[upraviť] Erb
Erb zobrazuje na červenom pozadí striebornú orlicu so zlatou korunou. Orlica symbolizuje niekdajší status mesta ako slobodné ríšske mesto. V 20-tych rokoch 20 storočia mal byť erb nahradený radikálne zjednodušenou formou. Primátor Ludwig Landmann chcel podľa duchu času zameniť orlicu touto expresionistickou verziou. Obyvateľstvu sa ale tento návrh nepáčil a rýchlo bola zavedená späť pôvodná verzia erbu.
[upraviť] Geografia
[upraviť] Geografická poloha
Mesto leží v centrálnej časti Nemecka, juhovýchodne od pohoria Taunus na oboch brehoch rieky Mohan. Na juhu Frankfurtu je najväčší mestský les Nemecka. Najvyššie položeným miestom mesta je Berger Warte na Berger Rücken v mestskej časti Seckbach s 212�m�n.�m. Jeho najnižšie položený bod leží na brehu rieky Mohan v mestskej časti Sindlingen s 88�m�n.�m. Mesto leží na najsevernejšom mieste hornorýnskej nížiny, ktorá sa tiahne od Bazileju až po oblasť Rýn-Mohan.
[upraviť] Susediace okresy
Frankfurt hraničí na západe s Main-Taunus-Kreis (mestá a obce Hattersheim am Main, Kriftel, Hofheim am Taunus, Kelkheim (Taunus), Liederbach am Taunus, Bad Soden am Taunus, Sulzbach (Taunus), Schwalbach am Taunus a Eschborn), na severozápade s Hochtaunuskreis (mestá Steinbach (Taunus), Oberursel (Taunus) a Bad Homburg vor der Höhe), na severe s Wetteraukreis (mestá Karben a Bad Vilbel), na severovýchode s Main-Kinzig-Kreis (obec Niederdorfelden a mesto Maintal), na juhovýchode a nestom Offenbach am Main, na juhu s Kreis Offenbach (mesto Neu-Isenburg) a na juhozápade s Kreis Groß-Gerau (mestá Mörfelden-Walldorf, Rüsselsheim a Kelsterbach).
[upraviť] Členenie mesta
[upraviť] Mestské časti a okrsky
Mesto je rozdelené do 46 mestských častí a tie sú ďalej rozdelené do 118 okrskov. Najväčšou (podľa plochy) mestskou časťou je Sachsenhausen-Juh. Väčšina mestských častí sú pričlenené obce, ale tiež pôvodné mestá (napr. Höchst). Niektoré, ako napríklad Nordend, vznikli počas prudkého rastu mesta v gründerskom období. Iné zase vznikli zo sídlisk, ktoré dovtedy patrili iným mestským častiam ako napríklad Dornbusch.
46 mestských častí je v spolu zadelených do 16 mestských obvodov, z ktorých každý má poradný zbor s jedným predsedom.
[upraviť] Pričleňovanie obcí
Až do polovice 19. storočia pozostával Frankfurt nad Mohanom zo súčasných mestských častí Altstadt, Innenstadt, Bahnhofsviertel, Gutleutviertel, Gallusviertel, Westend, Ostend, Riederwald, Sachsenhausen a časti Nordendu. Od roku 1877 boli mnohé samostatné obce a mestá pričlenené k Frankfurtu.
[upraviť] Obraz mesta
[upraviť] Altstadt (staré mesto) a Innenstadt (centrum)
Podobne ako vo veľa iných nemeckých mestách sa jeho obraz po druhej svetovej vojne prudko zmenil kvôli škodám spôsobených bombardovaním a nasledovnou „modernou“ obnovou, ktorej mesto vďačí za sieť ulíc „vhodných pre autá“ a netypickú zástavbu starého mesta. Z niekdajšieho najväčšieho súvislého historického centra Nemecka zostalo iba málo. Z vyše 4 000 hrazdených domov ostal bez rozsiahlych poškodení iba jediný – „Haus Wertheym“ pri Fahrtore. Už krátko po roku 1900 sa vykonávali prerazenia ulíc (Braubachstraße) a demolácie celých štvrtí (Judengasse). Zvyšky historického starého mesta sa nachádzajú na Römerbergu, jednom z najznámejších námestí Nemecka. „Altstadt“ je oficiálne štvrť južne od Zeilu, na západe ohraničená ulicou Neue Mainzer Straße, východne Fischerfeldom a z juhu Mohanom. V Altstadte sa nachádza aj Cisárska katedrála svätého Bartolomeja a známy kostol svätého Pavla.
Terajšie mestské centrum - Innenstadt, bolo založené v roku 1333 ako Neustadt (Nové mesto), prešlo začiatkom 19. storočia značnými zmenami. Barokové opevnenia s ich veľkými hradnými vežami, ktoré ohradzovali staré a nové mesto boli odstránené a namiesto nich sa spravil park okolo starého mesta. Fischerfeld (východne od starého mestského múru) bol novovybudovaný. Mestský plánovač Georg Heß vydal smernicu, v ktorej bolo určené, ako majú novostavby vyzerať. Požadoval, aby stavitelia dodržiavali klasicistický štýl. Príkladom frankfurtského klasicizmu je napríklad v rokoch 1820 až 1825 vybudovaná a v roku 1944 zničená Stará mestská knižnica (Alte Stadtbibliothek), ktorá bola nedávno znovupostavená ako „Literaturhaus“ v pôvodnom štýle na brehu Mohanu a je prístupná verejnosti. K tomu prišlo v roku 1827 nariadenie, v ktorom sa stanovilo, že chodníky prerobených hradných múrov nesmú byť zastavané. Toto nariadenie je ešte stále v platnosti, hoci mesto povolilo niekoľko výnimiek (Alte Oper, divadlo, mestské kúpalisko).
Koncom 19. storočia sa stala Hauptwache stredobodom mesta. Zeil sa stal hlavnou nákupnou ulicou. V rokoch 1678 – 1681 bol pri vstupe na Zeil postavený barokový kostol svätej Kataríny, dnes najväčší evanjelický kostol Frankfurtu, úzko spätý s Goetheho rodinou.
Od 50-tych rokov sa Frankfurt etabloval ako mesto výškových budov. Henninger-Turm v Sachsenhausene postavená v roku 1960 bola prvou frankfurtskou budovou, ktorá prekonala výšku (120 m) západnej veže Kaiserdomu. Najvyššie výškové budovy 70-tych rokov (Plaza Büro Center/ Hotel Marriott, DG-Bank, strieborná veža Dresdner Bank) boli s výškou približne 150 m najvyššie v Nemecku. Messeturm dosiahla roku 1990 výšku 257 metrov a stala sa najvyššou budovou Európy, až kým ju o sedem rokov neskôr s výškou 300 m (vrátane stožiara) prekonala centrála Commerzbanky.
Okrem výškových budov sú v meste ešte stále skvostné pobočky bankových domov zo začiatku 20. storočia a medzi vysokými kancelárskymi budovami je možné rozoznať aj budovy kostolov. Pomocou rámcového plánu pre výškové budovy sa pokúšalo zabrániť divokému urbanistickému rastu, avšak boli a sú umožnené rôzne výnimky, ako napríklad novostavba Európskej centrálnej banky v štvrti Ostend.
Momentálne najradikálnejšiu zmenu mimo tohto rámcového plánu uskutočňuje Frankfurt na nákupnej ulici Zeil. Tam vzniká na Hauptwache, na najdrahšom stavenisku Európy, exkluzívne nákupné stredisko so skupinou výškových budov na niekdajšom pozemku nemeckých telekomunikácií. Projekt „FrankfurtHochVier“ je riadený holandskou firmou MAB. Popri tom sa má znovu vybudovať palác Thurn und Taxis (postavený 1727 –1741, zničený 1944) do stavu podobnému pôvodnému a začleniť moderné nákupné stredisko s prvotriednymi hotelmi a kancelárskymi budovami.
[upraviť] Okrsky gründerského obdobia
Územie mesta mimo tohto týchto oblastí sa plynulo rozvíjalo a tak vznikli asi od roku 1830 mestské časti Westend, Nordend a Ostend. Po postavení hlavnej železničnej stanice vznikla v 90-tych rokoch 19 storočia Bahnhofsviertel (staničná štvrť) na území troch pred tým priamo s týmto územím susediacich železničných staníc.
Ako sídliská enormne rástli, predovšetkým najskôr spomenuté tri, Frankfurťania chceli na čerstvý vzduch. Dnes žije iba asi 1�% obyvateľstva na území, ktoré bolo pôvodne za hradbami. Zástavba pokračovala pozdĺž výpadoviek ako Eschersheimer Landstraße alebo Bockenheimer Landstraße. Zvyčajne sa stavali štvorposchodové budovy vo Wilhelmskom štýle gründerského obdobia a pri tom boli väčšinou zbúrané a nahradené klasicistické budovy. Mestské časti pripojené k mestu okolo roku 1890 ako napr. Bockenheim a Bornheim boli taktiež integrované – pripojené na nové ulice a električkovú dopravnú sieť, ale zachovali si až dodnes svoj vlastný charakter. Na vytýčenie novej hranice mesta bol začiatkom 20. storočia vybudovaný druhý okruh Alleenring, ktorý sa stal okruhom s hustou dopravou.
Okrem parkov na mieste bývalého hradného múra, vznikli v meste ďalšie verejné parky. V mestskej časti Nordend-Ost sa napríklad nachádza Bethmann-Park s čínskou záhradou nebeského pokoja. V Nordende ležia takisto Holzhausenpark a Günthersburgpark. Západne, v mestskej časti Westend-Nord, leží Grüneburgpark a v časti Ostend Ostpark.
[upraviť] Höchst a vonkajšie mestské časti
V 20-tych rokoch nasledovali veľké sídliská plánované Ernstom Mayom mimo okruhu Alleenrings, ktoré symbolizujú Nový Frankfurt: Römerstadt na severe pri Heddernheime, veľké sídlisko Bornheimer Hang na východe, sídlisko Riedhof a Heimatsiedlung na juhu je niekoľko takých príkladov.
Mestské územie sa rozrástlo ďalej v 1928 cez pričlenenia obcí. Mesto Höchst am Main obohatilo Frankfurt o historické jadro, ktoré je dodnes veľmi dobre zachované. Nachádza sa tam aj najstaršia budova mesta – kostol Justinuskirche. Posledné pričlenenia boli v rokoch 1972 a 1978 na severovýchode (Kalbach, Harheim, Nieder-Eschbach a Nieder-Erlenbach; k tomu na východe Bergen-Enkheim).
[upraviť] História
Frankfurt nad Mohanom bol prvýkrát spomenutý 22. februára 794 v listine Karola Veľkého pre regensburgský kláštor Sv. Emmerama. V ňom bolo v latinčine: „...actum super fluvium Moin in loco nuncupante Franconofurd“ – „vystavené na rieke Mohan na mieste, zvané Frankfurt.“ Nepretržité osídlenie tejto pahorkatiny je však dokázané už od mladšej doby kamennej. Na tomto mieste vznikol po rímskom vojenskom tábore v Merovejovských časoch franský kráľovský dvor. V 843 bolo vo Frankfurte dočasne najdôležitejšie kráľovské Falcko východofranskej ríše a sídlo ríšskeho snemu. V roku 1220 sa stal Frankfurt slobodným ríšskym mestom.
Zlatá bula ustanovila Frankfurt od roku 1356 stálym volebným mestom rímskeho kráľa potom, ako sa tu uskutočnilo od roku 1147 najviac volieb kráľov. Od 1562 boli vo Frankfurte korunovaní aj cisári. Posledným bol v roku 1792 František II.
Po páde Svätej rímskej ríše vstúpil Frankfurt pod vládu kniežacieho arcibiskupa von Dalberga, ktorý ho spolu so svojimi kniežatstvami Regensburgom a Aschaffenburgom zjednotil ako samostatný štát do Rýnskeho zväzu. Roku 1810 odstúpil Dalberg Regensburg Bavorsku a bol odškodnený územím Hanau a Fulda. Spolu s mestom Frankfurt a Aschaffenburgským územím vytvoril tento a celok krátkotrvajúce (1810 - 1813) veľkovojvodstva Frankfurt.
So zrútením napoleonského systému sa Frankfurt dostal 14. decembra 1813 pod dočasnú správu víťazných spojencov pod prefektom Carlom von Günderrodom
Na Viedenskom kongrese plánovalo Bavorské kráľovstvo anektovanie Frankfurtu, ale výsledkom kongresu bolo obnovenie štatútu Frankfurtu ako slobodného mesta v rámci Nemeckého spolku. Týmto bol vedľa Hamburgu, Brém a Lübecku jedným zo štyroch slobodných miest, ktoré si udržali svoj tradičnú mestskú slobodu až do moderných čias. Bol tu zriadený Spolkový snem Nemeckého zväzu. Roku 1848 prišlo v nemeckých štátoch k revolúcii. Zvolané Národné zhromaždenie zasadalo vo frankfurtskom kostole svätého Pavla.
V rakúso-pruskej vojne zostal Frankfurt verný Nemeckému zväzu. Verejná mienka bola skôr na strane Rakúska a jeho cisára, hoci sa aj z Frankfurtu dlhšie ozývali hlasy, ktoré z hospodárskych a zahraničnopolitických dôvodov hájili dobrovoľné pripojenie k Prusku. 18. júla bolo mesto obsadené pruskou armádou a bolo zaťažené veľkou kontribúciou. Mesto bolo 2. októbra anektované Pruskom, následnom čoho definitívne stratilo svoj štatút mestského štátu; bolo priradené k Vládnemu obvodu Wiesbaden provincie Hessen-Nassau. Ako symbol zmierenia bola frankfurtským mierom v roku 1871 vo Frankfurte oficiálne ukončená prusko-francúzska vojna.
Pre hospodársky vývoj mesta na priemyselné mesto s rýchlym rastom obyvateľstva bola anektácia výhodná. Frankfurt pričleňoval v nasledujúcich desaťročiach množstvo okolitých obcí a miest a takto zdvojnásobil svoju plochu oproti roku 1866. Frankfurt sa stal dokonca na krátky čas na začiatku 20. storočia plochou najrozsiahlejším mestom Nemecka.
V časoch nacionálneho socializmu bolo z Frankfurtu deportovaných 9 000 židov. V následnej druhej svetovej vojne zničili cielené letecké útoky takmer úplne Altstadt a Innenstadt. Do roku 1944 takmer čisto stredoveký charakter mesta – v tejto forme už vtedy jedinečný pre nemecké veľkomesto – sa aj v rámci modernej obnovy vytratil. Kde sa kedysi rozprestierala spleť uličiek medzi vedľa seba tesne postavených hrazdených domov, sú dnes veľké časti niekdajšieho historického jadra formované betónovými stavbami z 50-tych rokov.
Po skončení vojny si americká okupačná armáda zriadila v meste svoje sídlo. Nadväzujúc na to, sa stal Frankfurt správnym sídlom trizóny. Pri voľbe o hlavné mesto Nemecka, Frankfurt veľmi tesne prehral proti Adenauerovmu favoritovi Bonnu. V tom čase už postavená budova parlamentu vo Frankfurte tak dala prístrešie Hesenskému rozhlasu. V povojnových časoch sa mesto stalo opäť hospodárskou metropolou a v roku 1999 sídlom Európskej centrálnej banky.
[upraviť] Obyvateľstvo
Pre vývoj počtu obyvateľov pozri Vývoj počtu obyvateľov Frankfurtu nad Mohanom (tabuľka s grafom).
[upraviť] Náboženstvá
Ako multikulturálne mnohonárodnostné mesto, má Frankfurt početné náboženské zoskupenia, ktoré nie sú zďaleka všetky oficiálne registrované.
Pôvodné, tradične prevládajúce náboženstvá vo Frankfurte sú luteránsky protestantizmus a židovstvo.
Hoci sa slobodné ríšske mesto pripojilo v roku 1522 k reformácii, vďaka úzkym kontaktom ku (katolíckemu) Keiserdomu, ostala katolíckej obci plná náboženská sloboda. Používala cisársku katedrálu sv. Bartolomeja ako svoj kostol. Roku 1786 bola povolená aj reformná obec. Vďaka veľkému prisťahovalectvu v 19. a 20. storočí, sa katolíci počtom takmer dotiahli na protestantov.
Veľmi stará židovská obec patrí popri Berlínskej k najväčším v Nemecku.
[upraviť] Politika
[upraviť] Politická história
Na začiatku bolo mesto spravované priamo ríšou, preto mesto spravoval fojt, neskôr ríšsky richtár. Od roku 1311 prešla správa na mesto. Ako orgán samosprávy vznikla rada a dvaja richtári, „starší“ bol volený konšelmi („prvá rada“) a „mladší“ druhou radou. Neskôr vznikla v rade aj tretia rada, ktorá bola zložená z remeselníkov. Celkovo mala rada 43 členov.
V roku 1867 bola zavedená „nepravá ústava magistrátu“. Na čelo mesta sa dostal magistrát s jedným 1. primátorom, ktorý obdržal titul „Oberbürgermeister“, jedným 2. primátorom, ako aj 10 platenými a 12 neplatenými členmi.
Oberbürgermeister bol do roku 1918 vyberaný kráľom z troch návrhov. Jeho funkčné obdobie trvalo 12 rokov. Po roku 1918 bol Oberbürgermeister volený mestským ustanovujúcim zborom. Po druhej svetovej vojne bol Oberbürgermeister dosadzovaný americkou vojenskou správou.
[upraviť] Komunálne voľby v roku 2001
Komunálne voľby, ktoré sa konali 18. marca 2001 skončili s nasledovným výsledkom:
[upraviť] Rozdelenie kresiel
Petra Rothová je v úrade vrchného primátora (Oberbuergermeister) od roku 1995. V komunálnych voľbách v roku 2001 sa opäť presadila a vo funcii ostala potvrdená. Frankfurtský mestský ustanovujúci zbor je najväčším komunálnym parlamentom Nemecka.
[upraviť] Partnerské mestá
[upraviť] Hospodárstvo a infraštruktúra
Podľa rebríčka Liverpoolskej univerzity z roku 2004 je Frankfurt najbohatším mestom Európy (podľa hrubého domáceho produktu na obyvateľa); nasledujú Karlsruhe, Paríž a Mníchov.
Frankfurt má s 922 pracovnými miestami na 1000 obyvateľov najvyššiu hustotu pracovných miest Nemecka. Vysoké číslo pracovných miest (asi 600 000), popri iba asi 650 000 obyvateľoch vyplýva z vysokého počtu dochádzajúcich za prácou. Počas dňa sa Frankfurt stáva miliónovým mestom, ktoré sa v noci odsťahuje.
V celosvetovom rebríčku veľkomiest s najvyššou kvalitou života (podľa agentúry Mercer) skončil Frankfurt ako najlepšie nemecké mesto na celkovom 8 mieste a to v rokoch 2008 a 2009.
Napriek tomu malo mesto v 2003 najvyššiu kriminalitu medzi nemeckými mestami. Táto štatistika je ale skreslená tým, že hoci do štatistiky sa započítava 650 000 obyvateľov, Frankfurt je vďaka dochádzajúcim miliónové mesto. Navyše sa do štatistiky započítavajú aj všetky trestné činy z letiska (napr. pašeráctvo). V skutočnosti je Frankfurt bezpečným mestom, čo dokazujú aj ankety obyvateľstva o subjektívnej bezpečnosti.
Frankfurt má však od 80-tych rokov kvôli veľkorysej stavebnej politike CDU primátorov Waltera Wallmanna a Wolframa Brücka najväčšie zadĺženie Nemecka na hlavu (bez mestských štátov).
Frankfurtské letisko je najväčším pracoviskom v Nemecku.
[upraviť] Doprava
[upraviť] Diaľková doprava
Mesto Frankfurt je vďaka jej jedinečnej centrálnej polohe, jedným z najdôležitejších dopravných uzlov Európy.
Na jednej strane sa tu na Frankfurter Kreuz, na najrušnejšej diaľničnej križovatke Európy, križujú diaľnice A 5 (Hattenbacher Dreieck - Weil am Rhein) a A 3 (Arnheim - Passau), na druhej, pri meste leží Flughafen Frankfurt am Main, jedno z najväčších letísk sveta s 51,1 miliónom cestujúcich v roku 2004.
V železničnej doprave má Frankfurt s asi 350 000 cestujúcimi denne, najväčšiu železničnú stanicu Európy. Od roku 2000 je v prevádzke nová ICE-trať do Kolína nad Rýnom, ktorá skrátila čas jazdy medzi oboma mestami na iba 75 minút. Po dokončení vysokorýchlostnej dráhy medzi Kolínom a Bruselom budú mať finančné centrá Frankfurt a Londýn priame spojenie vysokorýchlostnými vlakmi cez Eurotunel. Okrem toho sa buduje aj vysokorýchlostná dráha do Paríža.
Význam nákladnej dopravy na koľajniciach sa však zmenšil: z dvoch zoraďovacích staníc je v pravádzke iba tá menšia (Frankfurt am Main-Ost), medzitým čo väčšia (Frankfurt am Main-Hauptgüterbahnhof) je nepoužívaná a územie ktorej je čiastočne využívané frankfurtskými veľtrhmi. Navyše by mala v areály vyrásť nová štvrť „Europaviertel“. Napriek tomu je Frankfurt naďalej vedúcim európskym logistickým centrom v nákladnej leteckej preprave.
Vo vnútrozemskej lodnej doprave je Frankfurt prepojený cez Rýn s najdôležitejšími priemyselnými regiónmi v Severnom Porýní-Vestfálsku a v Holandsku a cez kanál Mohan-Dunaj s juhovýchodnou Európou. FrankfurtU zostal po premene západného prístavu na obytnú a kancelársku štvrť ešte východný prístav.
[upraviť] Mestská a prímestská doprava
Ponuka MHD vo Frankfurte a v oblasti Rýn-Mohan pozostáva zo siete mestskej rýchlodráhy (S-Bahn), metra (U-Bahn), električiek, autobusov a takisto aj viacerých prímestských a regionálnych železníc. Cez Hlavnú železničnú stanicu prechádzajú linky všetkých S-Bahnov, takmer všetkých električiek a dvoch zo siedmych trás metra (U-Bahn). Ďalšie dôležité dopravné uzly sú Hauptwache, kde sa križujú U- Bahny a S-Bahny (8 S-Bahnov a 5 U-Bahnov), ako aj Konstablerwache (8 S-Bahnov, 4 U-Bahny a električková linka). Tieto dve stanice ležia pod nákupnou ulicou Zeil.
Najväčším dopravným podnikom pre mesta je Verkehrsgesellschaft Frankfurt (Dopravný podnik Frankfurt). Miestna dopravná spoločnosť traffiQ GmbH prevzala koordináciu a správu miestnej ponuky dopravných spoločností. Ja aj partnerom Rhein-Main-Verkehrsverbund (RMV), ktorý je zodpovedný za pravidelné spoje a jednotný tarifný systém.
Vďaka množstvu mestských diaľnic (čiastočne diaľnice , čiastočne diaľnicam podobné cesty prvej triedy) je tento región nadpriemerne prístupný aj pre individuálnu dopravu.
[upraviť] Elektronická komunikácia
Aj pre Internet predstavuje Frankfurt dôležité miesto. Nachádzajú sa tu najväčšie nemecké internetové uzly DE-CIX a DeNIC.
[upraviť] Veľtrhy
Veľtrhy majú vo Frankfurte dlhú tradíciu. Podľa najnovších poznatkov bol Frankfurt s Frankfurtským veľtrhom prvým veľtržným mestom na svete. Už od stredoveku tu mohli obchodníci ponúkať svoj tovar. S Lipskom, druhým veľkým veľtržným mestom v svätej rímskej ríši, bol spojený cez diaľkovú cestu Via Regia.
Najdôležitejšími veľtrhmi vo Frankfurte sú okrem veľmi známych Frankfurter Buchmesse (frankfurtská knižná výstava), Internationale Automobilausstellung (medzinárodná automobilová výstava) a Achemy aj Ambiente Frankfurt, najväčší veľtrh spotrebného tovaru na svete.
[upraviť] Domáce podniky
Navzdory obvyklým názorom nesídlia vo Frankfurte iba finančné inštitúcie. V takmer žiadnom inom nemeckom meste, nesídli toľko medzinárodne úspešných podnikov z rôznych odvetví. Nachádzajú sa tu chemické koncerny, reklamné agentúry, softvérové firmy a Call centrá. Z priemyslu vystupuje do popredia predovšetkým chemický. Frankfurt bol známy vďaka Hoechst celé roky ako „Lekáreň sveta“. Aj asociácie ako Verband der Chemischen Industrie (VCI – zväz chemického priemyslu), Verband Deutscher Maschinen- und Anlagenbau (VDMA – zväz nemeckých výrobcov strojov a zariadení), Verband der Elektrotechnik und Informationstechnik (VDE – zväz elektrotechniky a informačných technológií) s pridruženými normovacími komisiami (DKE v DIN a VDE) a Verband der deutschen Automobilhersteller (VDA – zväz nemeckých výrobcov automobilov) tu majú svoje sídlo. Zo strany zamestnancov je Frankfurt zastúpený sídlom IG Metall a IG BAU.
Frankfurt nad Mohanom je však svetoznámy predovšetkým ako medzinárodné finančné centrum a burzové mesto. V centre Frankfurtu sa nachádzajú centrály troch najväčších nemeckých bánk.
Deutsche Bank AG sídli na Mainzer Landstraße v blízkosti Taunusanlage. Niekoľko ulíc ďalej smerom do centra sa dajú rozoznať mrakodrapy Commerzbank AG, z ktorých najvyšší má výšku takmer 300 metrov.
Inak ako sa dá vytušiť podľa mena, je aj Dresdner Bank AG riadená z Frankfurtu. Tá patrí ale Allianz AG so sídlom v Mníchove. Takisto sa tu nachádza najväčšia nemecká priama banka – ING-DiBa. Okrem toho ma sídlo vo Frankfurte aj niekoľko významných súkromných bánk, ako napríklad Bankhaus Metzler, Hauck & Aufhäuser Privatbankiers, Bethmann-Bank a BHF Bank.
K najväčším súkromným bankám patria aj DZ BANK, Deka, Frankfurter Sparkasse von 1822 ako aj Landesbank Hessen-Thüringen (HELABA). Väčšina z ďalších 300 bánk nie sú tuzemské.
S burzovými parketmi „Frankfurter Wertpapierbörse“ a „XETRA“ spravovanými Deutsche Börse AG je Frankfurt druhým najväčším trhom s akciami Európy a vybavuje leví podiel nemeckého obchodu s cennými papiermi. Podľa hodnoty trhovej kapitalizácie je Deutsche Börse AG najväčšou burzou na svete.
[upraviť] Štátne inštitúcie a organizácie
Frankfurt nad Mohanom je bankovou metropolou aj s ohľadom na štátne banky. Okrem Nemeckej centrálnej banky a Úverovej banky pre obnovu a rozvoj majú aj Európska centrálna banka a nemecká pobočka IFC (International Finance Corporation je členom skupiny svetovej banky) sídlo vo Frankfurte.
Okrem toho sídli vo Frankfurte nemecká knižnica, hesenský vrchný krajinský súd ako aj hesenský krajinský pracovný súd a má vlastné policajné prezídium, hasičov z povolania so siedmimi požiarnymi zbrojnicami.
Frankfurt je aj sídlom 88 konzulátov. Iba New York a Hamburg majú viac zahraničných zastúpení bez toho, aby boli hlavným mestom. Čína a Rusko tu otvorili prednedávnom svoj generálny konzulát.
[upraviť] Médiá
Frankfurt, je jedno z najstarších novinárskych miest sveta, miestom s dvoma celoštátnymi denníkmi s dvoma rozdielnymi smermi. Liberálno-konzervatívny Frankfurter Allgemeine Zeitung prevádzkuje ako redakciu ako aj vydavateľstvo v blízkosti Mainzer Landstraße v mestskej časti Gallusviertel. Ľavicovo-liberálny Frankfurter Rundschau má naproti tomu vydavateľstvo spoločne s redakciou od júla 2005 v Sachsenhausene. K tomu vychádzajú vo Frankfurte aj najvplyvnejšie regionálne konzervatívne noviny Frankfurter Neue Presse, vo vydavateľstve Frankfurter Societät v priamom susedstve k vydavateľstvu FAZ. Vo Frankfurte sa vydáva aj denník NEWS Frankfurt vo vydavateľstve Handelsblatt, ktorý chce zaujať hlavne novým menším formátom a modernou úpravou.
Okrem denníkov vychádzajú vo Frankfurte aj niektoré zaujímavé časopisy. Journal Frankfurt je najznámejším časopisom mesta pre podujatia, oslavy a zasvätené tipy. Podobne ako aj FAZ a FNP, má Journal Frankfurt svoju redakciu vo frankfurtskej Gallusviertel.
Najstaršia frankfurtská rozhlasová stanica bola súkromná, v roku 1924 založená, Südwestdeutsche Rundfunkdienst AG. Dnes je jej nástupcom verejnoprávna Hessischer Rundfunk so svojou budovou rozhlasu „Am Dornbusch“, ktorá je jedným z najdôležitejších mediálnych rozhlasových a televíznych spoločností. Nachádzajú sa tu aj rozvádzacie body ARD, ktoré rozdeľujú spoločné programy (napríklad Das Erste) cez vysokovýkonnú sieť na jednotlivé vysielacie zariadenia. Americký mediálny koncern Bloomberg má v centre Frankfurtu na Neuen Mainzer Straße svoje nemecké štúdio. Okrem toho je tu aj regionálne štúdio RTL Group. Z Frankfurtu vysielajú aj čisto rozhlasové spoločnosti, ako napríklad Main FM. Ďalšou súkromnou, ale nie komerčnou rozhlasovou stanicou, je Radio X. Jej štúdio je neďaleko Konstablerwache. Najväčšia rozhlasová regionálna stanica, Hitradio FFH, má svoje sídlo v neďalekom Bad Vilbely.
Rovnako je vo Frankfurte udomácnená tlačová agentúra Reuters Nemecko. Svoje kancelárie má v reprezentatívnej Messeturm.
Aj americká stanica pre vojakov American Forces Network mala od augusta 1945 svoje hlavné sídlo vo Frankfurte. V rámci redukcie vojska sa ale sídlo AFN vo Frankfurte odsťahovalo: od októbra 2004 vysiela American Forces' Network svoj európsky program z Mannheimu.
[upraviť] Vzdelávanie a výskum
[upraviť] Vyznamenania odovzdávané mestom
[upraviť] Kultúra a pamätihodnosti
[upraviť] Pamätihodnosti
[upraviť] Historické centrum
Tri z najdôležitejších pamätihodností sa nachádzajú v svojej tesnej blízkosti, v centre mesta v mestskej časti Altstadt. Sú to Kaiserdom, Römerberg a Paulskirche.
Cisárska katedrála svätého Bartolomeja so svojou nápadnou neskorogotickou západnou vežou bol volebným a korunovacím miestom nemeckých cisárov. Od Dómu vedie k Römeru cesta Königsweg, ktorá viedla čerstvo korunovaných kráľov na slávnostný banket v radnici. Pred dómom sa dnes nachádza historická záhrada s vykopávkami z rímskych a karolských čias.
Römerberg je centrálnym námestím historickej časti mesta s radnicou (Römer) zo 14. storočia, skorogotickým kostolom Alte Nikolaikirche a po zničení vojnou, znovu postavenou radovou zástavbou domov na východnej strane námestia. Medzi Römerbergom a Zeilom sa nachádza v 14. storočí vybudovaný kostol kostol Panny Márie.
Kostol svätého Pavla je klasicistická stavba, otvorená v roku 1789, miesto národného zhromaždenia v 1848/1849. Námestie pri kostole je obľúbené miesto s mnohými kaviarňami.
[upraviť] Mosty a brehy Mohanu
Oba brehy rieky Mohan (Mainufer) sa stávajú jednou z najatraktívnejších častí mesta. K tomu prispievajú projekty ako rozvoj múzeí na brehu rieky (Museumsufer), nanovo vybavené verejné priestranstvá a architektonicky náročné mosty. Eiserner Steg, jeden z mostov vyhradených pre chodcov, ktorý bol postavený v roku 1863, je jeden z charakteristických znakov mesta. Pohľad z jedného z východných mostov v centre mesta, na historické centrum a mrakodrapy na horizonte, sa často používa v médiách ako ilustrácia pre príspevky z Frankfurtu (pozri aj obrázok na tejto stránke). Pri brehoch rieky boli v posledných rokoch otvorené aj dva veľké plážové kluby (Gallerie Beachclub v Ostende a Kingkamehameha Beachclub v Offenbachu).
[upraviť] Mrakodrapy
pozri hlavný článok: Zoznam mrakodrapov Frankfurtu nad Mohanom Ako jediné európske veľkomesto spolu s Moskvou, má Frankfurt vyšší počet mrakodrapov v bezprostrednej blízkosti centra. Známe sú hlavne Messeturm a mrakodrap commerzbanky ako teraz najvyššie mrakodrapy Európy, centrály Dresdner Bank a Deutsche Bank alebo budova Európskej centrálnej banky. Jediný verejnosti prístupný mrakodrap v centre mesta je Maintower s vyhliadkovou terasou vo výške 200 nad úrovňou ulice. Najvyššou stavbou v meste však nie je mrakodrap ale telekomunikačná veža Europaturm s výškou 337,5 m, ktorá je zároveň druhou najvyššou v Nemecku.
Vďaka týmto mrakodrapom, je Frankfurt niekedy označovaný ako Mainhattan – ako narážka na Manhattan v New Yorku.
Na regulovanie stavieb mrakodrapov bol vytvorený rámcový plán, ktorý predpisuje, kde a ako sa môžu stavať mrakodrapy.
[upraviť] Sachsenhausen
Na južnom brehu Mohanu je zachovalá štvrť Sachsenhausen, ktorá bola v 70-tych rokoch obľúbenou štvrťou na vychádzky a návštevu krčiem. Kvôli nadmiernej zkomercionalizovanosti však podľa mnohých utrpela. Obzvlášť bolestivý bol pokles návštevníkov po odsune amerických vojsk. Prázdnota a úpadok sa nedali prehliadnuť. Napriek tomu je tu ešte stále niekoľko tradičných a čiastočne aj veľmi staré krčmy, kde sa predáva tradičné jablkové víno. Mesto sa už dlhšie snaží času túto štvrť pozdvihnúť. Tento projekt ukazuje obnovou niektorých budov prvé úspechy. Cieľom je etablovať v tejto štvrti okrem krčiem aj malé obchody a ateliéry, aby štvrť viac ožila aj počas dňa.
Staré budovy v severnej časti Sachsenhausenu okolo námestia Schweizer Platz patria medzi najobľúbenejšie obytné štvrte Frankfurtu a tomu zodpovedajú aj vysoké ceny. Je tu aj vhodná zmes ponuky maloobchodu a gastronómie. Okrem typických krčiem, kde sa podáva hlavne jablkové víno ako je Wagner a Gemalten Haus, sa tu nachádzajú aj moderné kokteilové bary. Ďalej na juh sa nachádzajú vilové štvrte ako napríklad Lerchesberg, ktorý vznikol v 60-tych rokoch.
[upraviť] Hlavná stanica a Bahnhofsviertel
Frankfurtská hlavná stanica, otvorená roku 1888, nie je iba po lipskej najväčšia svojho druhu v Európe, ale vďaka jej obrovskej päťloďovej hale, zachovalej vstupnej haly a neprehľadnou spleťou podzemných priestorov aj pozoruhodnosťou sama o sebe.
Prislúchajúca Bahnhofsviertel (staničná štvrť) je miestom spolužitia mnohých kultúr. Nachádzajú sa tu nespočetné obchody rôzneho druhu z ešte rozdielnejších kultúr. Bahnhofsviertel žije 24 hodín denne, a to nie iba kvôli štvrti „červených svetiel“. Na túto štvrť sa je možné dívať ako na typický vzor pre mestské problémy. Alkoholici a závislí sú všadeprítomný. Ulica Kaiserstraße je mestským bulvárom, na ktorom je možné pozorovať biedu a bohatstvo v tesnom susedstve.
[upraviť] Múzeá
Mesto ponúka rozmanitý kultúrny program. K tomu sa ešte pridáva jedinečná múzejná ponuka, ktorá je usídlená na oboch brehoch Mohanu.
Museumsufer (múzejné brehy) na sachsenhausenskej strane Mohanu zahŕňa najznámejšie budovy ako Städel (maľby), Liebieghaus (antické plastiky), Museum für Kommunikation (Múzeum komunikácie), Deutsche Architekturmuseum (Nemecké múzeum architektúry), Deutsche Filmmuseum (Nemecké filmové múzeum), Museum für Weltkulturen (Múzeum pre svetovú kultúru) a Museum für angewandte Kunst (Múzeum pre aplikované umenie). Museumsuferfest (festival na múzejných brehoch) sa koná každoročne na brehoch rieky a láka návštevníkov bohatou kultúrnou ponukou.
Na strane Mohanu starého mesta sa nachádzajú Jüdische Museum (Židovské múzeum), Museum für Vor- und Frühgeschichte (Múzeum pre predhistorické a rané dejiny), Historisches Museum (Historické múzeum), Museum für Moderne Kunst (Múzeum moderného umenia) a Kunsthalle Schirn (Umelecká sieň Schirn).
Vo Westende leží okrem toho najvýznamnejšie Múzeum prírody – Naturmuseum Senckenberg, v ktorom sú okrem iného fosílie nájdené v messelskej bani pri Darmstadte, pôvodný praveký jašter so zachovanými zvyškami kože a rôzne kostry dinosaurov.
V Nordende je EXPLORA, múzeum pre optické a iné klami. Nachádzajú sa tam rôzne anaglyfy, stereoskopické obrázky, stereogramy, hologramy a iné formy optického pozorovania.
[upraviť] Javiská
Okrem početných múzeí, sú vo Frankfurte aj prvotriedne opery, ktoré už viac krát obdržali vyznamenanie Opera roka (naposledy v roku 2003). V Opern- und Schauspielhaus (Operný a divadelný dom) sú obe javiská spojené. Alte Oper (stará opera), otvorená 1881, bola počas druhej svetovej vojny zničená a v roku 1981 znova postavená sa používa na koncerty ale aj iné podujatia. Ďalšími dôležitými koncertnými budovami sú Jahrhunderthalle v Unterliederbachu a Festhalle v Bockenheime. Svetovo presláveným fórom pre súčasnú hudbu je v roku 1980 založený Ensemble Modern vo frankfurtskom Ostende.
Okrem Tigerpalastu, Stalburg-Theater, Gallustheater, Fritz-Rémond-Theater a English Theatre sa nachádzajú v oblasti kabaretu Neue Theater v mestskej časti Höchst, TiTS-Theater ako aj Dramatische Bühne v Café Exzess.
[upraviť] Knižný veľtrh
Od 15. storočia uskutočňujúci sa Frankfurter Buchmesse (Frankfurtský knižný veľtrh) nie je iba ekonomickou (ako najväčší knižný veľtrh sveta), ale aj najdôležitejšou kultúrnou udalosťou. Počas každoročného veľtrhu sa konajú vo Frankfurte aj početné sprievodné akcie. Vrcholom je predávanie Friedenspreis des Deutschen Buchhandels (Cena mieru nemeckého knižného trhu) v Paulskirche.
[upraviť] Šport
Frankfurt nad Mohanom je domovom mnohých športových klubov:
Najdôležitejšie, každoročne sa konajúce športové udalosti sú:
Najdôležitejšími športoviskami mesta sú:
Frankfurt je okrem toho sídlom najdôležitejších športových zväzov, okrem iného:
[upraviť] Pravidelné podujatia
Frankfurťania sú považovaný za veľmi spoločenských. Aj t toho dôvodu je počet podujatí relatívne vysoký. K najdôležitejším nepochybne patrí Dippemess (voľne preložené – trh kameninových riadov), ktorý je vo Frankfurte slávený hneď dva krát. Jeden krát na jar, obvykle medzi aprílom a májom a potom ešte raz na jeseň, presnejšie v septembri. Rovnako známy je aj Wäldchestag (dni lesíka), ktorý sa koná vždy v utorok, po svätodušných sviatkoch (Turiciach) vo Frankfurtskom mestskom lese. Každoročný hudobný festival Sound of Frankfurt je obľúbený predovšetkým mladými. S 500 000 návštevníkmi, dosiahol tento koncert pod voľným nebom v roku 2003 nový rekord. Koncert sa však v roku 2005 kvôli finančnej náročnosti a nedostatku sponzorov nekonal.
Museumsuferfest je neobyčajným frankfurtským podujatím. Jeho jedinečnou zmesou hudby a kultúry priláka každú jeseň Herbst počas víkendov až 3 000 000 záujemcov o kultúru. Okrem toho sú obľúbené aj „Nacht der Museen“ (noc múzeí) a „Nacht der Clubs“ (noc klubov). Popri tom majú ešte aj jednotlivé mestské časti vlastné slávnosti, ako napríklad Höchster Schlossfest (Höchtské zámocké slávnosti).
[upraviť] Kulinárske špeciality
[upraviť] Osobnosti
Prominentné osobnosti a synovia a dcéry mesta sú uvedení v Zozname osobností Frankfurtu nad Mohanom, čestní občania v Zozname čestných občanov Frankfurtu nad Mohanom. Mnoho známych osobností leží tiež na hlavnom, ale aj iných frankfurtských cintorínoch.

Summary:
Frankfurt nad Mohanom je s 670�000 obyvateľmi najväčším mestom v Hesensku a po Berlíne, Hamburgu, Mníchove a Kolíne nad Rýnom piatym najväčším mestom Nemecka.
Mestská zástavba zasahuje ďaleko za úzko vytýčené hranice mesta. Užšia mestská oblasť má približne 1,8 milióna obyvateľov a celý región Frankfurt/Rýn-Mohan je s vyše 5 miliónmi obyvateľov druhý najväčší metropolitný región Nemecka.
Frankfurt je sídlom Európskej centrálnej banky a najdôležitejším finančným centrom Nemecka. Má celosvetový význam ako veľtržné mesto a zároveň patrí k najdôležitejším dopravným uzlom Európy. Už od stredoveku bez prerušenia patrí k najdôležitejším mestským centrám Nemecka. V roku 1875 Frankfurt dosiahol hranicu 100�000 obyvateľov a stal sa veľkomestom. Centrálna poloha Frankfurtu nad Mohanom v Európe podstatne pomáha rozvoju Frankfurtského letiska, ktoré patrí k najdôležitejším letiskám Európy ako v osobnej tak aj v nákladnej preprave a naopak letisko je aj motorom rozvoja celého regiónu.
Jedinečnou v Európe je známa Frankfurtská Skyline pozostávajúca z mrakodrapov, ktoré patria k najvyšším v Európe.


[upraviť] Pomenovanie
Od 60-tych rokov 20. storočia v anglicky hovoriacich krajinách popularita vedeckého názvu orca ako označenia druhu neustále rastie a dnes už je populárnejší ako tradičné meno killer whale (veľryba zabijak), aj keď tradičný názov je verejnosťou stále široko používaný.
Existuje niekoľko dôvodov pre zmenu názvu. Predovšetkým je slovo veľryba mätúce v názve delfínovitého druhu. Po druhé je názov orca zvyčajný vo viacerých európskych jazykoch (v slovenčine však nie, slovo kosatka bolo prebraté do vedeckého názvoslovia z ruštiny) a medzinárodná spolupráca pri výskume druhov vytvára významný tlak na zjednotenie mien. Navyše slovo zabijak často vyvoláva chybný dojem, že tvor zabíja ľudí. Túto reputáciu je možné napraviť iba presadením iného mena.
Všeobecne sa predpokladá, že "veľryba zabijak" (killer whale) je zlým prekladom mena z 18. storočia, ktoré zvieraťu dali španielski námorníci -- a ktorý mal byť správnejšie preložený ako "zabijak veľrýb" (whale-killer). Skutočnosť, že pôvodné meno bolo iba zlým prekladom, tiež podporila snahu o zmenu mena.
Stále je tu však ešte veľké množstvo ľudí, ktorí dávajú prednosť pôvodnému názvu poukazujúc na fakt, že kosatky naozaj zabíjajú veľa zvierat, vrátane iných veľrýb. Zástancovia pôvodného názvu argumentujú tým, že zabíjanie v názve sa nevyskytuje iba španielských námorníkov. Latinský názov orca môže byť naozaj odvodený od mena boha podsvetia -- Orcus. Kmene Haida v Britskej Kolumbii nazývajú zviera skana (zabíjajúci démon). Japonci ich nazývajú šači (鯱), ktorého kandži znak kombinuje radikály pre rybu (魚) a tigra (虎).
Iný anglický názov pre kosatku je Grampus. Koliduje však s názvom iného člena druhu veľrýb (Grampus griseus -- plieskavica šedá) a dnes sa používa iba ojedinelo.
[upraviť] Taxonómia a evolúcia
V slovenčine sa rodové meno kosatka používa aj pre kosatku čiernu (Pseudorca crassidens), ktorá však v skutočnosti nepatrí do rovnakého rodu. V roku 1984 bol na základe prieskumu popísaný nový druh kosatka južná (Orcinus glacialis), ktorá je menšia a živí sa iba rybami. Väčšina vedcov ho však označuje iba za regionálny poddruh.
Podľa najrozšírenejšieho názoru je kosatka dravá jediným druhom rodu Orcinus, jedným z 34 rodov čeľade delfínovitých. Rovnako ako u vorvanieho rodu Physeter, je Orcinus rodom s jedným rozšíreným druhom (tzv. monotypický druh) bez priamych príbuzných z kladistického uhlu pohľadu, takže paleontológovia veria, že kosatka je hlavným kandidátom na druh s anagenetickou evolučnou históriou – teda druhu ktorý sa vyvíjal od predkov k potomkom bez rozdelenia línie. Pokiaľ by mali pravdu, robilo by to kosatku jedným z najstarších druhov veľrýb, aj keď nie až tak starou ako samotný rad, ktorého vek je prinajmenšom 5 miliónov rokov.
[upraviť] Telesné vlastnosti
Zvieratá sú charakteristicky kontrastne sfarbené, s čiernym chrbtom, bielou hruďou a bokmi a bielou škvrnou nad a medzi očami. Majú ťažké a mohutné telo s veľkou chrbtovou plutvou. Samci dosahujú dĺžku 9,5 m a hmotnosť presahujúcu 6 ton; samice sú menšie, dosahujú dĺžku 8,5 m a hmotnosť 5 ton. Mláďatá pri narodení vážia 180 kg a sú 2,4 m dlhé. Chrbtová plutva je vysoká asi 1,8 m, u samcov vyššia a vzpriamenejšia ako u samíc.
Veľkí samci kosatky sú veľmi výrazní a len ťažko si ich možno popliesť s nejakým iným morským tvorom. V teplejších vodách je možné pomýliť si samice a mláďata videné z väčšej vzdialenosti s rôznymi inými druhmi ako kosatka čierna (Pseudorca crassidens) alebo plieskavica šedá (Grampus griseus).
Väčšina historických údajov o kosatkách bola získaná z dlhoročných skúseností obyvateľov pobrežia Britskej Kolumbie a Washingtonu a pozorovaním zajatých veľrýb. Komplexnosť štúdií a zaznamenaná zložitá spoločenská štruktúra skupín v populácii nasvedčuje tomu, že informácie sú detailné a presné; aj keď premenlivé skupiny a skupiny v iných oceánoch môžu mať celkom odlišné vlastnosti. Samice prvýkrát otehotnejú vo veku 15 rokov. Od tej doby prechádzajú periódami polyestrických cyklov s necyklickými obdobiami dlhými tri, resp. šesť mesiacov. Dĺžka tehotenstva je 15 až 18 mesiacov. Matky rodia jedno mláďa približne každých päť rokov. V analyzovaných stabilných skupinách nastáva pôrod v ktoromkoľvek ročnom období, k najobľúbenejším mesiacom ale patria zimné. Úmrtnosť novonarodených mláďat je veľmi vysoká -- podľa jedného prieskumu takmer polovica mláďat nedosiahne veku šesť mesiacov. Mláďatá vyžadujú dvojročnú starostlivosť, pevnú potravu však prijímajú už vo veku dvanásť mesiacov. Matky ich kŕmia až do veku 40 mesiacov, čo znamená, že v priebehu života vychovajú 5 mláďat. Samice sa obvykle dožívajú 50 rokov, vo výnimočných prípadoch však môžu dosiahnuť 80 až 90 rokov. Samci začínajú byť sexuálne aktívni vo veku 15 rokov a priemerne sa dožívajú 30, výnimočne až 50 rokov.
[upraviť] Rozšírenie
Kosatka je na svete druhým najrozšírenejším cicavcom, hneď po človeku. Možno ju nájsť vo všetkých oceánoch a vo väčšine morí, vrátane - pre veľryby netypického - Stredozemného mora a Arabského mora. Uprednostňujú ale nižšie teploty a polárne regióny. Občas sa síce potápajú do veľkých hĺbok, všeobecne dávajú ale prednosť pobrežným oblastiam pred pelagiálnym prostredím.
Kosatky sú relatívne veľmi početné v oblasti severovýchodného Pacifiku, kde Kanada prechádza do Aljašky, pri pobreží Islandu a pri pobreží severného Nórska. Pravidelne sú pozorované vo vodách Antarktídy pri polárnom ľadovci a má sa za to, že sa vydávajú pod ľadový príkrov a prežívajú dýchajúc vo vzduchových bublinách podobne ako beluha. Naproti tomu v Arktíde sú kosatky v zime, keď nenavštevujú polárny ľadovec, vídané len zriedka. Tieto vody prebúdzajú ich záujem iba v lete.
Informácie z oblastí vzdialenejších od pobrežia a z tropických vôd sú viac menej strohé. Dlhodobé, aj keď nie časté pozorovania naznačujú, že kosatky môžu prežiť v takmer všetkých teplotných pásmach. Neexistuje žiadny odhad celkovej svetovej populácie. Lokálne odhady sú 70-80 000 v Antarktíde, 8 000 v tropických vodách Tichého oceánu (napriek tomu, že tropickým vodám nedávajú kosatky prednosť, rozloha tejto oblasti 19 miliónov kilometrov štvorcových znamená, že tam musia byť tisíce veľrýb), až 2 000 pri Japonsku, 1 500 v chladnejšom severovýchodnom Pacifiku a 1 500 pri Nórsku. Keď pridáme veľmi hrubé odhady nesledovaných území, celková populácia môže byť asi 100 000 jedincov.
[upraviť] Spoločenské vzťahy
Kosatky majú zložitý systém spoločenských skupín. Základnou skupinou je materská línia, skladajúca sa z jednej samice (matky rodu) a jej potomkov. Synovia a dcéry matky rodu vytvárajú časť tejto línie rovnako ako synovia a dcéry ich dcér (synovia a dcéry ich synov sa pripájajú k materskej línii svojich matiek) a vytvárajú tak rodinný strom. Keďže samice môžu žiť až 90 rokov, nie je neobvyklý život štyroch alebo dokonca piatich generácií v jednej línii. Skupiny založené na materských líniách sú veľmi stabilné počas mnohých rokov. Jednotlivci sa oddeľujú od týchto svojich skupín iba na niekoľko hodín za účelom spárenia sa alebo zháňania potravy. Nebolo zaznamenané žiadne trvalé oddelenie jedinca z jeho materskej línie. Priemerná veľkosť materskej línie zaznamenaná v severovýchodnom Pacifiku bola 9 zvierat.
Materské línie majú tendenciu združovať sa s niekoľkými inými materskými líniami, s ktorými vytvárajú stádo skladajúce sa v priemere z 18 zvierat. Členovia stáda zdieľajú rovnaký dialekt (pozri nasledujúci odsek o piesňach) a skladajú sa z blízko príbuzných častí materských línií. Na rozdiel od materských línií sa stáda za účelom zháňania potravy v priebehu dní alebo týždňov rozpadajú a zase spájajú. Najväčšie zaznamenané stádo malo 49 zvierat.
Ďalšou úrovňou skupiny je klan. Klan sa skladá zo stád, ktoré majú podobný dialekt. Príbuzenstvo medzi stádami sa opäť javí ako genealogické, väčšinou obsahujú časti rodín so spoločným predkom na materskej strane. Rôzne klany môžu zaberať rovnaké geografické územie a preto bolo často zaznamenané, že stáda z rôznych klanov cestujú spoločne. Vo chvíli, keď sa miestne stáda združujú do klanu sa pred premiešaním jednotlivci vítajú sformovaním dvoch paralelných línií.
Konečné štádium združovania, aj keď skôr náhodné a ľuďmi zavedené, na rozdiel od predchádzajúcich prirodzených skupín, sa nazýva komunita a je veľmi nejasne definovaná ako skupina klanov, u ktorých bolo pozorované pravidelné miešanie sa. Komunity sa nevytvárajú na základe zreteľných rodinných alebo vokálnych väzieb.
V severovýchodnom Pacifiku boli identifikované tieto tri komunity:
Je treba poznamenať, že táto hierarchia je platná iba pre miestne skupiny. Dočasné, cicavcov loviace skupiny sú zvyčajne menšie, pretože aj keď sú tiež založené na materských líniách, samci sú omnoho viac ochotní rozdeliť sa a žiť samostatným životom. Dočasné skupiny sú aj napriek tomu spojené voľnejšou väzbou založenou na ich dialekte.
Denná aktivita kosatiek je zvyčajne rozdelená do štyroch aktivít – lov, cestovanie, odpočinok a spoločenský život. Vo vzájomnom kontakte prejavujú kosatky veľkú mieru entuziazmu, predvádzajú širokú škálu dvíhania sa a výskokov nad vodu, pozorovacích skokov, úderov chvosta do vody a státie na hlave. Vo všetkých samčích skupinách sa jednotliví členovia často dotýkajú stoporenými penismi. Nie je známe, či sú tieto dotyky časťou hry alebo vyjadrením dominancie.
[upraviť] Potrava
Zoznam druhov, ktorými sa kosatky živia, je extrémne široký. Jednotlivé populácie prejavujú tendencie ku špecializácii na určitý typ potravy a ignorujú ostatné možné druhy koristi. Napríklad určité časti populácie v Nórsku a Grónsku sa špecializujú na slede a sledujú každý rok ich jesennú migračnú cestu k nórskemu pobrežiu. Iné populácie v oblasti lovia tulene. Kosatky sú jedinými cicavcami s takou potravnou rôznorodosťou medzi jednotlivcami žijúcimi na rovnakom území.
Kosatka je jediným členom radu veľrýb pravidelne sa živiacim inými veľrybami. Pozorovaním bolo zrátaných 22 druhov, ktoré kosatky lovia; jednak skúmaním obsahu žalúdka, pozorovaním zranení na telách iných veľrýb či priamym pozorovaním ich lovu. Stáda kosatiek často dostanú omnoho väčšie veľryby také ako sú vráskavec myšok, vráskavec malý, vráskavec sejval, vráskavec sivý, alebo dokonca mláďatá vráskavca obrovského. Skupina kosatiek premôže mladého vráskavca obrovského tým, že ho spolu s jeho matkou prenasledujú až ich unavia. Alebo sa kosatky rozhodnú oddeliť pár a obklopiť mladú veľrybu, poprípade zabrániť je v návrate na povrch mora a v nadýchnutí. Len čo sa veľryba utopí, kosatkám už nič nebráni nasýtiť sa jej mäsom.
Taktiež bol zaznamenaný jeden prípad pravdepodobného kanibalizmu kosatiek. V štúdii V. I. Shevenka z teplých oblastí južného Pacifiku v roku 1975 je zaznamenaný prípad dvoch samcov kosatky, ktorých žalúdok obsahoval zvyšky inej kosatky. Z 30 zajatých a preskúmaných kosatiek mali pri tomto pozorovaní 11 z nich prázdne žalúdky -- neobvyklé veľké percento, ktoré naznačuje, že kosatky boli prinútené ku kanibalizmu nedostatkom potravy.
Vo väčšine prípadov sa kosatky živia tridsiatimi druhmi rýb, väčšinou lososmi, sleďmi, tuniakmi, lososmi chinook (Oncorhynchus tshawytscha) a lososmi kisuč (Oncorhynchus kisutch). Žraloky obrovské (Rhincodon typus), žraloky dlhoplutvé, a príležitostne dokonca žraloky biele lovia pre ich výživovo hodnotnú pečeň. Tiež existuje domnienka, že týchto žralokov odstraňujú ako potravnú konkurenciu. Polárne populácie lovia aj iné morské cicavce, vrátane väčšiny druhov tuleňov a uškatcov. Menej často sa stávajú obeťou tiež mrože a vydry morské. Korisťou sa stáva aj sedem druhov vtákov, vrátane všetkých druhov tučniakov a morských vtákov ako kormoránov. Hlavonožce, ako napríklad chobotnice a široké spektrum kalmárov, sú taktiež ich cieľom.
Pri zabíjaní sú kosatky veľmi vynaliezavé a hravé. Občas si medzi sebou pohadzujú tulene, čím ich omráčia a zabijú. Zatiaľ čo lososy sú obvykle lovené jednotlivcom alebo malou skupinkou, slede sú často chytané technikou kolotočového kŕmenia. To znamená, že kosatka nadženie slede do tesnej gule vypúšťaním výbuchov bublín alebo šľahmi svojich bočných plutiev. Potom zasiahne guľu plným úderom svojho chvosta, čím omráči alebo usmrtí 10-15 sleďov a okamžite ich skonzumuje. Technika kolotočového kŕmenia bola potvrdená iba v nórskej populácií kosatiek a u niektorých oceánskych druhov delfínov. Uškatce zabíjajú údermi hlavou alebo tým, že ich zasiahnu a omráčia úderom chvosta.
V rôznych populáciách na svete možno nájsť viac špecializovaných techník lovu. V Patagónii sa kosatky živia mláďatami uškatcov Otaria byronia a nosáčov (Mirounga sp.), naháňajú ich na pláže, často aj za cenu vlastného dočasného uviaznutia. Kosatky predvádzajú pozorovacie skoky a lokalizujú tak tulene, ktoré odpočívajú na ľadových kryhách. Potom vytvoria vlnu, ktorá sa prevalí cez kryhu a prinúti tulene skočiť do vody, kde na nich čaká druhá kosatka.
V priemere kosatka zožerie 60 kg potravy denne. Vďaka ohromnej rozmanitosti potravy a tomu, že nemajú žiadnych iných nepriateľov okrem človeka, možno povedať, že kosatka je takmer na vrchole potravinového reťazca.
[upraviť] Spev
Podobne ako iní delfíny sú kosatky veľmi spevavé zvieratá. Vydávajú rôzne druhy cvakania a pískania na komunikáciu a echolokáciu. Typy vytváraných zvukov sa veľmi odlišujú v závislosti na momentálnej aktivite. Počas odpočinku sú podľa očakávania omnoho tichšie, vydávajú iba náhodné volania veľmi sa odlišujúce od tých, ktoré je možné počuť, keď sa zapájajú do aktívnejšej činnosti.
Stále stáda kosatiek majú väčšie sklony ku spevu ako nestále skupiny. Vedci sa domnievajú, že pre to existujú dva hlavné dôvody: Prvý, usadené kosatky zostávajú v rovnakých sociálnych skupinách omnoho dlhšie, takže vytvoria omnoho komplikovanejšie sociálne vzťahy, ktoré sa odrážajú v častejšej komunikácii. Nezávislé kosatky spolu zostávajú iba chvíľu (zvyčajná perióda sú hodiny alebo dni) a preto komunikujú menej.
Druhým dôvodom je, že kosatky v nestálych skupinách sa živia morskými cicavcami omnoho častejšie ako kosatky žijúce v stálych stádach, ktoré sa živia predovšetkým rybami. Kosatky loviace cicavce musia byť prirodzene omnoho tichšie, aby zmenšili pravdepodobnosť odhalenia. Z tohto dôvodu väčšinou používa loviaca kosatka pre echolokáciu iba jednoduché cvaknutie (nazývané šifrované cvaknutie) oproti dlhému reťazcu cvaknutí pozorovanému u iných druhov.
Stále stáda používajú miestne dialekty. Každé stádo má svoje piesne alebo série jednotlivých písknutí a cvaknutí, ktoré stále opakuje. Zdá sa, že každý člen stáda pozná všetky jeho piesne, takže je nemožné po hlase identifikovať jediné zviera, iba dialektickú skupinu. Jedna pieseň môže byť známa iba jednej skupine alebo je zdieľaná medzi niekoľkými skupinami. Stupeň podobnosti piesní medzi dvoma skupinami sa všeobecne javí byť funkciou ich genealogickej blízkosti skôr ako geografickej. Dve skupiny s rovnakými predkami, ale rozrastajúce sa do veľkých vzdialeností majú veľmi podobné piesne. Predpokladá sa, že piesne prechádzajú z matky na dieťa počas obdobia kojenia.
[upraviť] Kosatky v histórii
Aj keď boli vedecky popísané ako druh až v roku 1758, kosatky sú ľuďom známe už od praveku. Púštna kultúra Nazca vytvorila na planine Nazca, predstavujúcu kosatku niekedy medzi rokmi 200 pred Kr. a 600 po Kr.
Prvý popis kosatky je v Prírodopise Plínia Staršieho (napísaný asi 50 pred Kr.). Navodil v ňom dojem nepremožiteľnosti všetko konzumujúcej kosatky. Keď Plínius na vlastné oči videl zmasakrovanie veľryby uviaznutej v prístave blízko Ríma, napísal: Sú to nepriatelia [ostatných veľrýb], ... do ktorých narážajú a prerážajú ich ako baranidlá vojnových lodí. O ich vzhľade nezanechal žiaden bližší popis, videl iba obrovskú masu krutých tiel so zubami.
Pôvodní obyvatelia v severozápadnom Pacifiku ako napríklad kmene Tlingit, Haida, a Tsimshian pripisujú kosatke význačné miesto v ich náboženstve a umení.
[upraviť] Kosatka a moderný človek
[upraviť] Lov
Po tom, čo boli počty väčších druhov veľrýb príliš zredukované sa aj kosatky stali v polovici 20. storočia predmetom komerčného lovu. Komerčný lov kosatiek bol náhle prerušený v roku 1981, keď vstúpilo do platnosti moratórium na všetok lov veľrýb. Napriek tomu že z taxonomického hľadiska je kosatka skôr delfín ako veľryba, je dosť veľká na to, aby sa ocitla pod dohľadom Mezinárodnej veľrybárskej komisie (International Whaling Commission).
Najväčším lovcom kosatiek bolo Nórsko, ktoré lovilo v rozmedzí rokov 1938 až 1981 priemerne 56 zvierat ročne. Japonsko spotrebovalo od roku 1946 do roku 1981 priemerne 43 zvierat. (Údaje z vojnového obdobia nie sú k dispozícii alebo sú oveľa menšie). Sovietsky zväz každoročne ulovil v Antarktíde niekoľko málo zvierat s extrémnou výnimkou sezóny v roku 1980, keď ich ulovil 916.
Dnes nevykazuje žiadna krajina významný lov. Japonci obvykle dostanú niekoľko jedincov každý rok ako súčasť ich kontroverzného programu vedeckého výskumu. Podobne nízku úroveň stáleho rybolovu udržiavajú Indonézia a Grónsko. Rovnako ako sú lovené pre mäso, sú kosatky zabíjané aj preto, že konkurujú rybárom. V 50-tych rokoch 20. storočia letectvo Spojených štátov na žiadosť islandskej vlády použilo bomby a ostreľovačov na vybitie kosatiek v islandských vodách, pretože konkurovali ľuďom pri love rýb. Operácia bola chápaná ako veľký úspech rybárov a islandskej vlády. Napriek tomu mnoho ľudí nebolo presvedčených o tom, že kosatky sú zodpovedné za pokles rybích stavov -- vinu pripisovali nadmernému lovu zo strany ľudí. Táto diskusia viedla k obnoveniu výskumu stavov rýb v Severnom Atlantiku, ktorý doposiaľ nedal za pravdu ani jednej strane tohto sporu.
Kosatka sa tiež zabíja len zo strachu z jej povesti. Doposiaľ nebol žiaden človek v prírode úmyselne napadnutý kosatkou (vyskytlo sa síce jedno napadnutie surfera, ktorého si kosatka asi poplietla s tuleňom, ale po odhalení svojho omylu postihnutého bez vážnejšieho zranenia pustila). Námorníci na Aljaške aj tak príležitostne strieľajú po zvieratách z obavy o svoje životy. Strach sa v posledných rokoch podarilo dosť rozptýliť, vďaka lepším informáciám o tomto druhu vrátane predstavení kosatiek v morských akváriách a iných atrakciách.
[upraviť] Útok na lode
Isté riziko môžu kosatky predstavovať pre malé jachty, ktoré by si mohli spliesť s niektorou z veľrýb, ktorými sa živia (najmä v noci a ak je jachta natretá rovnakou farbou, akú má koža beluhy morskej), aj keď sa jedná o ojedinelý jav. Pre ľahké drevené jachty to však môže mať katastrofálne následky, lebo môžu byť vážne poškodené hneď prvým útokom a začnú sa potápať skôr, než kosatky zistia svoj omyl.
Najznámejším prípadom "úspešného" útoku kosatky na loď je potopenie jachty Lucette (19 ton, dĺžka 50 metrov) skoro ráno 15. júna 1972, 200 námorných míľ západne od Galapág. Na loď zaútočilo asi dvadsaťčlenné stádo. Aj keď hneď potom, čo zistili svoj omyl, útok skončili, bolo už neskoro. Jeden z celkovo troch útokov bol vedený proti olovenému provu lode, ktorý samozrejme vydržal (jeden člen posádky uvidel kosatku s ťažkým poranením hlavy, čo bol asi následok tohto útoku), ale drevená obšívka lode tvorená štvorcentimetrovými borovicovými doskami nevydržala. Loď sa potopila v priebehu 5 minút, ale posádka ju ešte stihla opustiť v záchranných člnoch a po 38 dňoch ju zachránila japonská rybárska loď Toka Maru II asi 400 míľ severo-severozápadne od miesta stroskotania.
[upraviť] Zajatie
Inteligencia kosatiek, schopnosť tréningu, dobrá povesť, hravosť v zajatí a ich majestátna veľkosť spravila predstavenia s nimi veľmi populárne. Prvé zajatie kosatky a jej predstavenie sa uskutočnilo vo Vancouveri v roku 1964. Počas 15 rokov bolo sa na tento účel odchytilo z Tichého oceánu asi šesťdesiat alebo sedemdesiat jedincov. Na konci 70-tych rokov 20. storočia a v prvej polovici 80-tych rokov sa kosatky obvykle chytali v islandských vodách (50 za 5 rokov do roku 1985). Od tej doby začali byť kosatky úspešne odchovávane v zajatí a odchyt v prírode sa vyskytuje ojedinelo. U kosatiek v zajatí sa môžu vyvinúť patologické zmeny ako zrútenie chrbtovej plutvy, ktoré postihuje asi 60-90% chovaných samcov.
V zajatí boli zaznamenané prípady kosatiek napadajúcich ľudí. V roku 1991 zabila skupina kosatiek vo vodnom parku Sealand of Victoria (kde nebolo zamestnancom dovolené vstupovať do vody ku kosatkám) trénerku Keltie Byrne. Zvieratá asi nevedeli, že človek nevydrží dlho pod vodou. V roku 1999 jedna z týchto kosatiek údajne zabila turistu, ktorý sa v noci vkradol do bazénu. (Uvažuje sa však tiež, že turista mohol byť obeťou podchladenia). Na konci júla 2004 kosatka počas predstavenia parku SeaWorld v Texase strčila svojho trénera, ktorý sa o ňu staral už 10 rokov, pod vodu a tlačila ho proti okraju nádrže; trénera sa podarilo zachrániť z dosahu zvieraťa až po niekoľkých minútach.
Jeden z najznámejších prípadov agresie kosatky sa odohral v auguste 1989, keď počas predstavenia jedna samica, Kandu V (ktorá sa do tej doby pokladala za dominantnú samicu) udrela inú, Corky II, ktorá bola dovezená z Marineworldu v Kalifornii asi mesiac pred incidentom. Podľa svedectva počulo celé publikum hlasný mľaskavý zvuk. Aj keď sa tréneri najprv snažili pokračovať v predstavení, ukázalo sa, že Kandu V utrpela zranenie tepny blízko svojich čeľustí, z ktorého sa začala valiť krv. Predstavenie ukončili a po 45 minútach krvácania zomrela. Odporcovia týchto predstavení chápali takéto incidenty ako potvrdenie svojej kritiky.
SeaWorld pokračoval v praxi chovania kosatiek odchytených v prírode a stal sa terčom kritiky nadácie na ochranu zvierat v prirodzenom prostredí Born Free Foundation, predovšetkým kvôli pretrvávajúcemu zajatiu kosatky Corky, ktorú sa nadácia snaží vrátiť k jej rodine do stáda A5 v Britskej Kolumbii v Kanade .
[upraviť] Film a kultúra
Na konci 70. rokov 20. storočia hrali kosatky vo fiktívnych príbehoch úlohu hltavých predátorov. Najextrémnejším príkladom je film Orca, ktorý sa stretol iba so slabým záujmom verejnosti a ktorý rozpráva príbeh kosatky vydávajúcej sa na cestu zúrivej pomsty po tom, čo jej druha zabili ľudia (ide o zrejmý pokus kopírovať úspech filmu Čeľuste).
Pokračujúci výskum zvieraťa a jeho popularita v akváriách priniesli dramatické vylepšenie jeho obrazu na verejnosti. Teraz je kosatka chápaná predovšetkým ako rešpektovaný predátor, ktorý však pre ľudí predstavuje iba veľmi malú hrozbu, čo pripomína zmenu pohľadu na vlka.
Film Zachráňte Willyho (Free Willy!, 1993) sa zameral na otázku oslobodenia kosatiek v zajatí. Kosatka hrajúca vo filme, Keiko, bola pôvodne odchytená vo vodách Islandu. Po príprave na návrat do voľnej prírody v akváriu v Newporte v Oregone (Oregon Coast Aquarium) ju premiestnili do severných vôd, jej pôvodného životného priestoru, napriek tomu neprestala byť závislá na ľuďoch až do svojej smrti v decembri 2003.
[upraviť] Ohrozenie životného prostredia
Ropná škvrna z tankera Exxon Valdez mala určitý nepriaznivý efekt na aljašskú populáciu. Jedno stádo škvrna zachytila a aj keď jeho členovia ihneď plávali do čistých vôd, jedenásť z nich (asi polovica) zomrelo v nasledujúcich dňoch a týždňoch. Škvrna dlhodobo znížila množstvo dostupnej potravy (lososy) a bola preto zodpovedná za zníženie lokálnej populácie. V decembri 2004 vedci z North Gulf Oceanic Society publikovali správu, že stádo zvané AT1 sa zmenšilo na sedem členov, pretože sa v ňom kvôli škvrne úplne zastavilo rozmnožovanie. Predpokladá sa, že populácia úplne vymrie (tlačová správa (po anglicky)).
Podobne ako iné zvieratá na vysokých úrovniach potravinového reťazca sú kosatky citlivé na otravu nahromadením polychlórovaných bifenylov (PCB) vo telách. Vyšetrenie zvierat pri washingtonskom pobreží viedlo k zisteniu, že úroveň PCB v telách týchto kosatiek je vyššia než u tuleňa obyčajného v Európe, u ktorého však už boli zaznamenané známky chorôb zapríčinených touto chemikáliou. U kosatiek naproti tomu žiadne známky choroby zaznamenané neboli. Ak to u nich povedie k nejakým následkom, je najpravdepodobnejšia znížená schopnosť rozmnožovania.
Iný druh nebezpečenstva od ľudí, ktorému musia kosatky čeliť je spôsobený rozsiahlym pozorovaním veľrýb. Niektoré prieskumy v ňom vidia príčinu zmien v ich chovaní. Silný hluk lodí spôsobuje u niektorých stád kosatiek zmeny frekvencií ich piesní a volaní.

Summary: Kosatka dravá (Orcinus orca), v angličtine známa ako killer whale čiže veľryba zabijak, je najväčším členom čeľade delfínovité. Ide o druhého najrozšírenejšieho cicavca na zemi (po človeku), možno ju nájsť vo všetkých svetových oceánoch. Je všestranným dravcom, požiera ryby, korytnačky, vtákov, tulene, žraloky a tiež iné malé a mladé veľryby. To stavia kosatku na vrchol morského potravinového reťazca. Názov "veľryba zabijak" odráža jej povesť veľkolepého a obávaného morského cicavca ako bola opísaná už v Prírodopise Plínia Staršieho. Dnes už vieme, že kosatka nie je ani veľryba (iba v najširšom zmysle, čiže príslušník radu Cetacea), ani nebezpečná pre človeka; vo voľnej prírode nebol nikdy zaznamenaný žiadny nevyprovokovaný útok kosatky na človeka, výnimočne sa však vyskytli prípady, keď zajatá kosatka napadla obsluhu morského parku.


[upraviť] Životopis
Marián Hossa sa narodil 12. januára 1979 v Starej Ľubovni. Jeho otec je František Hossa, bývalý tréner slovenskej hokejovej reprezentácie a mladší brat Marcel Hossa, ktorý v súčasnosti pôsobí v lotyšskom hokejovom klube Dinamo Riga. Ukončil Stredné odborné učiliste železničné v Trenčíne .
[upraviť] Hokejová kariéra
[upraviť] Začiatky
S hokejom začínal ako päťročný v Dukle Trenčín . V Dukle hrával počas celej dorasteneckej a juniorskej kariéry. Najskôr začínal na poste centra, no potom ho vtedajší tréner Jaroslav Walter postavil na pravé krídlo . Juniori Dukly získali v tomto období titul majstra Slovenska .
[upraviť] Slovenská extraliga
V seniorskej extralige debutoval ako 17-ročný. V prvej sezóne 1996/97 strelil v základnej časti 30 gólov, zaznamenal 24 asistencií a 44 plusových bodov, čím významnou mierou prispel k zisku majstrovského titulu .
Za Duklu hral aj v neskoršom období, niekoľko zápasov na začiatku sezóny 2001/02, nakoľko čakal na podpis nového kontraktu s Ottawou a taktiež v ročníku 2004/05, keď bola NHL na celý rok prerušená kvôli lockoutu. Za Trenčín vtedy odohral 25 zápasov, jeho spoluhráčmi boli aj Marián Gáborík a Pavol Demitra a časť sezóny hosťoval v tíme nováčika švédskej Elitserien Mora IK, kde hral aj jeho brat Marcel .
[upraviť] NHL
[upraviť] Ottawa Senators
V roku 1997 bol draftovaný v úvodnom drafte NHL tímom Ottawa Senators v prvom kole ako 12. v celkovom poradí. Zauímavosť v drafte je porovnanie s rokom narodenia: 12.1.1979 - 1. kolo, 12. poradie rok draftu 1997. Už v najbližšej sezóne odišiel do zámoria, v prípravných zápasoch síce sa gólovo presadil, počas úvodných 7 stretnutí v NHL však zaznamenal len jednu asistenciu a bol poslaný do farmárskeho klubu Portland Winter Hawks (WHL), kde pomohol získať Memorial Cup . V nasledujúcej sezóne sa stal stabilným hráčom základného kádra Ottawy a stal sa jedným z najlepších hráčov mužstva . Na začiatku sezóny sa musel zotaviť po zranení kolena, nakoniec odohral 60 zápasov, väčšinu v checking line . Na konci sezóny 1999-00 bol so 29 gólmi strelckým lídrom klubu.
V sezóne 2000-01 s klubom uzaverel novú zmluvu, s ročným príjmom 650�000 dolárov . Počas tejto sezóny prekonal 30-gólovú hranicu a stanvil klubový rekord pre počet asistencií v jednom zápase (5).
V základnej časti sezóny 2002/03 dokázal streliť 45 gólov, čím prekonal klubový rekord ruského hokejistu Alexeja Jašina , zároveň bol tretím najlepším strelcom NHL . V tejto sezóne (10. marca 2002) strelil v zápase proti Phoenixu jubilejný 100. gól v NHL . V poslednej sezóne, ktorú odohral za Ottawu (2003/04) bol s 36 gólmi najlepším strelcom mužstva v základnej časti a celkovo dosiahol 82 kanadských bodov, čo bol najlepší výsledok v tíme. Najúspešnejším strelcom bol aj v play-off tejto sezóny .
[upraviť] Atlanta Thrashers
Marián Hossa bol jedným z mála hokejistov, ktorým sa po uzavretí novej kolektívnej dohody medzi hráčmi a majiteľmi klubov NHL po ročnom lockoute, plat neznížil, ale naopak zvýšil. Po dlhých rokovaniach 23. augusta 2005, posledný deň pred vypršaním termínu, jeho klub Ottawa Senators súhlasil s podpisom zmluvy na tri roky za 18 miliónov dolárov . Na sezónu 2005/06 mal tak zaručený príjem 5 mil. USD, čím sa stal najlepšie plateným slovenským hokejistom v NHL. Už o niekoľko hodín po podpise ho však prekvapujúco vymenili do Atlanty Thrashers za Danyho Heatleyho s trojročným platom 13,5 milióna dolárov . Po siedmich sezónach v Ottawe, počas ktorých sa Hossa stal jedným z jej najdôležitejších hráčov, tak zmenil svoje pôsobisko. Práve výmena medzi týmito dvoma hokejistami patrí medzi najväčšie v histórií NHL, vtedajší kapitán Ottawy Daniel Alfredsson opísal oboch hokejistov ako rozdielnych, ale produktívnych hráčov .
Hossa odohral svoj prvý zápas za Thrashers 22. septembra 2005, bol to prípravný zápas v ktorom Atlanta podľahla Floride Panthers 3:4 . V prvej sezóne v Atlante si Hossa so ziskom 92 bodov vytvoril svoje bodové maximum. Atlante však playoff aj kvôli zraneniu brankárskej jednotky Kariho Lehtonena ušlo o dva body . V nasledujúcej dosiahol ako prvý hráč Thrashers v histórií 100 bodov za sezónu a zároveň sa stal prvým Slovákom, ktorému sa to podarilo v ére samostatného Slovenska. V rebríčku produktivity celej NHL skončil šiesty. V 1. kole play-off sa stretol so svojím bratom Marcelom z New Yorku Rangers , Atlanta bola vyradená hladko 0:4 na zápasy .
Po sezóne bol nominovaný aj na rôzne ocenenia v NHL. V hlasovaní o Hart Trophy získal 10. miesto .
[upraviť] Pittsburg Penguins
Mariánovi Hossovi na konci sezóny 2007/08 končila zmluva. Ku koncu februára bolo jasné, že sa s Atlantou na novom kontrakte nedohodne a tak ho čakal prestup iného klubu . Záujem prejavili viaceré kluby NHL (ako San José Sharks, Detroit Red Wings a Montreal Canadiens ). Nakoniec ale v posledný možný termín pred koncom prestupového obdobia bol spolu s krídelníkom Pascalom Dupuisom vymenený Pittsburghu za Colbyho Armstronga, Erika Christensena, Angela Esposita a právo výberu v prvom kole draftu. Hossa mal popri mladíkoch Sidneym Crosbym a Jevgenijovi Malkinovi pomôcť tučniakom v play off . 28. februára debutoval za Penguins v zápase proti Bruins. Po približne 10 minútach si ale po zrážke s Glenom Murrayom zranil koleno a zápas nedohral .
V prvom kole play-off prispel k vyradeniu svojho bývalého klubu, Ottawy. V zápasoch nastupoval v útoku s Crosbym a v sérii zaznamenal celkovo 5 bodov . 4. mája 2008 v zápase proti New Yorku Rangers rozhodol o postupe Pittsburghu do finále Východnej konferencie, keď strelil dva góly vrátane víťazného v predĺžení (Pittsburgh vyhral 3:2, na zápasy 4:1) .
Vo finále Východnej konferencie Pittsburgh porazil Philadelphiu Flyers 4:1 na zápasy, Hossa zaznamenal v rozhodujúcom zápase gól a tri asistencie a bol vyhlásený za druhú hviezdu stretnutia. Stal sa deviatym Slovákom, ktorý sa prebojoval do finále Stanley Cupu (prvý Stan Mikita mal kanadské občianstvo) . Vo finále Stanley Cupu sa Pittsburgh stretol s Detroitom Red Wings, no napokon prehral na zápasy 2:4. Hossa skončil v playoff v kanadskom bodovaní na treťom mieste, keď spolu strelil 12 gólov a pripísal si 14 asistencií .
Aj napriek neúspechu vo finále je prestup Hossu do Pittsburghu označovaný ako jeden z najlepších počas sezóny a za jednu z najkvalitnejších posíl pred playoff .
[upraviť] Detroit Red Wings
Po sezóne 2007/08 sa stal voľným hráčom a 2. júla 2008 podpísal ročný kontrakt s Detroitom Red Wings na 7,4 miliónov dolárov . Hossa v drese Red Wings nosí číslo 81, pretože číslo 18 v Detroite patrí dlhoročnému hráčovi Red Wings Kirkovi Maltbymu . 18. októbra 2008 strelil v zápase proti New York Rangers svoj 300. gól v NHL, ktorý bol zároveň jeho prvý gól v drese Detroitu . V ročníku 2008-09 sa opäť zopakovalo rovnaké zloženie finále Stanley Cupu, tentokrát však Hossa hral v drese Red Wings práve proti Penguins. . Po sedemzápsovej sérií sa víťazom Stanley Cupu stal však Pittsburgh.
[upraviť] Chicago Blackhawks
1. júla 2009 sa ako voľný hráč stal hráčom klubu Chicago Blackhawks, s ktorým podpísal 12-ročnú zmluvu. Na začiatku sezóny sa podrobil operácií ramena a vynechal tak začiatok sezóny. Za Blackhawks debutoval 25. novembra 2009 v zápase proti San José Sharks, v tomto zápase zároveň strelil dva góly.
[upraviť] Reprezentácia
[upraviť] Juniori
Marián Hossa reprezentoval Slovensko ako junior na Majstrovstvách sveta do 20 rokov v rokoch 1997 vo Švajčiarsku a v 1998 vo Fínsku .
[upraviť] Seniori
Jeho prvým seniorským turnajom boli Majstrovstvá sveta 1997 vo Fínsku, na ktoré ho nominoval tréner Jozef Golonka . Nastúpil vtedy ešte ako 18-ročný talent slovenského výberu . Hral aj na Majstrovstvách sveta 1999 v Nórsku. Odohral šesť stretnutí v ktorých strelil 5 gólov a na dve prihral, čím sa stal spolu so Žigmundom Pálffym najlepším strelcom Slovenska .
Celkovo Hossa za Slovensko nastúpil na majstrovstvách sveta v rokoch 1997, 1999, 2001, 2004, 2005, 2006, na Zimných olympijských hrách 2002 v Salt Lake City, 2006 v Turíne a Zimných olympijských hrách 2010 vo Vancouveri a na Svetovom pohári v roku 2004. Zaujímavosťou je, že ako jeden z mála špičkových slovenských hráčov v strednom veku zatiaľ nezískal medailu z majstrovstiev sveta . Spolu odohral za seniorskú reprezentáciu 72 zápasov v ktorých dal 33 gólov.
Na svetovom šampionáte v lotyšskej Rige pricestoval ako najväčšia hviezda a kapitán slovenského mužstva . V zápase s Kazachstanom sa po zákroku protihráča Alexeja Litvinenka zranil a v ďalších dôležitých stretnutiach proti Rusku a Švajčiarsku nemohol nastúpiť kvôli poškodeniu vnútorného väzu ľavého kolena . Na kľúčové stretnutie proti Švédsku nastúpil s menším zranením a mal významný podiel na výhre svojho mužstva 5:2, keď zaznamenal gól a dve asistencie . Po vypadnutí slovenského tímu vo štvrťfinále s Kanadou, kde prihral na jediný gól svojho mužstva (prehralo 1:4), bol vyhlásený za najlepšieho útočníka Slovenska na turnaji.
V roku 2007 ho po vypadnutí Atlanty v prvom kole play-off ho kontaktoval reprezentačný tréner Július Šupler. Po krátkom čase sa vyjadril ohľadom svojej účasti kladne, s tým, že sa na šampionát dostaví neskôr. Nehral tak v prvom zápase proti Nórsku (rovnako ako Pavol Demitra, s ktorým pricestoval) . Hral znovu v „trenčianskom“ útoku s Demitrom a Gáboríkom, strelil 2 góly a zaznamenal 4 asistencie. Mužstvo vypadlo so Švédskom vo štvrťfinále a obsadilo 6. miesto.
[upraviť] ZOH
Slovensko obsadilo na zimnej olympiáde v Turíne piate miesto. Po tom ako postúpilo zo základnej skupiny bez straty bodu, bolo vyradené v štvrťfinále Českom . Marián Hossa hral spoločne s Pavlom Demitrom a Mariánom Gáboríkom v prvom útoku, ktorý dal na olympiáde 10 gólov, čo je viac ako zvyšok mužstva dohromady . S 10 bodmi za 5 gólov a 5 prihrávok bol najproduktívnejším hráčom a najlepším strelcom Slovenska, zároveň tretím najproduktívnejším hráčom i tretím najlepším strelcom olympiády (oboje spolu s Danielom Alfredssonom). V +/- hodnotení sa umiestnil s 9 plusovými bodmi na druhom mieste zo všetkých účastníkov olympiády a spoločne s Mariánom Gáboríkom bol s 19 strelami najčastejšie strieľajúcim hráčom Slovenska.
Účasť Mariána Hossu na zimných olympijských hrách 2010 vo Vancouveri bola ohrozená vzhľadom na predchádzajúce zranenie. Napriek tomu nastúpil už v prvom zápase proti Česku v rámci takzvaného trenčianskeho útoku spolu s bratom Marcelom a Pavlom Demitrom. V druhom zápase Slovenska proti Rusku dal vyrovnávajúci gól na 1:1. Vo štvrťfinále zaznamenal 3 asistencie. Celkovo strelil 9 kanadských bodov, čím sa stal druhým najproduktívnejším hráčom na olympiáde.
[upraviť] Úspechy a ocenenia
[upraviť] Štatistiky
[upraviť] Klubová štatistika
[upraviť] Reprezentačná štatistika
(štatistické údaje v článku sú zo 31. marca 2010)

Summary: Marián Hossa (* 12. január 1979, Stará Ľubovňa) je slovenský reprezentant v ľadovom hokeji. V súčasnosti pôsobí v NHL v�klube Chicago Blackhawks na pozícii pravého krídla. Je považovaný za jedného z najlepších útočníkov NHL a taktiež za jedného z najrýchlejších korčuliarov tejto súťaže . Reprezentoval Slovensko na viacerých medzinárodných podujatiach, vrátane troch Zimných olympijských hier v Salt Lake City, Turíne a vo Vancouvri.


[upraviť] Život
Heinlein sa narodil v mestečku Butler v štáte Missouri, ale detstvo strávil v Kansas City v štáte Missouri. Jeho zážitky a zázemie z tohto obdobia ovplyvnili jeho neskoršie diela, hoci mnohokrát opustil tieto hodnoty a porušil spoločenské správanie v tvorbe aj v osobnom živote.
Po skončení strednej školy navštevoval Námornú akadémiu v Annapolise štát Maryland, ktorú absolvoval v roku 1929. Slúžil ako dôstojník v americkom námorníctve až do roku 1934, keď bol zo zdravotných dôvodov prepustený z armády (tuberkulóza). Počas dlhej hospitalizácie prehodnotil svoj život, čo neskôr zakomponoval do románu Stranger In a Strange Land (v češtine „Cizinec v cizí zemi“). Vojenská služba mala druhý najväčší vplyv na jeho tvorbu. Po celý život si ctil lojálnosť, vodcovstvo a iné hodnoty spojené s armádou.
Po svojom prepustení z armády niekoľko týždňov navštevoval kurzy matematiky a fyziky na Kalifornskej univerzite v Los Angeles, ktoré prerušil kvôli chorobe alebo kvôli ambíciám vstúpiť do politiky. Pracoval v rôznych zamestnaniach vrátane obchodu s nehnuteľnosťami a bane na striebro. Začiatkom 30. rokov bol Heinlein aktívny v socialistickom hnutí Uptona Sinclaira EPIC. Keď v roku 1934 Sinclaira nominovala Demokratická strana na miesto guvernéra Kalifornie, Heinlein aktívne pracoval v kampani za zvolenie (ktorá bola neuspešná). Heinlein sám kandidoval do kalifornského snemu a takisto neuspel (nanešťastie presne v tom období boli noviny plné aktivít Konrada Henleina v Sudetách). Po neúspechu v kampani Heinleinovi ostala iba malá penzia z armády, a tak sa vrhol na písanie, aby splatil svoje dlhy. V roku 1939 mu v Astounding Magazine vydali prvú poviedku „Life-Line“. Plánoval prestať s písaním hneď ako splatí hypotéku, ale chcel aj nové auto, výlet do New Yorku a niekoľko ďalších vecí. Povedal vtedy Johnovi Campbellovi, vydavateľovi Astounding, že plánuje skončiť. Uzavrel dohodu, že pošle pár poviedok, ktoré mal a skončí, keď ich Campbell odmietne. Po odmietnutí poviedok Heinlein skončil a začal sa zle cítiť. Začal byť nervózny, stratil chuť do jedla, schudol a trpel nespavosťou. Myslel si, že sa po tretíkrát prejavila tuberkulóza. Campbell sa čiastočne zaujímal o Heinleina, a keď sa dozvedel o jeho problémoch, povedal, že sa ešte raz pozrie na tie príbehy. Urobil tak a požiadal o malé úpravy. Keď Heinlein vykonal tie úpravy, hneď sa cítil lepšie.
Heinlein sa rýchlo stal známym ako hlavný predstaviteľ nového smeru v „spoločenskej“ vedeckej fantastike. Ako vôbec prvý začal vzájomne prepájať svoje poviedky a romány do konzistentného celku a vytvoril tak „históriu budúcnosti“ (tabuľku ktorej Campbell vydal v máji 1941). Neskôr tento spôsob použili mnohí ďalší autori.
Počas Druhej svetovej vojny slúžil v námorníctve ako letecký inžinier, kde naverboval mladého Isaaca Asimova a L. Sprague de Campa pre leteckú továreň námorníctva. Po skončení vojny začal prehodnocovať svoju kariéru. Bombardovanie miest Hirošima a Nagasaki a začiatok studenej vojny spôsobili, že začal písať na politické témy a chcel sa dostať na lepšie platený trh. Publikoval štyri významé články pre Saturday Evening Post, počnúc s „The Green Hills of Earth“ vo februári 1947, čo z neho urobilo prvého vedecko-fantastického spisovateľa, ktorému vydali články v prestížnom časopise. Bol autorom Destination Moon, filmu, pre ktorý napísal príbeh, scenár a vymyslel množstvo efektov, a ktorý získal Oskara za špeciálne efekty..
Heinleinove romány pre mládež boli možno to najdôležitejšie, čo kedy urobil. Vychovali vedecky a sociálne uvedomelých dospelých. Vo týchto románoch písal o aktuálnych problémoch, ale jeho Starship Troopers (v češtine „Hvězdná pěchota“) z roku 1959 bola označená Scribnerom ako príliš kontroverzná a celkom odmietnutá. Heinlein sa cítil oslobodený od obmedzení písania pre dospievajúcich, začal písať „svoje vlastné veci a po svojom“ a prišiel so sériou kníh, ktoré posúvali hranice vedeckej fantastiky vrátane Stranger In a Strange Land (1961) (v češtine „Cizinec v cizí zemi“), čo je jeho najznámejšie dielo a The Moon Is a Harsh Mistress (1966) (v češtine „Měsíc je drsná milenka“), ktoré mnohí označujú za jeho najlepší román.
Začiatkom 70. rokov sa Heinlein stal obeťou série chorôb spôsobených vyčerpávajúcou prácou. Desaťročie začal so životu nebezpečným zápalom podbrušnice, z ktorého sa dostal po viac ako dvoch rokoch. Ale len čo bol schopný písať, začal svoj technicky najnáročnejší román Time Enough for Love (1973). V polovici 70. rokov napísal dva dobre hodnotené články pre Encyclopédiu Britannicu (o Paulovi Diracovi a antihmote a o chemických procesoch v krvi). On a jeho žena Virginia prechodili celú krajinu aby zreorganizovali krvné banky v USA. V roku 1976 sa po tretíkrát zúčastnil ako čestný hosť na svetovom kongrese vedeckej fantastiky v Kansas City. Jeho zdravie sa však znova ozvalo a v roku 1978 mu ako jednému z prvých voperovali bypass. Bol pozvaný pred výbor amerického Senátu, aby predstavil svoje presvedčenie, že výdobytky kozmického výskumu možno využiť pre chorých a starých ľudí.
V 80. rokoch Heinlein ešte napísal päť románov, až napokon zomrel v spánku 8. mája 1988, keď triedil poznámky k šiestemu románu World As Myth.
Heinleinov obchodný život pokračoval aj v nasledujúcom desaťročí po jeho smrti: Niekoľko jeho diel bolo vydaných až po jeho smrti vrátene výberu listov, ktoré vydala jeho žena, Virginia, jeho kniha o praktickej politike napísaná v roku 1946, cestopis o jeho prvej ceste okolo sveta z roku 1954 a dva prepracované romány. V roku 2004 bol vydaný jeho prvý román For Us, The Living, ktorý odhalil, koľko svojej sociálnej a životnej filozofie mal počas dní svojej politickej kariéry. Jeho zápisky z roku 1958 sa do románovej podoby pokúša zostaviť Spider Robinson.
[upraviť] Práca
[upraviť] Obdobie 1939–1960 (začiatky)
Heinleinov prvý román bol For Us, The Living: A Comedy of Customs, napísaný v roku 1939, ale ďalších 64 rokov nevydaný, až kým sa kópia rukopisu neobjavila v garáži Michaela Huntera, ktorý bol ako študent poverený niečo napísať o Heinleinovi. Tento román je čosi viac ako prehliadka Heinleinových teórií o spoločnosti, je zaujímavý ako okno do jeho radikálnych myšlienok o človekovi ako spoločenskom zvierati, vrátene úvah o voľnej láske. Zdá sa, že Heinlein mal prinajmenšom v úmysle žiť podľa týchto ideálov, hoci aj v 30. rokoch, a mal mimomanželský vzťah so svojou neskoršou druhou manželkou Leslyn. (Bol aj prívržencom nudizmu; nudizmus a tajomstvá tela veľmi často rozoberá vo svojich dielach. Keď vrcholila studená vojna, vybudoval si atómový kryt pod svojim domom, taký aký je spomenutý v Farnham's Freehold.)
Po románe For Us, The Living, začal písať romány a poviedky zasadené do konzistentného celku histórie budúcnosti, doplnenú časovou osou s významnými politickými, kultúrnymi a technologickými zmenami. Veľká časť jeho práce v období od 1939 to 1961 bola zameraná na mládež. Niektoré z románov tohto typu sú Have Space Suit—Will Travel, Farmer in the Sky, a The Rolling Stones. Mnohé z nich boli vydané ako seriál pod inými názvami, napr., Farmer in the Sky bol vydaný ako seriál „Satellite Scout“ v skautskom Boy's Life. Existujú špekulácie, že jeho posadnutosť svojím súkromím bola aspoň sčasti dôsledkom zjavného rozporu medzi jeho nekonvenčným súkromným životom a jeho kariérou ako autora kníh pre mládež, ale v románe For Us, The Living explicitne vysvetľuje politickú dôležitosť, ktorú Henlein zásadne prikladal súkromiu.
Heinlein pôvodne napísal svoju prvú knihu pre mládež, Rocket Ship Galileo pre jedného veľkého vydavateľa, ktorý ho požiadal o knihu pre chlapcov. Vydavetľ ju však potom odmietol so slovami, že 'cesta na Mesiac je nezmysel'. Vzal rukopis k Scribnerovi, ktorý ho kúpil - a tým odštartoval každoročné predvianočné vydávanie Heinleinovej knihy. Táto dohoda trvala dvanásť rokov, kým vydavateľ (ktorý nenávidel sci-fi) neodmietol jeden rukopis, ktorý Heinlein potom zobral oproti cez ulicu a neskôr s ním získal Huga. Veľa čitateľov asi nechápe, že niektoré z Heinleinových čiastočne klišé nápadov, ako cesta na mesiac v Rocket Ship Galileo, boli v tom čase prekvapujúce a v podstate spoluvytvárali samotné klišé. Iný dobrý príklad z tohto obdobia je román The Puppet Masters (v češtine „Vládci loutek“), ktorý zavádza myšlienku mimozemšťanov, ktorý prevezmú kontrolu nad ľudským telom, ako v románe Invasion of the Body Snatchers.
Romány, ktoré napísal pre mladé publikum boli fascinujúcou zmesou mládežníckych tém a tém pre dospelých. Veľa problémov, ktoré podchytil vo svojich knihách, malo niečo spoločné s problémami dospievania. Jeho hlavný hrdinovia sú zväčša mimoriadne inteligentní teenageri, ktorí si hľadajú cestu do sveta dospelých, ktorý vidia okolo seba. Na povrchu sú to jednoduché príbehy plné dobrodružstva, hrdinských činov a vysporadúvania sa s hlúpimi učiteľmi a žiarlivými rovesníkmi.
Heinlein sa však voči svojim vydavateľom (a iným spisovateľom) otvorene vyjadroval, že mladí čitatelia sú oveľa sofistikovanejší a schopní zvládnuť komplexné a zložité témy ako si veľa ľudí uvedomovalo. Preto aj jeho mládežnícke príbehy mali taký stupeň zrelosti, ktorý ich robil čitateľnými aj pre dospelých. Napríklad jeho posledným „mládežníckym“ románom bol Starship Troopers (v češtine „Hvězdná pechota“), ktorý je pokladaný za jedno z jeho najkontroverznejších diel. Tento román bol napísaný ako odozva na jednostranné zastavenie nukleárnych skúšok. Aj v takej na prvý pohľad nevinnej knihe, akou je Red Planet, zobrazuje zopár veľmi podvratných tém, vrátane revolúcie mladých študentov, ktorej predlohou je americká revolúcia; jeho vydavateľ žiadal podstatné zmeny tém tejto knihy, najmä použitia zbraní dospievajúcimi či zmätenej sexuality postavy Marťana.
[upraviť] Obdobie 1961–1973 (vrchol tvorby)
Od roku 1961 (Stranger in a Strange Land) do roku 1973 (Time Enough for Love) Heinlein napísal svoje najcharakteristickejšie a dokonale vyvinuté romány. Jeho tvorba z tohto obdobia rozvinula pre neho najdôležitejšie témy ako individualizmus, boj za slobodu jednotlivca, fyzická a emocionálna láska. Jasný nesúlad medzi týmito románmi a predchádzajúcou tvorbou možno do určitej miery pripísať jeho vlastnému presvedčeniu, ktoré bolo pravdepodobne správne, že čitatelia a vydavatelia 50. rokov neboli ešte pripravení na niektoré jeho radikálnejšie myšlienky. Román Stranger in a Strange Land (v čestine „Cizinec v cizí zemi“) poslal vydavateľovi dlho potom, ako ho napísal, a témy voľnej lásky a radikálneho individualizmu sú nápadne zstúpené v jeho dlho nevydanom prvom románe For Us, the Living. Tvrdenie, že sa Charles Manson inšpiroval románom Stranger in a Strange Land, sa zdá byť mestkou rozprávkou: Hoci niektorí z Mansonových nasledovateľov knihu čítali, samotný Manson neskôr povedal, že on ju nečítal. Pravdou ale je, že iné osoby vytvorili kvázi-náboženskú organizáciu nazvanú Church Of All Worlds podľa náboženstva založeného hlavnými postavami z tohto románu, ale Heinlein, pokiaľ je známe, s tým nemal nič spoločné.
[upraviť] Obdobie 1980–1987 (posledné diela)
Po sedemročnom boji s rôznymi chorobami napísal Heinlein niekoľko románov v období od roku 1980 (The Number of the Beast) do roku 1987 (To Sail Beyond the Sunset). Tieto romány boli čitateľmi prijaté rozporuplne. Mnoho z nich tvrdí, že nedosahujú kvalitu skorších diel. Knihy sa ale predávali dobre a získali množstvo ocenení. Čitatelia tvrdia, že tí, ktorí ich kritizujú, nerozumenjú ich irónii a sebavedomej parodizácii vedeckej fantastiky či literatúry vôbec.
Niektoré s týchto kníh, ako napríklad The Number of the Beast (v češtine „Číslo Bestie“) a The Cat Who Walks Through Walls (v češtine „Kočka, která prochází zdí“), začínajú ako pevne stavané dobrodružné príbehy, ale ku koncu sa vyvinú do filozofických fantázií. Je vecou názoru, či to demonštruje nedostatok zručnosti alebo či vedomú snahu rozšíriť hranice vedeckej fantastiky do akéhosi magického realizmu, pokračujúc pritom v procese literárneho objavovania, ktorý Henlein započal v Stranger in a Strange Land.
Tendencia uberať sa smerom k autorovej sebareflexii, ktorá začala v Stranger in a Strange Land a pokračovala v Time Enough For Love, je ešte zrejmejšia v románoch ako The Cat Who Walks Through Walls, v ktorej hlavný hrdina, vojenský veterán-invalid, ktorý sa stal spisovateľom, objavuje lásku k žene, ktorá sa, ako všetky Heinleinove silné postavy, až nápadne podobá na jeho ženu Giny. Sebaparodujúci prvok týchto kníh bráni brať ich až príliš vážne, ale nemusí vyvolať želaný efekt u čitateľov, ktorí nepoznajú Heinleinove predchádzajúce romány.
[upraviť] Myšlienky a témy
[upraviť] Heinleinova filozofia
Tak ako u iných autorov aj u Heinleina je len málo zreteľný rozdiel medzi témami prezentovanými v dielach a filozofickými názormi, ktoré presadzoval.
V jeho knihe To Sail Beyond the Sunset, Henlein necháva hlavnú postavu, Maureen, tvrdiť, že hlavnou úlohou metafyzikov je klásť otázky: Prečo sme tu�? Kam pôjdeme po smrti�? ..., a že človek nesmie na tie otázky odpovedať. Klásť otázky je vecou metafyzikov, hľadať odpovede však nie, pretože v okamihu, keď človek na ne odpovie, presúva sa do oblasti viery.
Maureen neuvádza na to dôvod; jednoducho poznamenáva, že takéto otázky sú „krásne“, ale niet k nim odpovedí. Z toho, zdá sa, vyplýva toto: Pretože (podľa Henleina) deduktívne myslenie je striktne tautologické (čiže nikdy nevedie k záverom, ktoré sme nepredpokladali už vo východiskových tézach) a pretože induktívne myslenie vždy podlieha pochybnostiam, jediný spoľahlivý zdroj „odpovedí“ na takéto otázky je priama skúsenosť—ktorú však nemáme.
Maureenin syn/milenec Lazarus Long uviedol v diele Time Enough For Love (v češtine „Dost času na lásku“) súvisiacu poznámku . Aby sme mohli odpovedať na „veľké otázky“ o univerze, Lazarus na jednom mieste tvrdí, že by bolo nevyhnutné stáť mimo univerza. (Nie je celkom jasné prečo, ale Lazarus to tak každopádne tvrdí. Platí tu síce zvyčajné varovanie, že sa nemajú omylom považovať názory postavy za názory autora, ale tento názor, zdá sa, zapadá do Heinleinových vlastných názorov, tak ako ich vyjadril v literatúre faktu a v rôznych interview.)
V 30. a 40. rokoch sa Heinlein podrobne zaujímal o Všeobecnú sémantiku Alfreda Korzybskiho a navštevoval množstvo seminárov na túto tému. Zdá sa, že jeho názory na epistemológiu pramenia z tohto záujmu.Jeho fiktívne postavy (prinajmenšom niektoré z nich) naďalej vyjadrujú Korzybského názory až do úplného konca jeho spisovateľskej kariéry.
[upraviť] Heinleinova politika
Môže sa zdať, že Heinleinove písanie divoko osciluje naprieč celým politickým spektrom. Jeho prvý román, For Us, The Living, z väčšej časti pozostáva z obhajovania systému spoločenského úveru (social credit) a raná poviedka „Misfit“ je o podobnej organizácií ako Rooseveltove Civilian Conservation Corps prenesenej do vesmíru. Stranger in a Strange Land (v češtine „Cizinec v cizí zemi“) bol pojatý do kultúry hippies, Glory Road môžeme čítať ako protivojnové dielo, kým na druhej strane román Starship Troopers (v češtine „Hvězdná pechota“) je považovaný za propagáciu armády, To Sail Beyond the Sunset, vydaný za Reagana, je pravicový s napríklad sympaticky vykreslenou hlavnou postavou, ktorá hovorí o ilegálnych prisťahovalcoch ako o „wetbacks“ (čo je americký výraz pre ilegálnych mexických robotníkov, ktorý preplávali Rio Grande). V inom príklade iná sympatická postava hovorí o homosexuáloch ako o „the poor in-betweeners“ (doslova „chudáci stojaci medzi (pohlaviami)“), povrchná poznámka, ktorá dokázala rozohniť aj Heinleinovho známeho obdivovateľa Spidera Robinsona.
Existujú však aj smery Heinleinových politických názorov, ktoré ostávajú pozoruhodne nemenné. Bol silne oddaný liberálnej myšlienke o slobode jednotlivca, čo najjasnejšie vyjadril v románe The Moon Is a Harsh Mistress (v češtine „Měsíc je drsná milenka“), ktorý mnohí považujú za jeho najlepší. Jeho prvé romány pre mládež obsahujú prekvapujúco silné protiautoritárske posolstvo, ako napríklad v jeho prvom vydanom románe Rocket Ship Galileo, kde sa skupina chlapcov na protest proti rozsudku odpáli v rakete. V románe The Moon Is a Harsh Mistress je nespravodlivá vláda na Mesiaci označovaná jednoducho ako „Authority“ (čiže autorita, úrad, poverený orgán), čo vedie k jasnej interpretácii knihy ako parabola na zlo „autorít“ vo všeobecnosti a nie iba v tomto konkrétnom prípade.
V rozpore s kresťanským právom je Heinlein proti akémukoľvek zásahu náboženstva do štátu a patrične sa obul do organizovaného náboženstva v románoch Job, A Comedy of Justice (v češtine „Job: komedie spravedlnosti“) a s troškou jemnosti a rozporuplnosti v Stranger in a Strange Land (v češtine „Cizinec v cizí zemi“). Jeho „história budúcnosti“ zahŕňa obdobie nazvané Medzivládie, v ktorom sa náboženský fanatik stáva prezidentom Spojených štátov. Pozitívne zoobrazovanie armády (Between Planets, Red Planet) väčšinou zdôrazňuje individuálne činy dobrovoľníkov v duchu Minutemanov (dobrovoľníkov v americkej vojne o nezávislosť), kým armáda ako predlžená ruka vlády je zobrazená s dávkou skepsy (Time Enough for Love (v češtine „Dost času na lásku“) a Glory Road).
Heinlein vyrastal v období rasovej segregácie a písal v čase najväčšieho rozmachu hnutia za občianske práva (civil rights movement). V jeho niektorých prácach hrali rasy dôležitú úlohu. Najnápadnejší príklad je román Farnham's Freehold, kde poslal bielu rodinu do budúcnosti, v ktorej sú bieli otrokmi afrických pánov. Heinlein si vychutnal útok na možné rasové predsudky svojich čitateľov vykreslením silných, sympatických hrdinov, aby neskôr odhalil, že mali africký pôvod, napr. v románoch The Cat Who Walks Through Walls (v češtine „Kočka, která prochází zdí“), Tunnel in the Sky (v češtine „Tunel do nebes“), a prekvapujúco aj v niektorých častiach románu Friday. (Odkaz na Tunnel in the Sky je trochu rozporuplný, ale aspoň jeden asistent, ktorý má prednášky o tejto knihe spomínal, že niektorí študenti sa stále pýtajú: "Je čierny�?";The Cat Who Walks Through Walls bola vydaná s ilustráciou na prvej strane, ktorá zobrazuje hlavného hrdinu ako „bieleho“ hoci je v knihe jasne napísané, že je afrického pôvodu a to isté platí aj o paperbackovom vydaní v Friday). The Moon is a Harsh Mistress (v češtine „Měsíc je drsná milenka“) obsahuje incident, v ktorom hlavný hrdina navštívi juh Spojených štátov a je okamžite zatknutý za „zlý rasový pôvod“, a v Podkayne of Mars sú spomenuté rasové predsudky proti postave pre jej tmavú kožu. V kontexte vedeckej fantastiky pred rokom 1960 je zastúpenie „čiernych“ postáv pozoruhodne novátorské, vo vedeckej fantastike tohto obdobia sa zelená vyskytovala častejšie ako hnedá. Ázijske civilizácie sú v jeho dielach občas zobrazované v negatívnom svetle, ako napríklad v románe z roku 1949 Sixth Column, ktorom sa Američania bránia invázii pomocou žiarenia, ktoré zabíja iba ľudí s "ázijskou krvou"; tento prvok Heinleinovi nanútil vydavateľ a Heinlein bol neskoršie trochu na rozpakoch ohľadne príbehu. Tunnel in the Sky (v češtine „Tunel do nebes“) a Farmer in the Sky obsahujú negatívne zobrazenie preľudnenia v Ázii. Double Star (v češtine „Dvojník“), Red Planet a Stranger in a Strange Land (v čestine „Cizinec v cizí zemi“) sa zaoberajú témami tolerancie a pochopenia medzi ľudmi a marťanmi.
Napriek tomu, že sa predpokladalo, že pavúči nepriatelia z románu Starship Troopers (v češtine „Hvězdná pěchota“) mali predstavovať Čínu, Heinlein napísal knihu ako odpoveď na jednostranné zastavenie jadrových skúšok zo strany Spojených štátov, takže je pravdepodobnejšie, že reprezentovali komunizmus. Niekoľko príbehov ako „Jerry Was a Man,“ "The Star Beast" a „Red Planet“ sa zaoberá myšlienkou nehumanoidných bytostí, ktoré sú neprávom pokladané za podradnejšie ako ľudia, čo možno chápať ako narážku na rasizmus vovnútri ľudskej spoločnosti. Problémom pri chápaní mimozemšťanov ako umeleckých predstaviteľov rás moderného človeka je u Heinlein skutočnosť, že mimozemšťania vo všeobecnosti zaberajú úplné iný mentálny svet než ľudia. Napríklad v románe Methuselah's Children (v češtine „Metuzalemovy děti“) máme dve mimozemské rasy: Jockairovia sú vnímajúce domáce zvieratá slúžiace druhej, božskej rase. V jeho prvých románoch pre mládež, sú Marťania a Venušania zobrazení ako staré a múdre rasy, ktoré sa len zriedka „uráčia“ zamiešať do záležitostí ľudí.
Napriek Heinleinovej práci pre hnutia End Poverty in California a Social Credit (Spoločenský úver) v mladosti, bol po celý život presvedčeným antikomunistom. Aj keď je ťažké pre čitateľov, ktorí prežili studenú vojnu, zmieriť sa s tým, v politickom živote 30. rokov nebol rozpor, keď bol niekto socialistom a fanatickým antikomunistom. George Orwell mal podobný názor, čoho dôkazom je Animal Farm. Jeho náučné texty zahŕňajú aj úžasnú antikomunistickú polemiku vydanú pod názvom „Who are the heirs of Patrick Henry?“, a články ako „'Pravda' Means 'Truth'“, „Inside Intourist“ a cestopisný článok zo svojej cesty po ZSSR spolu s radami pre západných čitateľov ako sa vyhnúť dohľadu úradmi pri takomto výlete.
Mnoho z Heinleinových príbehov explicitne podáva pohľad na históriu porovnateľný z Marxom: spoločenské štruktúry sú určované materialistickým prostredím. Heinleina ale azda možno lepšie porovnať s Turnerovou „frontier thesis“ (tézou pohraničnej oblasti). V Red Planet sa Doktor MacRae vvtvára súvis medzi pokusmi o obmedzenie práva nosiť zbraň a zvýšením hustoty osídlenia Marsu. (Táto diskusia bola na žiadosť vydavateľa „vystrihnutá“ z originálnej verzie .) V románe Farmer in the Sky preľudnenie na Zemi zapríčinilo hlad, ale emigrácia na Ganymedes zabezpečila prežitie druhu - Heinlein na konci knihy vložil do úst jednej zo svojich postáv poučenie, v ktorom vysvetľuje, že matematická logika malthuzianizmu môže viesť jedine k pohrome pre domovskú planétu. V poddeji románu Time Enough for Love (v češtine „Dost času na lásku“) sa vykytujú požiadavky farmárov na banku Lazarusa Longa, ktoré Henlein vykresľuje ako neodvratný sklon pionierskej spoločnosti vyvinúť sa v ľudnatejšiu (a teda aj dekadentnejšiu a menej slobodnú) spoločnosť. Táto epizóda je zaujímavým príkladom Henleinovho sklonu vidieť dejiny (na rozdiel od Marxa) ako cyklické a nie progresívne. Iným dobrým príkladom je The Moon is a Harsh Mistress (v češtine „Měsíc je drsná milenka“), v ktorom revolúcia zosadila vládu, ale nová vláda hneď skĺzla do nevyhnutnej snahy vydať zákony obmedzujúce osobný život.
[upraviť] Zápas o sebaurčenie
Téma vzbury proti skorumpovaným, podlým utlačovateľom je obsiahnutá vo viacerých Heinleinových románoch:
[upraviť] Vypracovanie sa z vlastných síl ("self-making")
Touto témou sa zaoberajú knihy Time Enough for Love (v češtine „Dost času na lásku“), The Number of the Beast (v češtine „Číslo Bestie“) a To Sail Beyond the Sunset.
Autor nás privedie k zamysleniu sa nad tým, aké by bolo ľudstvo, keby by sme formovali naše zvyky podľa našich potrieb (a nie naopak)?, ako by sa naša ľudskosť prejavila, keby sme sa nevyvíjali pod vplyvom kultúry, zväzujúcej ľudskú dušu? Boli by sme individuality. Mali by sme „selfmade“ (čiže „z vlastných síl vypracované“) duše.
Iné opakujúce témy, ktoré spájajú jednitlivé Heinleinové diela, sú dôstojnosť jednotlivca, hodnota osobnej slobody a zároveň zodpovednosti, pozitívna sila nezávislosti, veda ako oslobodzujúci faktor, zhubnosť byrokracie, brutalita podnikového sveta, pokrytectvo organizovaného náboženstva, objektívna hodnota Korzybského všeobecnej sémantiky a subjektívna hodnota mysticizmu.
[upraviť] Ocenenia
Popri mnohých iných oceneniach bol prvým, kto získal cenu Grand Master Nebula od Science Fiction Writers of America (spoločnosti amerických spisovateľov sci-fi). Je aj jediným spisovateľom, ktorý získal sedem cien Hugo: štyri počas svojho života -- Double Star (v češtine "Dvojník") (1956), Starship Troopers (v češtine "Hvězdná pechota") (1959), Stranger In a Strange Land (v češtine "Cizinec v cizí zemi")(1961) a The Moon is a Harsh Mistress (v češtine "Měsíc je drsná milenka") (1966) -- a tri po smrti v roku 2001 za diela publikované v roku 1950: Najlepší román, Farmer in the Sky, Najlepšia novela, The Man Who Sold the Moon, a Najlepší film, Destination Moon.

Summary: Robert Anson Heinlein (* 7. júl 1907, Butler – † 8. máj 1988, Carmel) bol jedným zo spisovateľov, ktorí najviac ovplyvnili vedeckú fantastiku. Objavil nové témy, nové techniky a prístupy. Bol to prvý spisovateľ sci-fi, ktorému na konci 40. rokov vyšli pravé vedecko-fantastické príbehy vo všeobecných časopisoch, a bol autorom prvého vedecko-fantastického románového bestselleru v 60. rokoch. Hlavné témy jeho diel boli spoločenské: radikálny individualizmus, slobodná vôľa, náboženstvo, vzťah medzi fyzickou a emocionálnou láskou a špekulácie o vzťahu rodiny a neortodoxnej spoločnosti.