Fusion 2003.
Fallen a petrecut 43 săptămâni în Billboard Top 10 , a câştigat de 6 ori premiul Platinum şi a fost vândut în peste 15 milioane de exemplare în toata lumea. , cu 6.6 milioane de exemplare în SUA. Albumul a fost 105 săptămâni în Billboard Top 200 şi a fost unul dintre cele opt albume care au stat un an întreg (52 săptămâni) în Billboard Top 50.
Single-ul de debut al formaţiei Evanescence, „Bring Me To Life”, în care figurează Paul McCoy de la 12 Stones, a fost un hit global al formaţiei şi a atins poziţia 5 în American Billboard Hot 100. Single-ul a condus formaţia spre primul loc în Anglia , unde a stat 4 săptămâni din iunie-iulie 2003. De asemenea cântecul a devenit oficial pentru WWE No Way Out. La fel de apreciat, „My immortal” ajunge pe poziţia 7 în SUA şi în topurile din Anglia , şi ambele piese figurează pe coloana sonoră a filmului de acţiune Daredevil. La Grammy Awards 2004, formaţia câştigă la Best Hard Rock Performance şi Best New Artist awards şi a fost nominalizată la alte două categorii. Alte doua single de pe Fallen sunt „Going Under” (poziţia 5 în US Modern Rock Tracks, şi poziţia 8 în Clasamentul Anglia) şi „Everybody's Fool” (poziţia 36 în US Modern Rock Tracks şi poziţia 23 în Clasamentul Anglia); ambele fiind promovate cu cate un videoclip.
[modifică] Anywhere But Home
În 2004, noua componenţă a formaţiei Evanescence realizează un DVD/CD intitulat Anywhere But home. DVD-ul include un concert din Paris, fragmente din viaţa formaţiei din afara concertelor, filmări din culise, încălzindu-se şi semnând autografe. CD-ul conţine şi un cântec nerealizat intitulat „Missing”, care a fost realizat ca single ce a fost pe #1 în Spania. Pe CD mai sunt si variantele live ale cântecelor „Breathe No More” (varianta albumului fiind din filmul Elektra), „Farther Away”, şi „Thoughtless” (preluare de la Korn).
[modifică] The Open Door
The Open Door este al doilea album al formaţiei Evanescence. Pentru a-l promova, Amy Lee şi John LeCompt au vizitat mai multe oraşe din Europa. Avanpremiera a avut loc la Londra pe 6 septembrie 2006; pe 8 septembrie 2006 în Barcelona; şi Paris pe 11 septembrie 2006. Acolo, fanii au avut ocazia să câştige diferite competiţii, au putut pune întrebări formaţiei, iar Lee şi LeCompt au prezentat variantele acustice ale pieselor de pe album înainte de a participa la o sesiune de autografe. Pe 2 octombrie 2006, cu o zi înaintea realizării albumului în SUA, Evanescence apare la Late Night cu Conan O'Brien şi lansează viitorul single de succes „Call Me When You're Sober”. Formaţia a participat la o conferinţă de presă şi au făcut poze pentru magazinul Metal Edge. Al doilea proiect de studio de treisprezece piese a fost realizat pe 25 septembrie, 2006 în Polonia, 27 septembrie, 2006 în Japonia, 29 septembrie în Irlanda, 30 septembrie, 2006 în Australia şi Italia şi pe 2 octombrie, 2006 în celelalte ţări ale Europei, 3 octombrie, 2006 în America de Nord, şi pe 4 octombrie, 2006 în Argentina.
Albumul a fost vândut în 447000 de exemplare în SUA în prima săptămână şi a primit primul #1 in Billboard 200 album chart, devenind al 700-lea debut în istoria BillBoard.
Albumul a progresat încet din mai multe motive, incluzând dorinţa lui Amy Lee de a mări procesul creativ şi de a nu repezi producţia, lovitura chitaristului Terry Balsamo, alte proiecte ale membrilor formaţiei şi controversa care înconjura plecarea fostului director. Amy Lee a anunţat pe Evboard că noul album va fi terminat în martie 2006, dar data realizării a fost 3 octombrie 2006, deoarece Wind-up Records au de făcut câteva schimbări viitorului single „Call Me When You're Sober”, care a debutat la radio pe 7 august 2006 . Videoclipul pentru ”Call Me When You're Sober” a fost filmat în Los Angeles şi e bazat pe basmul Scufiţa Roşie. The Open Door devine disponibil pentru comanda pe iTunes pe 15 august 2006. Videoclipul Call Me When You're Sober era şi el disponibil.
Amy Lee a confirmat că a scris o piesă pentru filmul The Chronicles of Narnia: The Lion, the Witch and the Wardrobe realizat de Disney, dar a fost respins deoarece sunetul era prea sumbru. Amy a spus că era doar „mai mult material minutat pentru album”. . 55 de secunde din aceasta melodie au fost folosite la inceputul piesei Good Enough. Alt cântec care a fost compus pentru film a fost inspirat de Mozart: „Lacrymosa”.
Turneul a început pe 5 octombrie 2006 în Toronto şi a inclus concerte în Canada, SUA şi Europa pe parcursul acelui an. A continuat pe 5 ianuarie 2007 şi a inclus concerte în Canada (cu Stone Sour), Japonia şi Australia (cu Shihad). Apoi formaţia s-a întors în SUA pentru al doilea turneu (cu Chevelle şi Finger Eleven). În cadrul acestui turneu, Evanescence a participat pe 15 aprilie 2007 la festivalul argentinian Quilmes Rock 07 alături de Aerosmith, Velvet Revolver şi alte formaţii locale. Deasemenea, împreună cu Korn şi alte formaţii, au participat la Family Values Tour 2007. Formaţia a încheiat turneul european cu un concert în Ra'anana, Israel, pe 26 iunie 2007.
[modifică] Schimbări în componenţă
[modifică] Plecarea lui Moody, înlocuit de Balsamo
La 22 octombrie 2003, Moody părăseşte formaţia în timpului turului European pentru Fallen, cauza fiind diferenţele creative. . Într-un interviu de peste câteva luni, Amy Lee a declarat: „...am ajuns în aşa punct, încât dacă nu am fi schimbat ceva, nu am fi putut realiza al doilea album”. Mulţi au ramas uimiţi, pentru că pe coperta albumului Fallen Amy şi Ben spuneau ca sunt cei mai buni prieteni. Apoi, Lee a afirmat ca Ben a plecat din cauza tensiunii create în formaţie. . Moody a fost înlocuit de Terry Balsamo de la Cold.
[modifică] Plecarea lui Boyd, înlocuit de McCord
La 14 iulie 2006, purtătorul de cuvânt al casei de discuri a formaţiei confirmă că William Boyd a părăsit formaţia pentru că „nu mai vrea să meargă în alt turneu” şi vrea „să fie mai aproape de familia lui”. Oficial, Amy Lee a anunţat ştirea pe forumul neoficial Evanescence EvBoard.com. . Într-un interviu pentru MTV, postat pe Site-ul Oficial la 10 august 2006, Lee anunţă că Tim McCord, chitaristul formaţiei Revolution Smile, îl va înlocui pe Will.
[modifică] Plecarea lui Gray, LeCompt concediat
La 4 mai 2007, John LeCompt anunţă că a fost concediat de la Evanescence, şi a precizat faptul că Rocky Gray a decis să părăsească formaţia. Ambii muzicieni au postat pe paginile personale MySpace ştirea, nici unul din ei neprecizând cauza plecării lor. O declaraţie a fost postată pe site-ul Evanescence pe 6 mai 2007 de formaţie care confirmă ruptura celor doi membri de formaţie.
Pe blogul de pe MySpace, LeCompt a declarat că Lee l-a sunat pentru a-l concedia, fără a fi avertizat anterior. Gray a declarat că a semnat un acord cu casa de discuri Wind-Up conform căruia îi este interzis să precizeze motivul plecării din formaţie. Pe site-ul oficial al formaţiei, Lee a scris că formaţia a rămas în viaţă iar turneul nu va suferi modificări sau anulări. În curând va începe căutarea pentru ocuparea locurilor vacante din formaţie. Michelle, cumnata lui Rocky, a adăugat că Rocky a părasit formaţia în ianuarie, dar a decis să rămână cu formaţia, până înainte de turneul din vară.
Pe 17 mai 2007, Wind-Up declară într-o conferinţă de presă că toboşarul Will Hunt şi chitaristul Troy McLawhorn, doi membri Dark New Day, îi vor înlocui pe LeCompt şi Gray. Amy Lee a scris pe EvThreads.com că Will şi Troy sunt împrumutaţi până in septembrie, când turneul Family Values se va termina, însă ambii au continuat să însoţească formaţia în turneul The Open Door.

Summary:
Evanescence e o formaţie de rock alternativ din Little Rock, Arkansas, SUA, fondată în 1998 de Amy Lee şi Ben Moody. După ce au câştigat atenţia publicului din Little Rock, înregistrând cu ajutorul Bigwig Enterprises două EP-uri, şi un CD demo Origin, au semnat în 2003 un contract cu Wind-Up. Aşa a apărut Fallen, primul album, care s-a vândut în peste 15 milioane de exemplare în toată lumea şi datorită căruia formaţia câştigă 2 premii Grammy. Un an mai târziu, Evanescence realizează primul lor album live, Anywhere But Home, vândut în peste un milion de exemplare, iar în 2006, e lansat cel de al doilea album, The Open Door, vândut în peste 5 milioane de exemplare.
Formaţia a suferit schimbări în componenţă de mai multe ori. În 2003 pleacă cofondatorul Ben Moody, iar în 2007: chitaristul John LeCompt şi toboşarul Rocky Gray. În prezent, Amy Lee e singurul membru original al formaţiei. Ultimile două modificări au dus la o pauză, în care la spectacolele din turneu au contribuit membrii temporari ai trupei. În iunie 2009, Amy Lee a postat pe site-ul oficial Evanescence că trupa lucrează la cel de-al treilea album. Acesta va fi lansat la începutul toamnei din 2010.


[modifică] Clasificare şi limbi înrudite
Daneza este o limbă est-scandinavă, la fel ca şi limba suedeză. Deşi limba norvegiană este clasificată ca o limbă vest-scandinavă împreună cu limba feroeză şi limba islandeză, o clasificare mai recentă bazată pe inteligibilitatea reciprocă a limbilor sugerează islandeza şi feroeza ca formând o ramură de scandinavă insulară, iar norvegiana, daneza şi suedeza sunt considerate a fi limbi din ramura scandinavă de continent. Daneza scrisă şi norvegiana bokmål sunt foarte asemănătoare, deşi fonetica şi metrica celor două limbi sunt uşor diferite. Vorbitorii oricăreia dintre cele trei limbi înţeleg cu uşurinţă celelalte două, dar studiile au relevat totuşi că vorbitorii de norvegiană de obicei înţeleg mai bine daneza şi suedeza decât se înţeleg danezii şi suedezii între ei. De asemenea danezii şi suedezii înţeleg cel mai bine, după limba maternă, norvegiana.
[modifică] Istorie
De-a lungul secolului al VIII-lea limba germanică din Scandinavia, protoscandinava, a suferit o serie de modificări şi a evoluat în vechea scandinavă. Această limbă, la rândul ei, a suferit alte modificări care nu s-au răspândit în întreaga Scandinavie, ducând la apariţia a două dialecte similare, scandinava veche de vest (vorbită în Norvegia şi Islanda) şi scandinava veche de est (în Danemarca şi Suedia).
Dialectul estic se numeşte în Suedia suedeză runică, iar în Danemarca daneză runică, dar până în secolul XII dialectele erau identice. Sunt numite runice întrucât majoritatea textulor păstrate au fost scrise în alfabetul runic. Spre deosebire de protoscandinavă, care era scrisă în alfabetul vechiul futhark, scandinava veche folosea noul futhark, care avea doar 16 litere. Datorită numărului limitat de rune, unele erau folosite pentru a exprima mai multe foneme; de exemplu runa pentru vocala u mai era folosită şi pentru vocalele o, ø şi y, iar runa pentru i era folosită şi pentru e.
O schimbare care a separat dialectele estic şi vestic al scandinavei vechi a fost modificarea diftongului æi (ei în Old West Norse) în monoftongul e; de exemplu stæin a devenit sten. Aceasta se observă în inscripţiile runice unde în vechime se citea stain iar mai târziu a devenit stin. De asemenea, s-a produs o schimbare din au în ø (ca în dauðr devenit døðr). Această schimbare este materializată în inscripţiile runice ca şi o schimbare de la tauþr la tuþr. În plus diftongul øy (ey în dialectul vestic) s-a schimbat în ø.
Începând cu 1100 dialectul Danemarcei a început să difere de cel al Suediei. Modificările limbii s-au răspândit în mod inegal în Danemarca ceea ce a creat o serie de dialecte cu diferenţe minore.
Daneza era odinioară vorbită mult în partea de nord-vest a Regatului Unit. Multe cuvinte provenite din daneză cum ar fi gate (gade) pentru stradă, se mai folosesc încă în Yorkshire şi în alte părţi estice ale Angliei, în urma colonizării făcute de vikingii danezi. Oraşul York era odinioară aşezarea daneză Jorvik.
Prima traducere daneză a Bibliei a fost publicată în 1550.
[modifică] Distribuţia geografică
Daneza este limba oficială din Danemarca, una din cele două limbi oficiale din Groenlanda (cealaltă fiind groenlandeza) şi una din cele două limbi oficiale din Insulele Feroe (cealaltă este limba feroeză). O comunitate mică de vorbitori de daneză există în Schleswig-Holstein, o regiune din Germania la graniţa cu Danemarca, unde este limbă recunoscută şi protejată oficial. În plus este una din limbile oficiale ale Uniunii Europene.
[modifică] Dialecte
Daneza standard (rigsdansk sau rigsmål) este limba bazată pe dialecte vorbite în şi împrejurul capitalei Copenhaga. Spre deosebire de suedeză şi norvegiană, danezii nu au decât o normă de vorbire regională. Peste 20% din vorbitorii de daneză locuiesc în zona metropolitană şi majoritatea agenţiilor guvernametale, instituţiilor şi companiilor importante au sediile centrale în Copenhaga, ceea ce a dus la o omogenizare a limbii. Se consideră în general că daneza standard este bazată pe o formă a dielectului din Copenhaga. Există câteva dialecte în unele comunităţi mici, dar majoritatea vorbitorilor din aceste zone vorbesc în general o formă regionalizată a danezei standard.
Dialectele daneze sunt împărţite în trei grupe generale de dialecte:
Istoric vorbind, daneza estică include ceea ce se consideră astăzi dialectele suedeze cum ar fi dialectul scanian şi cel vorbit pe insula Bornholm din Marea Baltică. Explicaţia stă în faptul că provinciile Blekinge, Halland şi Skåne au aparţinut Danemarcei care le-a cedat în 1658 Suediei.
[modifică] Fonetică
Sistemul de pronunţie danez este unic în multe feluri printre limbiile lumii şi este partea cea mai dificilă a limbii pentru românii doritori sa înveţe daneza. Este o adevărată mândrie naţională daneză reducerea considerabilă a sunetelor rostite şi asimilarea lingvistică atât a consoanelor cât şi a vocalelor, chiar şi în limba foarte formală. Un alt aspect rar întâlnit în limbile europene este aşa-numitul stød (ocluziunea glotală), absent în unele dielecte din Danemarca de sud. Stødul constă din întreruperea rostirii unui sunet prin închiderea coardelor vocale. Efectul acustic este asemănător celui închiderii coardelor vocale când tuşim, fără ca totuşi închiderea să se producă forţat. Stød-ul se produce doar pe o silabă accentuată şi doar când coardele vocale vibrează.
[modifică] Vocale
Vocalele daneze sunt a, e, i, o, u, y, æ şi ø. Pronunţia fiecăreia variază în funcţie de cuvânt şi poate fi realizată în mai multe feluri. Daneza modernă are 26 de foneme bazate pe vocale, din care marea majoritate pot fi atât lungi cât şi scurte.
[modifică] Consoane
Consoanele daneze sunt b, c, d, f, g, h, j, k, l, m, n, p, r, s, t, v, w, z, x şi q. La fel ca şi la vocale pronunţia fiecăreia poate diferi foarte mult de la un cuvânt la altul. Învăţarea corectă a pronunţiei se poate face doar prin memorarea pronunţiei fiecărui cuvânt în parte.
[modifică] Gramatica
[modifică] Verbele
Forma de infinitiv a majorităţii verbelor daneze se termină într-o vocală, care este litera e în general şi sunt precedate de particula at. Există câteva verbe care la infinitiv au însă alte terminaţii: at bo (a locui), at synes (a gândi, a crede), at dø (a muri), at gå (a merge), etc. Verbele se conjugă conform cu timpul gramatical, dar nu variază în funcţie de persoană. Spre exemplu forma de prezent se formează adăugând sufixul -r la forma de infinitiv a verbului (şi eliminând at). Verbul at komme (a veni) va fi aşadar kommer, indiferent de persoană sau dacă este vorba de singular ori plural:
Această conjugare extrem de simplă a verbelor este însă încălcată de multe verbe neregulate cu conjugare proprie.
[modifică] Substantivele
Substantivele daneze au două genuri gramaticale:
Genul substantivelor daneze este diferit de cele române, iar pentru învăţarea lui singura metodă este memorarea lui pentru fiecare substantiv în parte.
Ca şi majoritatea limbilor germanice, daneza uneşte într-un cuvânt substantivele compuse: kvindehåndboldlandsholdet, se va traduce în română prin "echipa naţională de handball feminin". În unele cazuri, subsatntivele sunt unite printr-un s suplimentar, cum ar fi landsmand (provenit din unirea lui land, "ţară", cu mand, "om", şi însemnând "compatriot"), dar există şi landmand (din aceleaşi rădăcini, însemnând "fermier"). În substantivele compuse genul va fi totdeauna cel al ultimului substantiv.
[modifică] Articolul
Articolul la rândul lui este de două feluri: hotărât şi nehotărât. Pentru genul comun articolul nehotărât este en, de exemplu en dreng (un băiat), en pige (o fată, se observă diferenţa faţă de română unde substantivul fată este feminin), en by (un oraş), iar pentru genul neutru articolul nehotărât este et, de exemplu et hus (o casă).
Articolul hotărât este enclitic (se adaugă la sfârşitul substantivului) ca şi în limba română şi este identic cu cel nehotărât: drengen (băiatul), byen (oraşul), iar la genul neutru huset (casa).
Pentru substantivele terminate în -e, articolul hotărât se educe la -n la genul comun (pigen = fata), respectiv -t la cel neutru (æblet = mărul).
[modifică] Vocabular
Majoritatea cuvintelor daneze sunt moştenite din scandinava veche. O parte importantă din lexic vine din germană, spre exemplu betale (a plăti, în germană bezahlen). Deoarece engleza şi daneza sunt limbi asemănătoare, multe cuvinte uzuale din cele două limbi sunt foarte asemănătoare. De exemplu, următoarele cuvinte daneze pot fi recunoscute uşor în forma lor scrisă de către vorbitorii de engleză: have, over, under, for, kat. Dacă sunt pronunţate însă, aceste cuvinte sună destul de diferit de echivalentele lor englezeşti.
[modifică] Numeralele
Spre deosebire de alte limbi scandinave, numeralul în daneză se bazează pe sistemul vigesimal (multiplu de 20): tyve (douăzeci) este baza sistemului numeric. Tres (forma scurtă pentru tresindstyve) înseamnă 3 × 20, adică 60; firs (forma scurtă pentru firsindstyve) este 4 × 20, adică 80. Halvtreds înseamnă (3−½) × 20, adică 50.
Listă a numeralelor daneze
În continuare se va scrie cifra unităţilor, og (şi) şi cifra zecilor.
Exemple:
[modifică] Scrierea
Daneza se scrie folosind alfabetul latin, cu trei litere suplimentare: æ, ø şi å, care sunt la sfârşitul alfabetului danez, în această ordine:
Reforma ortografică din 1948 a introdus şi litera å (folosită şi în Norvegia şi Suedia), în alfabetul danez pentru a înlocui grupul aa; vechea folosire mai apare în unele nume personale şi geografice sau documente vechi (de exemplu numele oraşului Ålborg este adesea scris Aalborg).
Aceeaşi reformă a schimbat scrierea unor cuvinte uzuale ca vilde, kunde şi skulde, la formele lor actuale ville, kunne şi skulle, şi a eliminat obiceiul de a scrie cu iniţială majusculă toate substantivele, obicei încă existent în germană. Daneza şi norvegiana modernă folosesc acelaşi alfabet, deşi ortografia diferă uşor.

Summary:
Limba daneză (dansk) aparţine grupului de limbi nord-germanice (cunoscut şi ca limbi scandinave), un subgrup al limbilor germanice, ramură a limbilor indo-europene. Este vorbită de circa 6 milioane de persoane majoritatea aflate în Danemarca şi aproximativ 50.000 de persoane aflate în partea nordică Schleswig-Holstein a Germaniei, unde este limbă minoritară. Daneza este limbă oficială în Groenlanda şi Insulele Faroe. În Islanda, parte a Danemarcei până în 1944, daneza este studiată ca una din principalele limbi străine, alături de engleză, norvegiană şi suedeză.
Limba daneză a derivat dintr-un dialect mai vechi pe parcursul secolului al XIII-lea şi a început să devină o limbă distinctă faţă de alte limbi scandinave odată cu prima traducere a Bibliei în 1550, definind o ortografie diferită de cea a suedezei, motiv pentru care daneza scrisă a rămas mult mai uşor de înţeles pentru suedezi decât cea vorbită. Daneza modernă se caracterizează printr-o tendinţă accentuată de eliminare a multor sunete ceea ce o face dificil de stăpânit pentru străini.


[modifică] Istoric
Dezvoltarea turbinelor cu gaze este de dată mult mai recentă decât a turbinelor în general, şi de dată mai recentă decât a turbinelor cu abur.
[modifică] Clasificarea turbinelor cu gaze
În afară de clasificarea turbinelor termice în general, turbinele cu gaze se pot clasifica:
[modifică] După destinaţie:
[modifică] După modul de recuperare a căldurii evacuate
[modifică] După felul ciclului în care lucrează
[modifică] Principiul de funcţionare
[modifică] Ciclul Joule
Cea mai simplă turbină cu gaze este formată dintr-un compresor, care este montat pe acelaşi ax cu o turbină. Compresorul absoarbe aerul din atmosferă şi îl comprimă la presiunea de câţiva bar. Aerul comprimat ajunge într-o cameră de ardere, în care este introdus şi un combustibil. Aici are loc arderea la presiune constantă, cu creşterea temperaturii şi a volumului gazelor produse prin ardere. Gazele de ardere se destind în turbină, producând lucru mecanic, iar apoi sunt evacuate în atmosferă. Ciclul termodinamic al unei astfel de turbine cu gaze este ciclul Joule, cunoscut în literatura engleză de specialitate ca ciclul Brayton.
Transformările termodinamice din ciclu sunt:
Randamentul termic al ciclului Joule ideal fără recuperator este:
unde este raportul de compresie =�p2�/�p1, iar k este exponentul adiabatic al gazului.
Pentru aer, cu k = 1,4 , şi pentru un raport de compresie de 15 (valoare uzuală), randamentul termic al ciclului este de 0,539. Randamentul termic al ciclului Joule ideal creşte continuu cu creşterea raportului de compresie, însă creşterea acestui raport este limitată de rezistenţa materialelor şi de pierderile din ciclul real.
Randamentul termic al ciclului Joule real fără recuperator, luând în considerare şi randamentele interne ale turbinei şi compresorului este:
Pentru aer, un raport de compresie de 15, T1 = 300 K , T3 = 1500 K, = 0,85 şi = 0,75 (valori uzuale) randamentul ciclului real este de 0,300 , mult mai mic decât al ciclului ideal. Randamentul termic al ciclului Joule real are un maxim pentru un anumit raport de compresie (pentru exemplul de mai sus, chiar acel 15). În practică, randamentele efective (la cuplă) sunt şi mai mici decât cele termice, datorită influenţei randamentului mecanic al agregatului.
[modifică] Ciclul Joule cu recuperator
Pentru mărirea randamentului termic se folosesc recuperatoare care recuperează o parte din căldura evacuată odată cu gazele arse în atmosferă q4-4' şi o reintroduc în ciclu q2-2'. Randamentul termic al ciclului Joule ideal cu recuperator este:
Pentru exemplul de mai sus cu = 15, din transformarea izoentropică se obţin T2 = 650 K , T4 = 692 K, cu care randamentul ciclului este de 0,567, ceva mai mare decât a ciclului fără recuperator. În exemplul prezentat diferenţa între T4 şi T2 este mică, deci câştigul dat de recuperator este mic. În practică este greu de obţinut o diferenţă de temperaturi mare, din cauza limitărilor date de materiale. În ciclul real influenţa recuperatorului este ceva mai mare, dar nu cu mult. Expresia matematică a randamentului termic al ciclului Joule real cu recuperator se complică foarte mult.
[modifică] Ciclu cu fracţionarea compresiei sau a destinderii
O altă cale de îmbunătăţire a randamentului termic al ciclului este fracţionarea compresiei, cu răcirea intermediară a aerului, respectiv fracţionarea destinderii în turbină, cu reîncălzirea agentului termic, aspecte detaliate în ciclu termodinamic.
Realizarea practică a răcirii intermediare a aerului comprimat se poate face:
Realizarea practică a reîncălzirii gazelor se poate face:
Ambele metode măresc mult dimensiunile instalaţiei şi nu sunt adecvate pentru turbinele cu gaze de aviaţie.
[modifică] Ciclu deschis şi închis
La turbinele cu gaze care lucrează cu aer absorbit din atmosferă şi evacuează gazele de ardere tot în atmosferă (majoritatea cazurilor), ciclul nu este efectuat complet în instalaţie, transformarea 4-1 efectuându-se în atmosferă. Se spune că turbina lucrează în ciclu deschis. Dacă însă se foloseşte un alt agent termic, diferit de aer, acesta trebuie reţinut, caz în care toate transformările din ciclu se realizează în instalaţie, şi se spune că turbina lucrează în ciclu închis. Astfel de cicluri închise se întâlnesc în centrale nucleare, iar agentul termic este uzual dioxidul de carbon sau heliul.
[modifică] Poluarea cauzată
Poluanţii emişi de turbinele cu gaze sunt aceiaşi ca în oricare alt proces de ardere: dioxizii de carbon (CO2) şi de sulf (SO2), monoxidul de carbon (CO) şi oxizii de azot (NOx).
Reducerea CO2 este limitată de fenomenul de ardere în sine, cantităţile emise fiind proporţionale cu cantităţile de combustibil ars. Reducerea acestor emisii se poate face prin îmbunătăţirea randamentului ciclului termic, îmbunătăţire care, pentru o putere dată a turbinei, determină un consum de combustibil mai redus.
Reducerea SO2 se poate obţine numai folosind un combustibil fără sulf. De aceea este preferat gazul natural. Dacă se folosesc combustibili lichizi (de exemplu la turbinele mobile), este preferabilă desulfurarea prealabilă a combustibilului la rafinărie.
Reducerea CO se poate obţine printr-o ardere completă din punct de vedere chimic (ardere perfectă) a combustibilului, lucru care necesită cantităţi de aer sporite în procesul de ardere, însă acest lucru nu este o problemă la turbinele cu gaze, care oricum funcţionează cu cantităţi de aer mai mari decât strict cele necesare arderii. Eventualele urme pot fi eliminate prin metode SCR - reducere selectivă catalitică (engleză Selective Catalytic Reduction).
Reducerea NOx se poate obţine prin scăderea temperaturilor de ardere, ceea ce însă afectează randamentul ciclului, sau prin reducerea chimică a NOx format, de exemplu prin procedee SCR sau SNCR - reducere selectivă necatalitică (engleză Selective Non-Catalytic Reduction). Ambele procedee au dezavantaje, SCR necesită catalizatori scumpi, care se consumă, iar SNCR produce emisii de amoniac (NH3).
Măsurile de reducere ale poluanţilor sunt costisitoare şi se justifică în cazul emisiilor totale mari, în speţă pentru ţările industrializate.
[modifică] Descrierea părţilor componente
[modifică] Compresorul
Rolul compresorului este de a realiza comprimarea agentului termic (de obicei aerul), realizând transformarea 1 – 2 din ciclul Joule. Se folosesc exclusiv compresoare cu palete.
Compresoarele pot fi:
Compresoarele centrifugale au un raport de compresie pe treaptă mai mare, deci pentru un raport de compresie total dat trebuie mai puţine trepte, deci agregatul rezultă mai uşor. Randamentul acestor compresoare este însă mai mic. Compresorul centrifugal s-a folosit la primele motoare cu reacţie ale lui Frank Whittle, inclusiv la motorul Rolls-Royce Nene. Actual este folosit pe scară largă la turbinele cu gaze pentru elicoptere mici, agregate care trebuie să fie cât mai uşoare.
Compresoarele axiale au un raport de compresie pe treaptă mai mic, deci pentru un raport de compresie total dat trebuie multe trepte, deci agregatul rezultă mai lung, însă de diametru mai mic. Randamentul acestor compresoare este mai bun. Compresorul axial este folosit pe scară largă la turbinele cu gaze pentru toate turbinele pentru propulsia avioanelor, unde contează diametrul mic şi randamentul bun, şi toate turbinele energetice, unde contează randamentul bun.
[modifică] Camera de ardere
Rolul camerei de ardere este de a realiza introducerea căldurii în ciclu prin arderea unui combustibil, realizând transformarea 2 – 3 din ciclul Joule. Camerele de ardere au în interior o cămaşă răcită cu aerul de diluţie, cămaşă care ecranează flacăra şi protejează astfel corpul exterior al camerei. Aprinderea iniţială se face cu o bujie.
Camerele de ardere pot fi:
Camerele de ardere individuale sunt de formă tubulară şi se montează mai multe în jurul axului agregatului. În camerele de ardere individuale este mai uşor de asigurat stabilitatea arderii, adică se evită ruperea flăcării, iar în caz de rupere, ruperea nu se propagă în celelalte camere, ba din contră, acestea, prin canalizaţii prevăzute special în acest scop ajută la reaprindere. Nu întotdeauna fiecare cameră de ardere are bujie proprie, deoarece, cum s-a spus, camerele comunică între ele şi flacăra se transmite.
Camerele de ardere inelare au un spaţiu de ardere unic, inelar. În aceste camere este mai greu de stabilizat flacăra, dozajul aer-combustibil, vitezele de introducere a aerului prin diversele secţiuni şi geometria camerei fiind critice. Camerele inelare însă au mai puţine repere şi sunt mai uşoare, fiind din punct de vedere tehnologic mai evoluate.
Combustibilii folosiţi la turbinele cu gaze sunt:
Deşi camerele de ardere pot arde şi combustibili solizi (cărbune sub formă de praf), cenuşa conţinută de acest tip de combustibili este abrazivă, astfel că ei nu sunt folosiţi. Dacă totuşi se doreşte folosirea lor drept combustibili pentru turbine cu gaze, cea mai bună soluţie este gazeificarea lor prealabilă. De asemenea, gazele care conţin praf trebuie în prealabil desprăfuite.
[modifică] Turbina
Rolul turbinei este de a realiza destinderea agentului termic (de obicei gaze de ardere), realizând transformarea 3 – 4 din ciclul Joule. Turbina transformă entalpia a gazelor întâi în energie cinetică, prin accelerarea prin destindere a agentului termic şi transformarea de către palete a acestei energii în lucru mecanic, transmis discurilor turbinei şi apoi arborelui.
Piesele esenţiale sunt ajutajele turbinei (a nu se confunda cu ajutajul unui turboreactor) şi paletele, piese supuse unor solicitări termice şi mecanice extreme. De aceea ele trebuie construite din materiale speciale, rezistente la temperaturi cât mai mari şi se prevăd cu sisteme de răcire. Actual, temperaturile la intrarea în turbină au depăşit în unele cazuri (turbine pentru avioane militare) temperatura de 1800�°C, paletele fiind făcute în acest caz din materiale ceramice poroase, prin porii lor circulând aer provenit de la compresor, relativ rece.
[modifică] Arborele
Arborele turbinei asigură transmiterea puterii între turbină, compresor, cuplă, demaror, pompe etc. Un singur arbore nu asigură turaţiile optime pentru toate componentele, aşa că există construcţii pe unul sau pe mai mulţi arbori coaxiali.
[modifică] Exemple de utilizări ale turbinelor cu gaze
[modifică] Turbine cu gaze pentru aviaţie
Turbinele cu gaze pentru aviaţie sunt cunoscute şi sub numele de motoare cu reacţie, însă denumirea de motor cu reacţie acoperă o arie mai largă, ea cuprinde şi agregatele de tracţiune prin reacţie care nu au turbine.
Turboreactorul (engleză Turbojet) este o turbină cu gaze la care destinderea în turbină se face până la o presiune anume, peste presiunea atmosferică, astfel încât turbina extrage din fluxul de gaze arse doar puterea necesară antrenării compresorului. În continuare, gazele de ardere se destind până la presiunea atmosferică într-un ajutaj plasat după turbină, ajutaj care generează forţa de propulsie pentru avion. Turboreactoarele sunt eficiente la viteze de zbor relativ mari, cu numărul Mach peste 0,8 (cca. 900 km/h la nivelul solului, respectiv cca. 800 km/h la nivelul zborului de croazieră).
Turbopropulsorul (engleză Turboprop) este o turbină cu gaze la care destinderea în turbină se face până la presiunea atmosferică, astfel că turbina extrage din fluxul de gaze arse o putere mai mare decât cea necesară antrenării compresorului. Puterea în plus este folosită la antrenarea unei elice plasată în faţa motorului. Turbopropulsoarele sunt eficiente la viteze de zbor mai mici, cu numărul Mach între 0,5 şi 1,0 (cca. 600 – 1200 km/h la nivelul solului, respectiv cca. 500 – 1000 km/h la nivelul zborului de croazieră).
Turboventilatorul (engleză Turbofan) este un turbopropulsor cu o elice carenată şi cu multe pale (numită ventilator), cu funcţionare economică şi generând un zgomot redus. O parte din fluxul de aer antrenat de ventilator intră în compresor, iar restul curge în jurul carenajului motorului, generând şi el o forţă de tracţiune.
Turbina de elicopter (engleză Turboshaft), zis şi motor cu turbină liberă este similară unui turbopropulsor, diferenţa constând în faptul că puterea nu se transmite în faţă, unei elice de tracţiune, ci în spate, unui reductor care o distribuie elicelor rotorului principal.
[modifică] Turbine cu gaze pentru tracţiune terestră
Au existat câteva tentative de realizare a unor autovehicule cu turbină cu gaze, de exemplu Rover - JET1 (1950) şi Chrysler - câteva prototipuri (1950 – 1980). Toate au avut un consum de combustibil inacceptabil de mare, chiar pentru vremurile acelea. În 1993 General Motors a produs primul autovehicul comercial hibrid, acţionat de o turbină cu gaze.
Mai mult succes au avut turbinele cu gaze la autovehiculele de competiţie şi record. Maşini echipate cu turbine cu gaze au participat la cursele de la Le Mans (1963) şi Indianapolis 500 (1967), când s-au situat în fruntea curselor, dar n-au reuşit să le câştige din cauza fiabilităţii reduse a acestor prototipuri. În domeniul vitezei maxime terestre, maşini ca Green Monster, acţionată de o turbină General Electric J79 (vezi componentele în figurile de mai sus), condusă de Art Arfons , Spirit of America, acţionată tot de o turbină General Electric J79 şi condusă de Craig Breedlove au deţinut multe recorduri mondiale. Maşina Thrust2 acţionată de o turbină Rolls-Royce Avon, condusă de Richard Noble a fost prima care a depăşit viteza de 1000 km/h. Recordul mondial actual a fost stabilit de maşina ThrustSSC, acţionată de două turbine Rolls-Royce Spey (varianta militară), condusă de Andy Green şi este de 1227,99 km/h (Ma = 1,016 – supersonic).
În anul 2000 Marine Turbine Technologies Inc. a produs motocicleta MTT Turbine Superbike, cunoscută şi sub numele de Y2K Turbine Superbike, echipată cu o turbină Rolls-Royce Allison 250, cu o putere de 238 kW, care este considerată cea mai puternică motocicletă de serie din lume şi care a atins viteza de 365 km/h.
Turbinele cu gaze au fost folosite şi pentru tracţiune feroviară la aşa-numitele turbotrenuri. Primele locomotive cu turbine de gaze au fost livrate de firma Brown-Boveri înainte de cel de al doilea război mondial. În Anglia, Metropolitan Vickers a produs locomotive acţionate de turbine de gaze. Între anii 1948 şi 1970 Union Pacific a folosit pe scară largă locomotive din seria UP, acţionate de turbine de gaz de 1800 – 10000 hp fabricate de firma Westinghouse.
Ca aplicaţii militare, se menţionează utilizarea turbinelor cu gaze ca agregate energetice la tancuri. Exemple sunt tancul american M1 Abrams şi tancul sovietic/ rusesc T-80.
[modifică] Turbine cu gaze pentru tracţiune navală
Datorită raportului excelent putere/greutate, turbinele cu gaze au fost folosite şi la acţionarea navelor rapide. Exemple de astfel de nave au fost în Anglia vedetele MGB 2009 şi fregatele Type 81, în Suedia vedetele torpiloare din clasa 6 Spica, acţionate de turbine Proteus 1282 fabricate de Bristol Siddeley , în Finlanda corvetele din clasa Turunmaa, acţionate de turbine Rolls-Royce Olympus TMB3, în Canada distrugătoarele port-elicopter din clasa Canadian Iroquois, iar în SUA cuterele din clasa Hamilton ale U.S Coast Guard.
[modifică] Grupuri de turbosupraalimentare
Un grup de turbosupraalimentare este o mică turbină ce gaze, la care rolul de cameră de ardere îl joacă un motor cu combustie internă. Scopul nu este producerea de energie, ci alimentarea motorului cu aer comprimat, ceea ce duce la creşterea puterii şi randamentului termic al motorului. Turbina (în figură cu roşu) recuperează energia cinetică a gazelor evacuate din motor şi o foloseşte la antrenarea compresorului (în figură cu albastru).
[modifică] Turbine cu gaze energetice
La aceste turbine nu se pune problema greutăţii sau spaţiului, aşa că ele pot beneficia de cele mai complexe scheme termice în vederea creşterii randamentului, dispun de obicei atât de răcirea intermediară a aerului în timpul compresiei cât şi de arderea fracţionată. Scopul principal este producerea energiei electrice şi, pentru mărirea economicităţii se tinde spre puteri tot mai mari. Se remarcă turbinele (în paranteză puterea la bornele generatorului electric):
Tot din categoria turbinelor energetice fac parte şi microturbinele. Dacă până nu demult prin microturbină se înţelegeau turbinele de câţiva kW sau câţiva zeci de kW, destinaţia lor fiind alimentarea cu energie a unei locuinţe individuale, actual se discută de microturbine de siliciu cu diametrul de câţiva mm, fabricaţia lor fiind bazată pe tehnologia fabricării semiconductorilor. Aceste microturbine sunt destinate înlocuirii acumulatorilor din aparatele electronice, de exemplu computerele portabile, deoarece la dimensiuni comparabile cu ale bateriilor (incluzând şi rezervorul de combustibil) pot furniza cantităţi de energie mult mai mari.
[modifică] Turbine cu gaze fabricate în România
În 1975 Turbomecanica începe fabricaţia turbinelor cu gaze pentru tracţiune. Aici s-au fabricat sub licenţă motoarele Viper MK 632-41 (licenţă Rolls-Royce) Artouste III-B şi Turmo IV CA (licenţe Turbomeca).
De asemenea, la Hidromecanica Braşov s-au fabricat (şi se mai fabrică) grupuri de turbosupraalimentare pentru motoarele cu combustie internă fabricate în România, exemple fiind grupurile VTR-200 şi VTR-250, care fac parte din seria TR.
În 1980 Tehnoimportexport a obţinut de la Rolls-Royce licenţa de fabricaţie a turboventilatorului Spey 512-14 DW civil, pentru echiparea avionului ROMBAC 1-11-500.
[modifică] Avantaje, dezavantaje şi perspective
O comparaţie cu competitorii săi se poate face doar pe domenii.

Summary:
O turbină cu gaze este o turbină termică, care utilizează căderea de entalpie a unui gaz sau a unui amestec de gaze pentru a produce prin intermediul unor palete care se rotesc în jurul unui ax a unei cantităţi de energie mecanică disponibilă la cupla turbinei. Turbina cu gaze mai este cunoscută şi sub denumirea de instalaţie de turbină cu gaze (ITG).
Din punct de vedere termodinamic o turbină cu gaze funcţionează destul de asemănător cu motorul unui automobil. Aerul din atmosferă este admis într-un compresor cu palete, unde este comprimat, urmează introducerea unui combustibil, aprinderea şi arderea lui într-o cameră de ardere. Gazele de ardere se destind într-o turbină, care extrage din ele lucrul mecanic, iar apoi sunt evacuate în atmosferă. Procesul este continuu, iar piesele execută doar mişcări de rotaţie, ceea ce pentru o putere dată conduce la o masă totală a instalaţiei mai mică. Ca urmare, turbinele cu gaze s-au dezvoltat în special ca motoare de aviaţie, însă îşi găsesc aplicaţii în multe alte domenii, unul dintre cele mai moderne fiind termocentralele cu cicluri combinate abur-gaz.


[modifică] Istorie
„Aston Villa Football Club” a fost fondat în martie, 1874 de către Jack Hughes, Frederick Matthews, Walter Price şi William Scattergood, iar primul meci al clubului a fost împotriva echipei locale de rugby, Aston Brook St Mary's. Condiţia cerută de către aceştia a fost ca prima repriză să se joace după regulile din rugby iar a doua după regulile fotbalului. Villa a devenit în scurt timp una dintre cele mai bune echipe din centrul Regatului Unit, câştigând primul trofeu, Birmingham Senior Cup, în anul 1880, sub căpitania scoţianului George Ramsay.
Clubul a câştigat prima FA Cup (Cupa Angliei) în anul 1887, căpitanul Archie Hunter devenind unul dintre primii zei ai clubului. Villa a fost unul dintre cele 12 cluburi care au jucat în prima ediţie a Football League în 1888, unul dintre directorii clubului, William McGregor, fiind unul dintre fondatorii ligii. Aston Villa a fost cel mai de succes club din era victoriană, cu numeroase titluri şi cupe câştigate. În 1897, anul în care Villa a obţinut o dublă (câştigând cupa şi campionatul), echipa s-a mutat pe stadionul unde evoluează şi astăzi, Aston Lower Grounds. Numele de Villa Park a fost introdus de către suporterii clubului, această denumire nefiind acceptată vreodată într-o declaraţie oficială.
Aston Villa a obţinut cel de-al şaselea trofeu în FA Cup în anul 1920, însă, din acel moment clubul a intrat în declin care a culminat cu retrogadarea din 1936 în liga a doua engleză. Acest lucru a fost cauzat mai ales de defensiva echipei care a încasat 110 goluri, 7 înscrise într-un singur meci de către Ted Drake, jucătorul clubului Arsenal F.C.. Izbucnirea celui de-al doilea război mondial a determinat oprirea competiţiilor timp de şapte ani. . După război clubul a început să fie reconstruit, mai ales sub conducerea fostului jucător al clubului, Alex Massie. Primul trofeu, după 37 de ani, a fost câştigat în sezonul 1956/1958, Villa având un parcurs neaşteptat de bun în FA Cup, culminând cu victoria din finala competiţiei, împotriva clubului Manchester United FC. Cu toate acestea, echipa a retrogadat două sezoane mai târziu (1958/1959), revenind totuşi în prima ligă în anul 1960, an în care a câştigat şi ediţia inaugurală a Cupei Ligii.
Sfârşitul anilor 1960 a însemnat o perioadă agitată, suporterii încercând să preia conducerea clubului şi să se ocupe de schimbările manageriale. Acest lucru a început odată cu cea de-a treia retrogadare a echipei în liga secundă în anul 1967, sub conducerea lui Dick Taylor. Sezonul următor, fanii au cerut demisia conducerii, datorită faptului că echipa a ocupat locul 16 în liga secundă. Cu datorii imense şi cu Villa aflată pe o poziţie ruşinoasă, Tommy Cummings (adus în locul lui Taylor) a fost concediat, şi după câteva săptămâni toată conducerea clubului a demisionat din cauza presiunii puse de suporteri. După mai multe speculaţii, clubul a fost cumpărat de către omul de afaceri londonez Pat Matthews care l-a adus cu el pe Doug Ellis ca preşedinte. Noua conducere nu a putut evita retrogadarea clubului în liga a treia engleză la sfârşitul sezonului 1969/1970. În sezonul 1971/1972 echipa a revenit în liga secundă, după ce a acumulat 70 de puncte, ocupând prima poziţie. În 1973 Ron Saunders a fost numit antrenor iar în 1977, acesta dus echipa în prima ligă şi în cupele europene.
Villa s-a întors în elita fotbalului englez şi a continuat să obţină multe succese sub conducerea lui Saunders, acesta câştigând campionatul în sezonului 1980/1981. Spre surprinderea comentatorilor sportivi şi a suporterilor, Saunders a demisionat la mijlocul sezonului 1981/1982 după o ceartă cu preşedintele, cu toate că Villa se calificase în sferturile de finală ale Cupei campionilor europeni. A fost înlocuit cu asistentul său, Tony Barton, care a obţinut o victorie cu 1–0 împotriva clubului german Bayern München în finala din Rotterdam. Villa a rămas până în ziua de azi unul dintre cele patru cluburi engleze care au în palmares un trofeu european, alături de Liverpool, Manchester United şi Nottingham Forest. În 1987 Villa a retrogadat din nou însă a promovat sezonul următor iar în anul 1989 a ocupat locul secund în prima ligă.
Villa a fost unul din cluburile care au fondat Premier League, în 1992, ocupând locul secund în ediţia inaugurală, după Manchester United. În restul anilor 1990 Villa a avut mai mulţi antrenori şi a avut performanţe inconsistente în ligă, cu toate că a câştigat de două ori Cupa Ligii. Clubul a ajuns în finala Cupei Angliei în 2000 (pentru prima dată din anul 1957), însă în a fost învinsă cu scorul de 1-0 de Chelsea. În anul 2006, după 23 ca preşedinte şi acţionar al clubului, Doug Ellis a decis să îşi vândă acţiunile (23�%) omului de afaceri american Randy Lerner, proprietarul NFL (National Football League, română Liga naţională de fotbal american). Venirea noului proprietar a adus o perioadă de optimism pe Villa Park şi o schimbare a stemei şi a echipamentelor în vara anului 2007.
În sezonul 2009–2010, Aston Villa a jucat în play-off-ul Ligii Europa împotriva echipei Rapid Viena FC, pierzând ambele meciuri, 0–1 acasă, respectiv 1–2 în deplasare.
[modifică] Culori şi stemă
Culorile clubului sunt maro şi albastru. Tricourile sunt de culoare maro cu mânecile albastre iar şorturile maro cu marginile albastre. Aceste culori sunt folosite şi de alte cluburi din Anglia, cele mai cunoscute fiind West Ham United, Burnley şi Scunthorpe United. Echipamentele clubului de după fondare erau de obicei compuse din tricouri simple, compuse dintr-o singură culoare (albe sau gri) şi şorturi albe sau negre. După 1877, echipa a purtat diferite echipamente, de la alb, albastru sau negru complet la roşu şi verde. În 1980 William McGregor a introdus tricourile negre cu un leu roşu pe piept. Acest stil a rămas primul echipament al clubului pentru şase ani. La data de 8 noiembrie 1886, într-o notă oficială a clubului se menţiona:
Nimeni nu ştie de ce culorile maro şi albastru au devenit culorile principale ale clubului. Speculaţia principală a fost că acestea au fost adoptate din cauza influenţei scoţienilor George Ramsay şi William McGregor, care ar fi preluat culorile de la cluburile scoţiene Hearts şi Rangers.
O nouă stemă a fost adoptată la data de 2 mai 2007. Stema conţine o stea, care reprezintă câştigarea Cupei campionilor şi are un fundal albastru deschis pe care este aşezat leul. Motto-ul tradiţional, Prepared, a rămas pe stemă iar numele de Aston Villa a fost micşoarat la AVFC. Echipamentele noi, pe care a fost aşezată noua stemă, au fost prezentate la data de 17 iulie 2007 în Birmingham.
[modifică] Stadion
Stadionul clubului este Villa Park, un stadion considerat de 4 stele UEFA. Villa Park este în acest moment cel mai mare stadion de fotbal din centrul Angliei şi a găzduit 16 meciuri ale echipei naţionale de fotbal a Angliei, primul în 1899 iar cel mai recent în 2005. Este primul stadion englez pe care s-au jucat meciuri internaţionale în trei secole diferite.
Villa Park este cel mai folosit stadion din istoria semi-finalelor Cupei FA, găzduind până în prezent 55 de semi-finale. Adminitratorii clubului au un plan de a mări Peluza Nord , acţiune care ar creşte capacitatea stadionului la 51,000 de locuri.
Terenul de antrenament este localizat la Bodymoor Heath, la nord de Warwickshire, locaţie cumpărată de fostul proprietar, Doug Ellis, de la un fermier local în anii 1970. În noiembrie 2005, Ellis şi ceilalţi acţionari au anunţat o investiţie de 13 milioane de lire sterline care ar fi făcut din Bodymoor unul dintre cele mai bune locuri de antrenament din lume. Din păcate lucrările au fost oprite din cauza problemelor financiare şi au fost lăsate în acest fel până când noul proprietar, Randy Lerner, a reînceput finanţarea. Noul teren de antrenament a fost prezentat oficial la data de 6 mai 2007 de către managerul Martin O'Neill, căpitanul Gareth Barry şi căpitanul echipei din 1982, Dennis Mortimer.
[modifică] Proprietarii clubului
Primele acţiuni ale clubului au fost create la sfârşitul secolului al XIX-lea datorită legislaţiei care intenţiona să organizeze numărul tot mai mare de cluburi şi jucători profesionişti de fotbal. Cluburile au fost nevoite să distribuie acţiuni investitorilor pentru a facilita schimburile dintre cluburi fără a mai implica Federaţia engleză de fotbal. Aceste schimburi au continuat până în anii 1960, când Doug Ellis a început să cumpere majoritatea acţiunilor clubului. A fost preşedinte şi acţionar important la Aston Villa din anul 1968 şi acţionar majoritar în perioada 1982 - 2006. Clubul a fost listat la bursa din Londra în 1996
La data de 14 august, 2006 s-a confirmat că Randy Lerner a cumpărat acţiuni ale clubului Aston Villa în valoare de 62,2 milioane de lire sterline. O declaraţie din 25 august a bursei londoneze anunţa că Lerner deţine 59.69% din acţiunile clubului, devenind astfel acţionar majoritar. Deasemenea acesta a devenit şi preşedinte al clubului. În ultimul an a lui Ellis, Villa a pierdut 8.2 milioane de lire, banii intraţi în club scăzând de la 51,6 milioane la 49 miliane de lire. Randy Lerner a preluat controlul complet la data de 18 septembrie, acesta deţinând 89.69% din acţiunile clubului. La data de 19 septembrie, 2006 consilul de administraţie al clubului şi-a dat deminsia şi a fost înlocuit cu altul condus de către noul proprietar.
[modifică] Consiliul de administraţie
[modifică] Suporteri
Noul director executiv, Richard FitzGerald a declarat că suporterii aparţin rasei albe în proporţie de 98%. Noua conducere doreşte ca în următorii cinci ani să atragă suporteri din minorităţile etnice. . Deasemenea a fost lansat programul Villa in the community (română Villa în comunitate) , program cu care se doreşte atragere suporterilor tineri din regiune. Noii proprietari au iniţiat şi o serie de sondaje pentru a descoperi opiniile fanilor şi pentru a-i implica pe aceştia în procesul decizional. Totodată au loc întâlniri odată la trei luni, unde suporterii sunt invitaţi să pună întrebări conducerii.
Ca multe alte cluburi engleze de fotbal, Villa a avut multe facţiuni de huligani ca Villa Youth, Steamers, Villa Hardcore şi C-Crew, ultima fiind activă în anii 1970 şi anii 1980. La fel ca în toată Anglia, aceste grupuri huliganice au fost marginalizate. În 2004 mai multe grupuri de fani ai Villei au fost implicate într-o luptă cu suporterii clubului Queens Park Rangers, lângă Villa Park, luptă în care a murit un steward. Principalele grupuri de suporteri sunt organizate acum în fan-cluburi locale, incluzând aici şi fan-clubul oficial (engleză Official Aston Villa Supporters Club) care are filiale regionale şi internaţionale. Suporterii cluburi publică deasemenea şi câteva reviste, printre care Heroes and Villains şi Holtenders in the sky. Ultima este numită după un foarte popular cântec, interpretat mai ales în Holte End (tribuna de vest).
Villa are o mare rivalitate cu Birmingham City, meciurile dintre cele două echipe numindu-se Birmingham Derby. Deasemenea, Villa are o rivalitate locală mai mică cu West Bromwich Albion, Wolverhampton Wanderers şi Coventry City. Din punct de vedere istoric, West Bromwich Albion a fost una dintre cele mai mari rivale, o viziune prezentă şi într-un sondaj de opinie, realizat în anul 2003. Cele două cluburi au disputat trei finale de FA Cup la sfârşitul secolului XIX. Odată cu retrogadarea lui West Brom şi Birmingham din sezonul 2005-2006, în sezonul următor Villa a fost singura echipă din centrul Angliei care evoluează în Premier League. Pentru sezonul 2007/2008 Villa va avea din nou parte de un derby, datorită faptului că Birmingham a promovat la data de 29 aprilie 2007.
[modifică] În cultura populară
Multe programe de televiziune au inclus referinţe la Aston Villa în ultimile decenii. În serialul Porridge, personajul Lennie Godber este un suporter al Aston Villa. În primul episod din serialul Yes Minister, Jim Hacker spune că trebuie să plece mai devreme pentru a o vedea pe Villa cum joacă. Totuşi, într-un episod viitor, acesta lansează o campaniei pentru a salva o echipă locală, Aston Wanderers.
Aston Villa apare în câteva ocazii şi în proză. Cartea „Oi, Ref”, a lui Joseph Gallivan, este despre un arbitru care este un suporter al Villei şi care doreşte să aranjeze semi-finala cupei FA în favoarea echipei favorite. Stanley Woolley, un personaj din nuvela lui Derek Robinson, „Goshawk Squadron”, este deasemenea un fan Aston Villa. Împreună cu The Oval (stadion de cricket din Londra), Villa Park este menţionat de către poetul Philip Larkin în poemul său despre primul război mondial, „MCMXIV”. Deasemenea, o trupă franceză este numită Aston Villa, după clubul de fotbal.
[modifică] Statistici
Până astăzi, Astin Villa a evoluat de 98 de ori în prima ligă engleză. Singurul club din Anglia care a evoluat mai multe sezoane la cel mai înalt nivel este Everton, cu 105 sezoane. Ca rezultat al acestui fapt, Aston Villa vs. Everton este cel mai jucat meci din istoria fotbalului englez. Villa face parte dintr-un grup de cluburi de elită care au jucat în toate ediţiile Premier League (din 1992), alături de Arsenal, Chelsea, Everton, Liverpool, Manchester United şi Tottenham Hotspur. În clasamentul FA din toate timpurile, Aston Villa ocupă poziţia a şasea şi este a patra echipă din Anglia în ceea ce priveşte numărul de trofee câştigate (Villa a câştigat 21 de trofee majore).
Aston Villa deţine recordul în ceea ce priveşte numărul de goluri înscrise într-un singur sezon; 128 de goluri înscrise în sezonul 1930/1931. Legenda Villei, Archie Hunter, este primul jucător care a înscris în fiecare manşă la Cupei FA, în campania victorioasă din 1887.
Aston Villa este unul dintre cele patru cluburi engleze care a câştigat Cupa Campionilor Europeni. Celelalte trei cluburi sunt Liverpool, Manchester United şi Nottingham Forrest. Au câştigat trofeul la data de 26 mai, 1982 în Rotterdam, învingând pe Bayern München cu scorul de 1-0. Villa a fost deasemenea şi primul club care a învins echipa germană într-o finală.
[modifică] Palmares
[modifică] Palmares european
[modifică] Palmares local
Ligi
Cupe
[modifică] Lot de jucători 2009-2010
Lotul a fost actualizat la data de 2 ianuarie 2010
[modifică] Jucători importanţi
Mai mulţi jucători ai clubului au fost numiţi Jucătorii anului în Anglia. La sfârşitul fiecărui sezon, membrii PFA (română Asociaţia Fotbaliştilor Profesionişti) votează pentru a decide care dintre fotbalişti au jucat cel mai bine în sezonul care tocmai s-a încheiat. În 1977 Andy Gray a câştigat trofeul, în 1990 David Platt iar Paul McGrath a obţinut distincţia în 1993
Următorii jucători au fost aleşi de către fani ca cei mai buni din istoria clubului:
Următorii jucători sunt prezenţi în Football League 100 Legends, o listă cu cei mai buni jucători, creată cu ocazia sărbătoririi a 100 de ani de la înfiinţarea Football League
[modifică] Echipa tehnică
[modifică] Echipa actuală
[modifică] Manageri importanţi
Următorii manageri au câştigat cel puţin un trofeu cu Aston Villa:

Summary:
Aston Villa (The Villa sau The Villans ) este un club de fotbal din Birmingham, Anglia, care evoluează în Premier League. Clubul a fost fondat în anul 1874, Aston Villa fiind membru fondator al Footbal League în 1888 şi Premier League în 1992. Clubul a fost ridicat de fostul preşedinte şi proprietar, Doug Ellis însă în anul 2006 Villa a fost achiziţionat în totalitate de către omul de afaceri american Randy Lerner . Este unul dintre cele mai vechi şi de succes cluburi din Anglia, câştigând campionatul şi Cupa FA de câte şapte ori. Villa este deasemenea unul dintre cele patru cluburi engleze care au în palmares un trofeu european, câştigat în sezonul 1981-1982. Aston Villa este pe locul patru în Anglia în ceea ce priveşte numărul de trofee câştigate (21) , cu toate că cele mai multe dintre acestea au fost obţinute înainte de cel de-al doilea război mondial, iar cel mai recent în anul 1996.
Clubul are o rivalitate lungă şi dură cu adversarii locali, Birmingham City FC. Derby-ul din Birmingham, numit şi Second City Derby, dintre cele două cluburi, se joacă încă din anul 1879.


[modifică] Copilăria şi începuturile în muzică
Născută în Statele Unite ale Americii, DeLuna a copilărit o perioadă în Santo Domingo. Părinţii ei sunt de origine dominicană, mama fiind cântăreaţă şi dansatoare, iar despre tatăl său interpreta declară că „are o voce foarte frumoasă”. Membrii familiei i-au observat calităţile vocale la vârsta de 6 ani. După mutarea în Newark, New Jersey, când DeLuna avea 9 ani, aceasta a folosit divorţul părinţilor ca sursă de inspiraţie pentru compunerea piesei „Estoy Triste”. Cântăreaţa a locuit o perioadă alături de mama sa şi de cele două surori într-o singură cameră a unui apartament. În ciuda dificultăţilor materiale, DeLuna a început la vârsta de 14 ani să urmeze cursuri muzicale în cadrul „Şcolii de Arte şi de Interpretare” din New Jersey, unde a studiat opera timp de patru ani. DeLuna a fost soprană în corul acestei instituţii, . În primul an a format un grup de fete intitulat „Coquette”. Genul muzical abordat era o combinaţie de latino cu hip-hop. Formaţia a cântat în deschiderea unui concert al rapperului Cassidy în 2004. Deşi făcea parte din „Coquette”, DeLuna voia să se lanseze ca artistă solo. La 15 ani a participat la un concurs de karaoke organizat de compania Coca-Cola în cadrul căruia a interpretat „I Will Always Love You”, piesa lui Whitney Houston, obţinând primul loc. În urma acestei competiţii l-a cunoscut pe Rey Ruiz, cântăreţul cubanez de salsa, care a sfătuit-o să-şi compună singură piesele. În timpul liber, DeLuna asculta artişti precum Aretha Franklin şi Billie Holiday, pe care îi imita la aparatul de karaoke.
[modifică] Cariera muzicală
[modifică] 9 Lives
Tyrone Edmond, ce ulterior a devenit managerul ei, a convins-o pe DeLuna să renunţe la „Coquette”, deşi cântăreaţa „credea în grup şi nu voia să-l desfiinţeze”. După ce s-a hotărât să înceapă un proiect muzical pe cont propriu, DeLuna a înregistrat un demo şi a semnat un contract cu Epic Records în noiembrie 2006. Albumul de debut, intitulat 9 Lives, a fost lansat pe data de 7 august 2007 şi a beneficiat de o relansare în primăvara anului 2008. Materialul discografic, compus de Jane't Sewell-Ulepic şi de ea însăşi, îi are ca producători executivi pe RedOne şi pe Akon la noile piese, cu care are şi o colaborare la piesa „Am I Dreaming”.
Albumul s-a vândut în peste 11 000 de exemplare în prima săptămână în S.U.A, debutând astfel pe locul 58 în Billboard 200, aceasta fiind şi poziţia maximă atinsă în acest clasament. All Music Guide i-a acordat trei stele şi jumătate dintr-un total de 5, Andy Kellman afirmând că primul single lansat este miezul albumului. Materialul discografic a fost comercializat în 65 000 de copii în SUA, iar cântecele de pe 9 Lives s-au vândut în format digital în peste 866 000 de exemplare.
Primul single lansat de pe album a fost „Whine Up”, piesa fiind o colaborare cu Elephant Man. A primit recenzii mixte din partea criticilor de specialitate. Entertainment Weekly i-a acordat calificativul B, iar About.com l-a descris ca fiind „plăcut, dar de nereţinut pentru distracţia estivală”. Prima difuzare la posturile radio din Statele Unite ale Americii a avut loc la data de 15 mai 2007. Cântecul a activat moderat în această ţară, ajungând în Billboard Hot 100 doar pe locul 29. Totuşi, piesa a atins prima poziţie în Billboard Hot Dance Club Play şi s-a plasat pe locul 17 în Billboard Pop 100. „Whine Up” a obţinut clasări mai bune în ţările europene, atingând poziţii de top 10 în România (locul 4), Belgia (locul 6), Bulgaria (locul 7), Portugalia (locul 8) şi Franţa (locul 9).
„Whine Up” a fost aleasă piesa oficială a evenimentului SummerSlam 2007. DeLuna a înregistrat o versiune specială pentru acest cântec, la cererea celor de la The Mets. „Rise Up (Mets!)” a fost compus de David Brody şi prezentat pe stadionul „Shea”, fiind ulterior difuzat la radioul din New York, z100. „Whine Up” a câştigat în cadrul ediţiei din 2008 a premiilor Latin Billboard distincţia pentru Cântecul latino-dance de club al anului. Piesa a primit discul de aur pentru vânzările realizate pe piaţa muzicală americană.
„Run the Show” este cel de-al doilea cântec lansat de pe 9 Lives, varianta inclusă pe album reprezentând o colaborare cu Shaka Dee. Pentru discul single, partea de rap a acestuia a fost înlocuită cu una nouă, interpretată de Busta Rhymes. În ţările latine a fost promovată versiunea cântată de Kat DeLuna împreună cu Don Omar. În ediţia în spaniolă a revistei Billboard, Michael Menachem a descris interpretarea cântecului ca fiind „înfocată şi caracteristică, ca şi în cazul succesului anterior” al interpretei.
„Run the Show” a fost bine primit în cluburile americane, atingând poziţia a doua în Billboard Hot Dance Club Play, însă piesa nu a reuşit să intre în Hot 100. Cântecul a obţinut clasări în top 10 în câteva ţări de pe continentul european: Finlanda (locul 2), Bulgaria şi România (locul 4), Belgia (locul 5), Franţa (locul 6), Portugalia (locul 8). Piesa a fost utilizată de canalul de televiziune Fox pentru spoturile de promovare ale emisiunii So You Think You Can Dance.
[modifică] Rezilierea contractului cu Epic Records şi un album nou, Inside Out
În iulie 2008 DeLuna a declarat pe pagina ei oficială de pe MySpace că s-a întors în studioul de înregistrări pentru a lucra la viitorul ei album de studio. Cântecul „Calling You” a fost postat mai târziu pe acelaşi site, DeLuna negând zvonurile conform cărora acesta va fi inclus pe cel de-al doilea material discografic al său. A fost anunţat că „In the End” va fi cel de-al treilea single lansat în Europa de pe 9 Lives. Cântăreaţa lucrează cu producătorul Marc Ronson la piesele de pe următorul său album. Interpretarea lui DeLuna din 2008 a imnului naţional al Statelor Unite a fost plasată de Time pe locul 8 în clasamentul celor mai proaste interpretări ale „The Star Spangled Banner”.
DeLuna a câştigat două distincţii în cadrul premiilor TMF Awards din Belgia, la categoriile Cel mai bun artist urban şi Cel mai bun artist nou. Cântăreaţa a înregistrat remixul oficial al piesei lui Akon, „Right Now (La La La)”, acesta putând fi ascultat pe profilul ei de MySpace. În 2008, interpreta a colaborat cu Darin pentru piesa „Breathing Your Love”, ce s-a clasat pe locul 2 în Suedia.
DeLuna nu mai este înscrisă la Epic Records, cele două părţi implicate au decis să rezilieze contractul în luna septembrie a anului 2008:
Cântăreaţa a semnat un contract cu casa de discuri Universal Motown, urmând să lanseze în 2009 cel de-al doilea album din cariera sa. Ca şi în cazul lui 9 Lives, RedOne va participa la compunerea materialului discografic, intitulat Inside Out. Primul extras pe single se numeşte „Unstoppable” şi este o colaborare cu Lil Wayne, fiind difuzat la posturile radio din Statele Unite ale Americii începând cu martie 2009. Videoclipul a avut premiera pe profilul cântăreţei de MySpace pe 23 februarie 2009. DeLuna a descris piesa ca fiind „puţin diferită, dar nebunească”. Cântecul s-a clasat în Canadian Hot 100 pe locul 80. După eşecul comercial al acestuia, „Dance Bailalo” a fost lansat ca prim single oficial de pe Inside Out. Piesa conţine pasaje din „Magdalenha”, interpretată în original de Sergio Mendez. Pe profilul de MySpace al lui DeLuna a fost postată data lansării cântecului (5 mai 2009) prin magazinele iTunes.
[modifică] Stilul muzical
[modifică] Influenţe
Pentru debutul său, DeLuna a abordat mai multe genuri muzicale. Piesele de pe 9 Lives, interpretate în engleză şi spaniolă, conţin influenţe dancehall, Latin-pop, Euro-pop, R&B, freestyle, existând şi fragmente de operă. Allmusic observă capacitatea cântăreţei de a aborda mai multe stiluri şi abilităţile sale vocale considerabile. Andy Kellman apreciează cântece ca „Feel What I Feel”, „Be Remembered”, „Love Me. Leave Me” şi „Whine Up”, fiind de părere că acestea „s-ar putea apropia de cele mai înalte poziţii ale clasamentelor dance, R&B şi latino”.
Entertainment Weekly afirmă că 9 Lives reprezintă un „debut solid” pentru DeLuna, comparându-i vocea cu cele ale „divelor dancehall de la sfârşitul anilor 80”. Revista Billboard scrie că interpreta are „reminescenţe din vocea puternică a marii Selena”. Rolling Stone consideră că primul ei single este interpretat în maniera Rihannei, iar About.com obesrvă că pe refrenul acestei piese, DeLuna are „ceva din culoarea vocală a Shakirei”.
[modifică] Abilităţi vocale
DeLuna este capabilă să atingă note foarte înalte datorită celor patru ani în care a studiat opera. Este o soprană, registrul său cuprinzând 5 octave. Abilităţile sale de interpretare sunt comparate cu cele ale altor cântăreţe, cum ar fi Mariah Carey. Videoclipul piesei „Whine Up” debutează cu artistă cântând o porţiune dintr-o arie de operă. Note acute sunt atinse şi în partea de început a piesei „Am I Dreaming”. Revista americană Entertainment Weekly scrie că „DeLuna umple golul dintre Rihanna şi Shakira”, iar Billboard Magazine afirmă că interpreta „poate iniţia o mişcare muzicală prin forţele proprii”.

Summary:
Kathleen Emperatriz „Kat” de Luna (n. 17 noiembrie 1987, The Bronx, New York) este o cântăreaţă americană cu origini dominicane, căştigătoare a unui premiu Latin Billboard. A studiat opera în adolescenţă şi a format la vârsta de 14 ani un grup muzical intitulat „Coquette”. În aprilie 2007 a fost lansat primul ei album solo, 9 Lives, care s-a comercializat în peste 65 000 de exemplare în Statele Unite ale Americii. De pe acest material discografic au fost lansate trei discuri single. În prezent, DeLuna înregistrează piese noi pentru cel de-al doilea album al său, intitulat Inside Out, cel mai nou cântec promovat de pe acesta fiind „Dance Bailalo”.
Cântăreaţa a fost numită ambasadoarea internaţională a „Comisiei Latine Anti SIDA” pentru anul 2008. DeLuna şi casa de discuri Epic Records au reziliat contractul în septembrie 2008. Registrul ei vocal cuprinde cinci octave, fiind adesea comparată cu Mariah Carey. Revista Billboard şi cântăreţul din El Salvador, Alvaro Torres, au numit-o „noua Selena”.