[uredi] Življenje
[uredi] Mladost in šolanje
Bil je sin protestantskega duhovnika Paula Eulerja, ki je tudi sam negoval precejšnjo naklonjenost do matematike. Njegova mati je bila Marguerite Brucker, duhovnikova hči. Imel je dve mlajši sestri, Anno Mario in Mario Magdaleno. Kmalu po njegovem rojstvu se je družina iz Basla preselila v Riehen, kjer je preživel večino svoje mladosti. Njegov oče je bil prijatelj družine Bernoullijev. Euler je imel srečo, da je v Baslu tedaj živel Johann Bernoulli I., tedaj eden najpomembnejših evropskih matematikov. Euler se je začel šolati v Baslu, kamor so ga poslali živet k babici po materini strani. S trinajstimi leti se je leta 1720 vpisal na Univerzo v Baslu in tam leta 1723 prejel naziv magistra filozofije z dizertacijo o primerjavi Descartesove in Newtonove filozofije. V tem času ga je ob sobotah popoldan poučeval Johann Bernoulli, ki je hitro opazil mladeničevo izredno nadarjenost in ni mu bilo težko bdeti nad trojico izredno obetavnih mladeničev, nad svojima sinovoma Nicholasom in Danielom ter Eulerjem. Vsi trije so kmalu postali vodilni matematiki tedanjega časa. Euler je tedaj na očetovo prigovarjanje in, da bi postal duhovnik, študiral teologijo, grščino in hebrejščino, vendar je Bernoulli prepričal očeta, da je njegovemu sinu usojeno postati velik matematik.
V letu 1726 je Euler končal svojo doktorsko dizertacijo o širjenju zvoka z naslovom O zvoku (De Sono). Leta 1727 se je udeležil tekmovanja Francoske akademije znanosti o problemu optimalne postavitve jambora na ladji. Zasedel je drugo mesto za Bouguerom. Euler je kasneje dvanajstkrat osvojil to ugledno letno nagrado.
[uredi] Sankt Peterburg
Euler je 17. maja 1727 pripotoval v Rusijo na Univerzo v Sankt Peterburgu. Takrat sta na njej od leta 1725 predavala Daniel in Nicholas Bernoulli, ki sta Eulerja tudi priporočila vodstvu novoustanovljene Akademije. Julija 1726 je umrl Nicholas, njegovo mesto pa je zasedel Daniel. Novembra je Euler sprejel ponudbo, da bi zasedel Danielovo mesto predavatelja fiziologije. Pot v Rusijo je odložil, medtem pa so mu zavrnili mesto profesorja fizike na Univerzi v Baslu. Eulerjevo namero je tedaj preprečila smrt carice Katarine I., ki je po moževi smrti naprej podpirala delo na akademiji. V Rusijo je Euler prispel na dan njene smrti. Od začetnega mesta na medicinskem oddelku akademije je prešel na matematični oddelek. Nastanil se je pri Danielu in z njim pogosto skupaj delal. Obvladal je ruščino in začel živeti življenje v Sankt Peterburgu. Poleg službe na akademiji je sprejel tudi službo kot zdravnik v Ruski mornarici.
Sanktpeterburška akademija, ki jo je ustanovil Peter Veliki, naj bi izboljšala izobraževanje v Rusiji in zmanjšala prepad v znanosti z Zahodno Evropo. Zaradi tega je postala zelo zanimiva za tuje znanstvenike, kot je bil Euler. Imela je veliko denarnih sredstev in obsežno knjižnico, zbrano iz zasebnih knjižnic Petra Velikega in plemstva. Da bi zmanjšali breme profesorjem, se je vpisalo zelo malo študentov, akademija pa je poudarjala raziskovanje in učnemu osebju ponudila čas in svobodo za reševanje znanstvenih problemov. Rusko plemstvo je tedaj pridobilo moč nad dvanajstletnim Petrom II.. Do tujih znanstvenikov je bilo sumničavo in je prekinilo z denarno podporo, Eulerju in njegovim tovarišem pa je povzročilo več težav.
Razmere so se malo popravile po smrti Petra II. leta 1730. Euler je na akademiji kmalu napredoval in je leta 1731 postal profesor fizike. Ko se je kasneje Daniel Bernoulli, naveličan tamkajšnjih nevzdržnih razmer, cenzure in sovražnosti, leta 1733 vrnil v Basel, je Euler istega leta postal na univerzi glavni predavatelj matematike.
7. januarja 1734 se je Euler poročil s Katharino Gsell (1707–1773), hčerjo Georga Gsella, slikarja z Akademske gimnazije, ki ga je Peter Veliki povabil iz Holandije. Mladi par je kupil hišo ob Nevi. Od njunih trinajstih otrok je otroštvo preživelo le pet.
Akademija znanosti v Parizu je leta 1735 razpisala nagrado za izdelavo metode določanja natančnega časa s pomočjo opazovanja višine Sonca. Eulerju je uspelo izračunati potrebne tabele po svoji novi metodi v vsega treh dneh. Žal je pri tem zaradi pretiranega dela zbolel za hudo živčno mrzlico in skoraj oslepel na desno oko. To pa ni prekinilo njegovega raziskovalnega dela in silovitega toka izdajanja matematičnih del. Za slabo stanje je sam krivil skrbno kartografsko delo, ki ga je opravljal za sanktpeterburško akademijo.
[uredi] Berlin
19. junija 1741 je na povabilo Friderika II. Velikega odšel v Berlin in na pruski univerzi prevzel vodstvo matematičnega oddelka. Čeprav je tam preživel kar četrt stoletja in v tem obdobju napisal precej svojih pomembnejših del (več kot 380 člankov), se na Friderikovem dvoru ni nikoli popolnoma vživel. Dvorni blišč mu je bil tuj. Friderik ga je sicer podpiral in mu dajal v izvedbo številna pomembna javna dela, a so osebna nasprotja med njima kljub temu naraščala iz leta v leto.
Tu je objavil dve deli, po katerih je najbolj znan: Uvod v neskončno analizo (Introductio in analysin infinitorum), besedilo o funkcijah, objavljeno leta 1748, in Osnove diferencialnega računa (Institutiones calculi differentialis), o diferencialnem računu, objavljeno leta 1755. Leta 1755 so ga izbrali za zunanjega člana Švedske kraljeve akademije znanosti.
Poleg obveznosti na univerzi so ga prosili, naj poučuje anhalt-dessausko princeso, Friderikovo nečakinjo. Napisal ji je več kot 200 pisem in so jih kasneje zbrali v dobro prodajani knjigi Eulerjeva pisma o različnih temah iz naravoslovja naslovljena nemški princesi. To delo vsebuje Eulerjevo razlago različnih tem iz fizike in matematike, ter ponuja tudi pomemben vpogled v njegovo osebnost in religijska prepričanja. Knjigo so več brali kot katerokoli drugo njegovo matematično delo, objavljena pa je bila večkrat v Evropi in ZDA. Priljubljenost Pisem priča o Eulerjevi zmožnosti podajanja znanstvene snovi nepoznavalcem, redki zmožnosti predanega raziskovalnega znanstvenika.
Navkljub Eulerjevemu ogromnemu prispevku k ugledu Akademije je moral nazadnje zapustiti Berlin. Friderik ga je imel za preprostega človeka, še posebej glede na krog filozofov, ki jih je pruski kralj pripeljal na Akademijo. Med njimi je bil Voltaire, ki je v kraljevem družbenem okolju užival odličen položaj. Euler je bil kot preprost pobožen in priden mož zelo običajen v svojih prepričanjih in nagnjenjih. V mnogočem je bil pravo nasprotje Voltairu. Ni imel kakšne posebne izobrazbe v retoriki, rad pa je razpravljal o stvareh, ki jih je slabo poznal, tako da je bil pogosta tarča Voltairove duhovitosti. Friderik je tudi izrazil nezadovoljstvo z Eulerjevimi praktičnimi tehniškimi zmožnostmi:
V Berlinu se mu je vid na desnem očesu še poslabšal, tako da ga je Friderik klical�»Kiklop«.
[uredi] Vrnitev v Rusijo
Euler se je tako leta 1766 na povabilo Katarine II. Velike vrnil v priljubljeni Sankt Peterburg in ostal tam do smrti. Po Katarinini zasedbi prestola se je stanje v Rusiji zelo izboljšalo. Dobri dve leti po prihodu v Rusijo je zaradi sive mrene oslepel še na levo oko. Kljub popolni slepoti pa je v teh zadnjih letih s pomočjo pisarja še povečal svoje delo pri izdajanju matematičnih del. Njegov dober fotografski spomin mu je omogočal, da je svoja odkritja zasnoval kar v mislih in članke narekoval na pamet. Poleg tega je tudi računal na pamet.
Lahko je na primer ponovil Vergilijevo Eneido od začetka do konca brez prestanka, ter za vsako stran v izdaji lahko povedal katera vrstica je bila prva in katera zadnja. Leta 1775 je v povprečju napisal en matematični članek na teden.
Leta 1771 je njegovo hišo zajel požar, mu uničil večji del rokopisov in ga skoraj stal življenja. Kasneje mu jih je večina uspelo obnoviti in celo izboljšati. Dve leti zatem mu je leta 1773 umrla žena, na katero je bil zelo navezan in srečno poročen z njo 39 let. Tri leta po ženini smrti se je poročil z njeno polsestro Salome Abigail Gsell (1723-1794). Z njo je bil poročen do smrti.
Zadnji problem, s katerim se je ukvarjal, je bil povezan s tirom tedaj novo odkritega planeta Urana.
Umrl je sredi dela zaradi možganske krvavitve. Pokopali so ga ob prvi ženi na luteranskem pokopališču na Otoku Vasiljevski. V času Sovjetske zveze so pokopališče uničili in prenesli njegove ostanke v Samostan Aleksandra Nevskega. Ob njegovi smrti je matematik in filozof de Condorcet izjavil:�»...et il cessa de calculer et de vivre«�(»in prenehal je računati in živeti«).
[uredi] Delo
[uredi] Matematika
Leta 1744 je objavil svoje najpomembnejše delo Teorija o gibanju planetov in kometov (Theoria motuum planetarum et cometarum). Leta 1748 je objavil delo Uvod v neskončno analizo (Introductio in analysin infinitorum). To delo imajo za eno najvplivnejših del sodobnega časa. V njem se prvič pojavi funkcija v vlogi temeljnega pojma matematične analize in hkrati univerzalnega povezovalca različnih matematičnih poglavij. Obsega 2. knjigi in obravnava več matematičnih področij. 1. knjiga je zbirka besedil, ki jih danes uvrščamo v algebro, teorijo enačb in trigonometrijo. V algebri je obravnaval neskončne vrste in razvoj funkcij v vrste. Tako srečamo v tem delu vrste za ex, sinx, cosx in podobno. Tudi poglavje, namenjeno verižnim ulomkom, je v tesni povezavi z razvoji v vrste. V poglavjih iz trigonometrije mu je uspelo prenesti trigonometrijo s področja astronomije in geometrije v domeno matematične analize. Kotne funkcije je kot prvi prenehal opisovati le s številskimi razmerji. V poglavjih o trigonometriji srečamo njegovo znamenito enačbo, ki jo je našel že leta 1740. Enačba povezuje med drugim dve do tedaj nevede znani transcendentni števili; osnovo naravnih logaritmov e in Ludolfovo število π:
ali:
Z enačbo je bilo mogoče povezati eksponentno funkcijo ex s trigonometričnimi funkcijami. To povezavo izražata Eulerjevi enačbi:
Velja še na primer:
2. knjiga je namenjena analitični geometriji. Že v uvodu je med krivulje uvedel razdelitev na algebrske in transcendentne. Potem je podrobneje obravnaval algebrske krivulje 2. stopnje s splošno enačbo:
Izdelal je še razporeditev algebrskih krivulj višjih stopenj. Tudi ploskve je podobno obravnaval in pri tem uvedel pomembno novost, pojem ukrivljenosti ploskve. Zaradi tega ga štejemo za začetnika diferencialne geometrije.
Leta 1755 je objavil svojo drugo veliko knjigo Osnove diferencialnega računa. Predhodni Uvod si je zamislil le kot uvod za to delo. To je sploh prvi obsežnejši učbenik diferencialnega računa. Sledili so mu trije deli Osnove integralnega računa (Institutionum calculi integralis), ki so izhajali od leta 1768 do 1770. V poglavjih o diferencialnem in integralnem računu je podal mnogo novih integracijskih metod. Podobno je tudi v teoriji diferencialnih enačb, kjer je prispeval nove tehnike za reševanje enačb. Večina poglavij je bogato opremljena s slikami in s praktičnimi primeri iz matematike in fizike. Uvedel je posplošitev pojma fakultete s funkcijo Γ:
kjer se zgornji integral imenuje po njem. Nepopolna funkcija Γ je določena z:
posplošena nepopolna funkcija Γ pa z:
Osnovne lastnosti funkcije Γ so:
Znane so njegove funkcije β, definirane kot:
in še nepopolna funkcija β;
ter posplošena nepopolna funkcija β:
Leta 1735 je določil Euler-Mascheronijevo konstanto γ kot:
kjer je Hn n-to harmonično število. Ni znano ali γ spada v množico transcendentnih števil ali v množico iracionalnih števil. Danes jo lahko izračunamo na okoli 106 števk natančno. Z veliko manjšo natančnostjo pa lahko izračunamo Meissel-Mertensovo konstanto M1 ali Brunovo konstanto za praštevilske dvojčke B2 ali Brunovo konstanto za praštevilske bratrance (četvorčke) B4. Tega leta je rešil baselski problem, ki ga je leta 1644 postavil Mengoli, in našel točno vrednost vsote obratnih vrednosti kvadratov naravnih števil:
Leta 1741 je zanj podal strogi dokaz.
Znani so njegovi Eulerjevi polinomi, določeni z:
kjer so En Eulerjeva števila.
V teoriji števil je uvedel aritmetično Eulerjevo funkcijo φ(n), ki pove koliko je naravnih števil, ki so manjša od n in so številu n tuja, ali drugače, ki so manjša od n in so n relativno praštevila. Na primer φ(6) = 2, ker sta števili 1 in 5 številu 6 tuji; φ(8) = 4; φ(15) = 8 in
Če je n sámo praštevilo p, velja φ(p) = p - 1. Če je n = pm potenca kakega praštevila, je φ(n) = φ(pm) = pm - 1(p - 1). Če sta si a in b tuji števili, za funkcijo velja:
Leta 1732 je Euler ovgel de Fermatovo domnevo iz leta 1640, da so vsa števila oblike Fermatova praštevila. Z razcepom:
je dokazal, da je F5 sestavljeno. Razcep F6 je našel šele leta 1880 F. Landry, razcep F7 sta našla leta 1971 Brillhart in Morrison z računalnikom IBM 360-91, razcep F8 sta našla leta 1981 Brent in Pollard z računalnikom Univac. Leta 1990 pa sta A. Lenstra iz družbe DEC iz New Jerseyja in M. Menejs iz Kalifornije razcepila F9, po nekaj tednih dela na mreži 1000 računalnikov s pomočjo 200 matematikov. Euler je prišel do svoje ugotovitve preko testa z deljenjem. Posebna ironija se skriva v dejstvu, da sam mali Fermatov izrek pokaže, da F5 ni praštevilo. To preverimo takole: če je p praštevilo, je . Za p = F5 dobimo , in tako F5 ne more biti praštevilo. Evklid je v 9. knjigi Elementov dokazal, če je Evklid - Mersennovo število En = 2n - 1 praštevilo, je število 2n - 1En popolno. Euler je leta 1770 v svojem delu Algebra naprej pokazal, da je takšne oblike vsako sodo popolno število. S tem je odkril tesno povezavo med Mersennovimi praštevili in popolnimi števili. Iz nje takoj izhaja, da je sedaj poznano natančno 39 sodih popolnih števil. Nismo pa našli še nobenega lihega popolnega števila. Domnevajo, da so vsa popolna števila le soda. (Mersenne, Nikomah). Ve se, da mora biti vsako liho popolno število, če obstaja, večje od 10300 in mora vsebovati najmanj 11 različnih prafaktorjev.
Leta 1747 je Euler objavil seznam 30 parov prijateljskih števil. (glej al-Baghdadi, Pitagora, Tabit ibn Kora). Par največjih dveh prijateljskih števil v seznamu je bil:
Od leta 1747 do 1750 je prijateljskim številom namenil 3 članke. S svojo novo metodo mu je uspelo poiskati kar 66 novih parov prijateljskih števil. Ob vsem svojem trudu in sistematičnem iskanju je spregledal 2. najmanjši par prijateljskih števil 1184 in 1210, ki ga je kasneje leta 1866 našel Paganini.
Euler je posplošil mali Fermatov izrek: za vsak modul n in poljuben cel a, ki je tuj n (n in a nimata skupnega faktorja), velja , kjer je φ(n) Eulerjeva aritmetična funkcija. Na ta izrek lahko gledamo kot posledico Lagrangeovega izreka, uporabljenega na multiplikativno grupo, ki vsebuje vse razrede ostankov pri deljenju po modulu n, ki so n tuji. Lahko ga dokažemo tudi neposredno: množenje z a permutira razrede ostankov pri deljenju po modulu n, ki so n tuji. Ali z drugimi besedami, če označimo z R množico vseh takšnih razredov, sta množici in enaki. Zatorej sta tudi njuna produkta enaka. Tako je .
Leta 1749 je Euler po 7. letih trdega dela dokazal Fermatovo trditev, da je vsako praštevilo oblike 4n + 1 vsota dveh kvadratov kot na primer: 4.1 + 1 = 12 + 22, 4.3 + 1 = 22 + 32, 4.9 + 1 = 12 + 62 = 37, 4.10 + 1 = 42 + 52 = 41 ali 4.25 + 1 = 12 + 102 = 101. Če število oblike 4n + 1 ni praštevilo, to seveda ne velja kot na primer 4.2 + 1 = 32 = 9 ali 4.5 + 1 = 3.7 = 21. Kot osnova naravnih logaritmov in eksponentne funkcije ex je znano Eulerjevo število, določeno z:
Prvič se je pojavila leta 1736 v njegovem delu Mechanica, kjer je ex določil kot:
Leta 1737 je Euler dokazal, da je e iracionalno število. V manj kot 80. urah je izračunal vseh 128 decimalk π -ja in je prvi uporabil grško črko π za oznako razmerja obsega in premera krožnice, oziroma razmerja površine in kvadrata polmera kroga, kot začetno črko grške besede periferia, kar pomeni obseg ali tudi kot začetno črko besede perimeter kot polmer. Pred njim so to stalnico označevali z π / ρ kot začetni črki besed perimetros in diametros - premer.
Leta 1748 je trdil, da je logaritem števila b z osnovo a (a in b sta racionalna) ali racionalno število ali ni koren, ker:
ne more veljati. Lambert je, opirajoč se na Eulerjevo delo, leta 1761 dokazal, da za racionalni x, števili ex in ne moreta biti racionalni. S tem je pokazal, da sta posebej e in π iracionalni števili.
V topologiji je znan njegov Eulerjev izrek o pravilnih poliedrih, kjer za vsak pravilen konveksni polieder ali po zvezni deformaciji konveksni polieder, če je e število oglišč, k število robov in f število mejnih ploskev poliedra, velja:
Postavil je trditev, da ne obstajajo rešitve enačbe:
v pozitivnih celih številih. Trivialna rešitev je, ko so vsaj štirje členi enaki 0.
Leta 1769 je postavil trditev, da nobena od enačb oblike:
nima nobene trivialne rešitve za . Trditev sta ovrgla leta 1966 Leon J. Lander in Thomas R. Parkin s protiprimerom z n = 5:
Vpeljal je oznake e za osnovo naravnih logaritmov, i za , f(x) za funkcijo spremenljivke x, a, b, c za stranice trikotnika, r, R za polmera trikotniku včrtanega in očrtanega kroga, sin, cos, tg, ctg za kotne funkcije, Σ za vsoto.
Euler se je zanimal tudi za uporabo matematičnih zamisli in orodij v glasbi. Leta 1739 je napisal delo Tentamen novae theoriae musicae, z namenom, da bo nekoč teorija glasbe postala del matematike. Delo ni bilo deležno kakšne posebne pozornosti, in so ga celo opisali kot preveč matematično za glasbenike, in preveč glasbeno za matematike.
[uredi] Logika
Euler je s pomočjo sklenjenih krivulj prikazal silogistično sklepanje. (1768). Takšni prikazi so postali znani kot Eulerjevi diagrami.
[uredi] Fizika
[uredi] Mehanika
Leta 1744 je zasledoval podobno načelo najmanjše akcije, ki ga je razvil tudi de Maupertuis, in imel težave zaradi nerazumevanja nekaterih matematikov in Voltairovega posmeha. Euler je sodil, da izhaja načelo iz zakona gibanja in v njem ni iskal globljega pomena. Iz zakona o gibanju je pri metu ugotovil, da je najmanjše , pri centralnem gibanju pa . Tako je dobil uporabno načelo:
Načelo je zapisal še z živo silo, ki jo je izrazil z naporom:
Tedaj dela in potencialne energije še niso poznali. V zadnji enačbi vidimo danes izrek o ohranitvi kinetične in potencialne energije in v konstanti polno energijo. Tako je mogoče dati načelu tudi obliko:
Velja namreč:
Če ima kinetična energija maksimum, ima potencialna energija minimum. Euler je uvidel, da je mogoče iz druge oblike načela ugotoviti tudi ravnovesne lege telesa. V ravnovesni legi ima potencialna energija minimum. Obstaja tudi ravnovesna lega, v kateri ima potencialna energija maksimum. Ta ustreza stožcu, ki stoji na konici, če ustreza prva stožcu, ki stoji na osnovni ploskvi. Prva je stabilna, druga labilna. Če pa je stožec zvrnjen vzdolž roba plašča je v indiferentni legi. Euler se je zavzel za de Maupertuisa, ko se je znašel v težavah. Leta 1753 je potrdil, da je on odkril načelo najmanjše akcije. De Maupertuis pa mu je priznal zasluge za njegovo obliko načela.
Začetke variacijskega računa je Euler podal leta 1744 v delu Methodus inveniendi lineas curvas maximi minimive proprietate gaudentes. V njem je podal posplošene rešitve nekaterih že znanih in rešenih problemov, povezanih z iskanjem izoperimetričnih krivulj, in našel še veliko primerov njihove uporabe. Euler se je na splošno zavzel za raziskovanje variacijske naloge. To ime je dobilo s časom iskanje funkcije x(t), za katero integral doseže ekstrem, če so funkcija f = f(x,dx / dt,t) in spodnja in zgornja meja integrala x1 in x2 dane. Za izbrane primere, na primer za brahistokrono, so nalogo rešili Jakob Bernoulli in drugi. Splošno nalogo za brahistokrono je rešil Euler leta 1774.
[uredi] Teorija elastičnosti
Skupaj z Danielom Bernoullijem je leta 1750 pomagal razviti poenostavitev linearne teorije elastičnosti, ki je omogočila računanje obremenitev in značilnosti uklona prečnih nosilcev. V njej ima osrednjo vlogo Euler-Bernoullijeva enačba:
ki opisuje zvezo med uklonom (enorazsežnega) nosilca in porazdeljeno obremenitvijo w (silo na enoto dolžine). V Eulerjevem času sta bili znanost in tehnika precej vsaka sebi, saj so menili da matematična dognanja v akademijah niso varna za praktično rabo.
[uredi] Optika
Euler je pomembno prispeval tudi na področje optike. Ni se strinjal z Newtonovo korpuskularno teorijo svetlobe v njegovem delu Optika, ki je bila tedaj prevladujoča teorija. Njegovi članki iz 1740-tih so pomagali razvoju valovne teorije svetlobe, ki jo je predlagal Christian Huygens. Valovna teorija svetlobe je kasneje postala glavna teorija svetlobe, vsaj do razvoja kvantne teorije svetlobe.
[uredi] Astronomija
Poleg uspešne rabe svojih analitičnih orodij pri problemih iz klasične mehanike je z njimi raziskoval tudi probleme v nebesni mehaniki. Njegovo delo v astronomiji je večkrat nagradila Francoska akademija znanosti. Z veliko točnostjo je določil tire kometov in drugih nebesnih teles. Razumel je naravo kometov in računal Sončevo paralakso. Njegovi izračuni so prispevali k razvoju točnih tablic za dolžino, uporabnih v navigaciji.
Leta 1772 je pri raziskovanju problema treh teles uvedel sinodski vrteči koordinatni sistem, še posebej za Luno. Če bi tu nadaljeval z delom, bi verjetno odkril konstanto gibanja, ki jo je kasneje leta 1836 v drugačni obliki za siderični nepomični koordinatni sistem odkril Jacobi, in je znana kot Jacobijev integral.
[uredi] Osebna filozofija in verska prepričanja
Euler in Daniel sta bila nasprotnika Leibnizevega monadizma in filozofije Christiana Wolffa. Euler je vztrajal, da je temelj znanja med drugim v natančnih kvantitativnih zakonih, kar monadizem in wolffovska znanost nista mogla potrditi. Morda so se Eulerjeva religiozna nagnenja naslanjala tudi na njegovo preziranje doktrine. Šel je celo tako daleč, da je označil Wolffove ideje kot�»poganske in ateistične.«
Veliko kar je znanega o njegovih religioznih prepričanjih lahko razberemo iz njegovih Pisem nemški princezi, ter njegovega zgodnejšega dela Obramba božjega razodetja pred ugovori svobodomislecev (Rettung der Göttlichen Offenbahrung Gegen die Einwürfe der Freygeister). Ti deli kažeta Eulerja kot vdanega kristjana, ki je verjel, da je Sveto pismo vir navdiha. Obramba je bila v prvi vrsti zagovor božjega svetopisemskega navdiha.
Obstaja znana anegdota, ki so jo navdihnile Eulerjeve debate s posvetnimi filozofi o religiji v času njegovega drugega službovanja na sanktpeterburški akademiji. Diderot je na povabilo Katarine Velike obiskal ruski dvor. Ker so Diderotovi argumenti za ateizem močno vplivali na Katarinine dvorjane, so zaprosili Eulerja naj se sooči s francoskim filozofom. Diderota so kasneje obvestili, da je učeni matematik razdelal algebrski dokaz o obstoju boga. Pristal je na izvajanje dokaza pred celim dvorom. Euler se je pojavil in pred Diderotom samozavestno dejal:�»Gospod, , kar pomeni, da bog obstaja. Odgovorite!«�Diderot glede na anegdoto ni dobro znal matematike in je ob Eulerjevi izjavi onemel, množica pa se je začela krohotati. Eulerjeva trditev je delovala resnično in je Diderot ni mogel pobiti. Moč Eulerjeve izjave lahko bolj razumemo, če upoštevamo, da današnje matematične pisave tedaj še niso poznali, enačbe pa so bile izražene z besedami, verjetno v latinščini. Diderot je bil v zadregi in je Katarino zaprosil, če lahko takoj odpotuje iz Rusije, kar mu je ljubeznivo tudi odobrila. Čeprav je anekdota zabavna, verjetno ni resnična, saj je Diderot precej dobro znal matematiko in je celo objavil več matematičnih razprav. Zgodbo je prvi zapisal Dieudonné Thiébaut (1733-1807) in jo objavil leta 1804 v svojem delu Souvenirs de vingt ans de séjour à Berlin. Thiébaut je dobro poznal Eulerja iz Berlina, vendar zgodbi sam ni bil priča. Kasneje jo je leta 1872 z nekaj dodatki povzel De Morgan v svojem delu Zaloga paradoksov (A Budget of paradoxes).
[uredi] Priznanja
[uredi] Poimenovanja
Po Eulerju se imenuje asteroid 2002 Euler in krater Euler na Luni.
[uredi] Izbrana dela
Eulerjeva najbolj znana izdana dela so:

Summary:
Leonhard Paul Euler [leonhárd pául òjler], švicarski matematik, fizik in astronom, * 15. april 1707, Basel, Stara švicarska konfederacija (sedaj Švica), † 18. september (7. september, ruski koledar) 1783, Sankt Peterburg, Ruski imperij (sedaj Rusija).
Euler je objavil kar približno 530 knjig, razprav in člankov. Po njegovi smrti je naraslo število objav njegovih del na skoraj 900. Njegova izbrana dela obsegajo od 60 do 80 zvezkov v četverkah. Velja za enega najpomembnejših matematikov 18. stoletja kot tudi vseh časov. Njegova odkritja sežejo na različna področja matematike, na primer v infinitezimalni račun, teorijo števil in teorijo grafov. Poleg tega je uvedel veliko sodobnih matematičnih pojmov in oznak, še posebej v matematični analizi, na primer pojem funkcije. Zelo pomembna so tudi njegova dela iz mehanike, dinamike tekočin, optike in astronomije.


[uredi] Zgodnja kariera
Paul Hunter se je izšolal na Osnovni šoli svetega Andreja (St Andrew Primary School) in srednji šoli kardinala Heenana v Leedsu. Z nekaj vzpodbude s strani staršev in prijateljev je porabil veliko časa za igranje snookerja in že pri 12 letih je postal eden najperspektivnejših igralcev med mladinci. S pomočjo bivših profesionalcev Jimmyja Michieja in Joeja Johnsona je mladenič iz Leedsa leta 1995 pri 16 letih debitiral med profesionalci.
Štiri mesece kasneje je Hunter napravil veliko senzacijo, ko je v prvem krogu prvenstva Združenega kraljestva premagal šestega na svetovni jakostni lestvici, Alana McManusa z 9-4. Ta dosežek je nadgradil naslednje leto, ko se je prebil v polfinale Welsh Opena pri starosti 17 let in treh mesecev. S tem je postal eden najmlajših igralcev vseh časov, ki je igral v polfinalu kakega turnirja jakostne lestvice.
Leta 1996 se je prebil v četrtfinale UK Championshipa, kjer je moral po zmagah nad Williejem Thornom (9-0), Jamesom Wattanajem (9-5) in Terryjem Murphyjem (9-7) priznati premoč kasnejšemu zmagovalcu turnirja Stephenu Hendryju s 5-9. Dobre predstave so Hunterju leta 1997 prinesle wildcard vstopnico na nejakostni povabilni turnir Benson and Hedges Masters. Čeprav je s 5-1 izgubil že v prvem krogu proti Marku Williamsu, je pomenil to začetek Hunterjevih izjemnih iger na Wembley Areni, vsakoletnem prizorišču Mastersa.
[uredi] Zmaga na Welsh Openu
Hunter je leta 1998 osvojil svoj prvi turnir jakostne lestvice pri starosti zgolj 19 let. Na turnirju je porazil sedem igralcev, da je lahko na koncu dvignil pokal in denarno nagrado 60.000 £. Premagal je Paula Wykesa (5-3), Neal Fouldsa (5-2), Steva Davisa (5-3), Nigela Bonda (5-4), Alana McManusa (5-3) in Petra Ebdona (6-1), ter v finalu še Johna Higginsa (9-5). V finalu je Hunter nanizal tri nize vsaj 100 točk – 108, 116 in 127. Na začetku dvoboja je Higgins že vodil s 4-2, a je Hunter osvojil sedem od nadaljnjih osmih framov, kar je bilo dovolj za prvo zmago na jakostnih turnirjih. Ta uspeh je nadgradil še s polfinalom na turnirju UK Championship 1998 v Bournemouthu, kjer je izgubil proti kasnejšemu zmagovalcu Johnu Higginsu z 9-4. Pred tem je premagal Joeja Swaila (9-6, zadnji krog kvalifikacij), Jimmyja Whita (9-2) in Steva Davisa (9-4). Ne samo, da so ga dobre igre potisnile na 24. mesto svetovne jakostne lestvice, podeljena mu je bila tudi nagrada za najboljšega mladega igralca leta 1999 (Snooker Writers Association's Young Player of the Year).
Hunterjev prvi nastop na zaključnem turnirju Svetovnega prvenstva se je zgodil leta 1999, kjer je izpadel v prvem krogu proti kasnejšemu prvaku Stephenu Hendryju. Dobre igre v sezoni 1998/99 so ga povzdignile celo na 12. mesto svetovne lestvice, s čimer se je avtomatično uvrstil na vsak jakostni turnir v sezoni.
Po ne najbolj prepričljivih predstavah v sezoni 1999/00 (osmina finala British Opena je bil zanj najboljši dosežek tiste sezone) je na jakostni lestvici za sezono 2000/01 Hunter padel na 14. mesto. Kljub temu je v sezoni 2001/02 pokazal nedvomno svoje najboljše igre dotlej, saj se je uvrstil vsaj v četrtfinale petih jakostnih turnirjev tiste sezone (finale Welsh Opena, polfinale British Opena in Scottish Opena, četrtfinale Grand Prixa in China Opena). Svojo najboljšo formo pa je prihranil za Masters 2001.
[uredi] Prvak Mastersa
Leta 2001 je Hunter na Mastersu v prvem krogu premagal dobrega prijatelja in branilca naslova Matthewa Stevensa s 6-5. Nanizal je še zmagi proti Petru Ebdonu (6-3) in Stephenu Hendryju (6-4) . V finalu je Hunter uspel nadoknaditi velik zaostanek proti Fergalu O'Brienu, izid 3-7 je preobrnil v svojo korist in slavil z 10-9. Ključna točka dvoboja je bil enajsti frame, v katerem je že kazalo, da ga bo O'Brien dobil in povedel z 8-3, a je Hunter frame osvojil in nato v naslednjih šestih ustvaril štiri nize vsaj 100 točk. Tako je pobral prvo nagrado, 175.000 £ , z Jimmyjem Whitom si je razdelil tudi nagrado za najvišji niz turnirja, saj je obema uspel niz 138 točk.
Dvanajst mesecev kasneje je Hunter ubranil naslov na Mastersu. Na poti do zmage pa ni bilo nič manj razburljivo kot prejšnje leto. Po dokaj solidni zmagi nad Stephenom Leejem v prvem krogu (6-3) je v četrtfinalu proti Petru Ebdonu v odločilnem nizu prišlo do ponovne namestitve črne krogle. Hunter je naposled črno kroglo poslal v žep in izločil Ebdona z izidom 6-5. V polfinalu je nato Hunter porazil Alana McManusa, s čimer si je zagotovil mesto v finalu, v katerem je nadoknadil neverjetnih 5 framov zaostanka in zmagal s 6-5, njegov nasprotnik v finalu je bil Mark Williams. Z drugo zaporedno zmago na Mastersu je postal šele tretji igralec v zgodovini, ki mu je uspelo ubraniti naslov zmagovalca na turnirju Masters, pred njim je to uspelo Cliffu Thorburnu in Stephenu Hendryju. Za zmago je bil Hunter nagrajen s 190.000 £.
Ta zmaga je predstavljala fenomenalen začetek sezone za Hunterja, ki je dva tedna pred tem osvojil še svoj drugi jakostni turnir – Welsh Open. Tam je sprostil svoje maščevanje nad Kena Dohertyja, ki je bil prejšnje leto v finalu boljši z 9-2. Tokrat je bil boljši Hunter, rezultat pa 9-7. Niti tretji zaporedni poraz v prvem krogu Svetovnega prvenstva 2002 (proti Quintenu Hannu z 9-10) ni 23-letnemu mladeniču pokvaril odlične sezone.
Njegovi uspehi so se nadaljevali na British Openu 2002, saj je osvojil svoj tretji turnir jakostne lestvice v karieri. V Telfordu je v finalu odpravil Iana McCullocha z 9-4. V sezoni 2002/03 je bil Hunter blizu tretjega zaporednega naslova na Mastersu, a ga je v polfinalu premagal kasnejši zmagovalec Mark Williams s 6-3. Njegov najboljši nastop na Svetovnem prvenstvu se je zgodil že čez nekaj mesecev.
[uredi] Preboj na Svetovnem prvenstvu
Po svoji najboljši sezoni kariere je nato Hunter pokazal svoje spretnosti še na Svetovnem prvenstvu. V prvem krogu je namreč porazil Allisterja Carterja (10-5), v drugem Matthewa Stevensa (13-6) in nato v četrtfinalu še Petra Ebdona (13-12). Zgodovinska zmaga proti branilcu naslova Petru Ebdonu ga je tako uvrstila v polfinale, kjer se je soočil s Kenom Dohertyjem.
V polfinalu je proti Dohertyju že povedel s 15-9 in oba igralca sta do tedaj prikazala nekaj najboljšega snookerja turnirja. Čez noč pa je to vodstvo splahnelo. Naslednji dan je namreč Doherty v dvoboj prišel navdihnjen, kar mu je omogočilo izjemen povratek, saj je osvojil osem od naslednjih devetih framov, kar je bilo dovolj za polfinalno zmago s 17-16. Čeprav se Hunter ni prebil v finale Svetovnega prvenstva 2003, pa je polfinale na tem turnirju pripomoglo k zanj premiernemu mestu v elitni osmerici svetovne jakostne lestvice – zasedel je prav 8. mesto. Prejšnji dve sezoni je namreč obakrat zasedal 9. mesto.
V novi uspešni sezoni 2003/04 je bil Hunterjev največji dosežek zmaga na Mastersu, že njegova tretja (in, kot se je kasneje izkazalo, tudi zadnja). Znova je v finalu zmagal z rezultatom 10-9. Tokrat je premagal Ronnieja O'Sullivana, ki ga je lovil praktično cel dvoboj. O'Sullivan je vodil že 2-0, 6-1, 7-2, 8-6 in 9-7, preden mu je Hunter odščipnil zadnje tri frame in osvojil svoj šesti poklicni turnir v karieri. Do finala je sicer izločil še Davida Graya (6-3), branilca naslova Marka Williamsa (6-5) in Johna Higginsa (6-3). V finalnem dvoboju je ustvaril pet nizov vsaj 100 točk. Finalni dvoboj proti O'Sullivanu je samo v Veliki Britaniji preko programa BBC Sports spremljalo 5 milijonov gledalcev.
[uredi] Veliki športnik
Niti Hunter ni zmogel Jimmyju Whitu preprečiti njegovo prvo zmago na jakostnem turnirju v 12 letih. White ga je namreč premagal v finalu Players Championshipa leta 2004, čeprav je izgledalo, da bo Hunter uprizoril nov veličasten povratek po zaostanku z 8-5. Hunter je namreč vodstvo Whita znižal na 8-7, a nato prepustil Whitu 16. frame, s čimer je White zmagal z 9-7. Dvoboj je sicer minil v zelo nervoznem ozračju , v katerem si nobeden od igralcev ni priigral daljšega niza od 76 točk, ki ga je dosegel White. S to zmago si je White tudi ubranil mesto med elitno šestnajsterico tudi v sezoni 2004/05.
Sezona 2003/04 se je končala s porazom v drugem krogu Svetovnega prvenstva proti zmagovalcu UK Championshipa Matthewu Stevensu. Stevens je slavil s 13-12 kljub Hunterjevem vodstvu že z 10-6 in 12-10. Čeprav je Hunter imel četrtfinale na palici že v vsakem od zadnjih treh framov, ga ni uspel realizirati, kar je povedlo Stevensa v četrtfinale. Stevens je nato izpadel v polfinalu proti Graemu Dottu (17-15). Kljub tesnemu porazu je Hunter Stevensu čestital in ga po dvoboju prijateljsko objel. Hunter je predtem v prvem krogu zmagal proti Johnu Parrottu z 10-7.
V sezoni 2004/05 si je Hunter priigral polfinale Grand Prixa. Tam ga je izločil Ronnie O'Sullivan s 6-3. To je bil Hunterjev zadnji polfinale kakega jakostnega turnirja v karieri. Kljub temu se je prebil še v četrtfinale China Opena 2005, kar se je zgodilo le nekaj dni po tem, ko je izvedel, da ima raka. Po dvoboju prvega kroga turnirja so ga novinarji čakali na novinarski konferenci, a se 20 minut tam ni pojavil, dokler ga niso odkrili v dvorani, kjer je podpisoval avtograme obiskovalcem. V dvorani je namreč ostal, dokler ni podpisal zadnjega avtograma, ki so ga od njega obiskovalci želeli.
Najvišjo uvrstitev na svetovni jakostni lestvici v sezoni 2004/05 (4. mesto) je Hunter nasledil s 5. mestom v sezoni 2005/06.
[uredi] Osebno življenje
Hunter je bil poročen z lepotno terapevtko Lindsey Fell, s katero se je poročil leta 2004 na Jamajki. 26. decembra se jima je rodila hčerka Evie Rose.
[uredi] Bolezen
6. aprila 2005 je Hunter svetu naznanil, da je zbolel za malignim nevroendokrinim tumorjem, za katerega so vzroki neznani. Govornik na zvezi WPBSA je takrat izjavil:�»Paul bo šel na zdravljenje, da se bo pozdravil. Hkrati bi on rad zagotovil svojim navijačem in privržencem, da je nepopustljiv in optimističen tako v svoji snooker karieri kot v svojem boju proti raku.«�
Hunter se je vrnil za mize na začetku naslednje sezone, a je izgubil proti Roryju McLeodu v otvoritvenem dvoboju Grand Prixa , potem ko se je Hunter vrnil za trening mize le tri tedne prej , pa še to zaradi bolečine v nogah in rokah ni bil sposoben trenirati po več kot dve uri na dan.
Hunter je hodil na kemoterapije in se boril za dobro snooker formo vse od začetka zdravljenja. V sezoni 2005/06 mu je bilo dano zmagati le na enem dvoboju – proti Jamieju Burnettu na turnirju UK Championship. Tedaj se je Hunter vrnil po zaostanku s 6-8 in dvoboj dobil z 9-8 . Dvoboj je sicer trajal 6 ur in 26 minut.
Zaradi bledih iger, ki so bile tesno povezane z njegovo boleznijo, je Hunter pred sezono 2006/07 padel na 34. mesto, za kar je bil glavni vzrok poraz v prvem krogu Svetovnega prvenstva proti Neilu Robertsonu (10-5). Verjame se, da je imelo Hunterjevo zdravljenje omejen uspeh in da je bil pogosto v bolečinah, občasno naj bi čutil tudi hromost udov. Tako je 27. julija 2006 svetovna zveza WPBSA po glasovanju potrdila pravilo, po katerem je bilo Hunterju dovoljeno, da celotno sezono 2006/07 presedi na 34. mestu , ki bo zamrznjeno zanj. Hunter si je namreč nameraval vzeti predah od snookerja, da bi si povrnil zdravje. Prav tako je v zadnjih dvobojih kariere nastopal pobrit, ker si je moral zaradi kemoterapije ostriči lase.
[uredi] Smrt
Hunter je umrl 9. oktobra 2006 – le 5 dni pred 28. rojstnim dnem. Umrl je v Kirkwood Hospiceu v Huddersfieldu. Njegov pogreb je potekal v Škofijski cerkvi v Leedsu 19. oktobra 2006. Udeležilo se ga je mnogo profesionalnih igralcev in športnih novinarjev. Njegov tesni prijatelj in igralec snookerja Matthew Stevens je tudi nosil krsto. Hunterjev pogrebni avtomobil je bil okrašen v rožnate barve. Nekatere rože so črkovale besede�»My Daddy«�(»Moj očka«),�»From Your Princess«�(»Od tvoje princese«),�»Legend«�(»Legenda«),�»Son«�(»Sin«) in�»Bro«�(»Brat«). Pogreba se je udeležila tudi žena Lindsey in 10-mesečna hčerka Evie Rose, na katero se tudi nanašajo nekatera sporočila na pogrebnem avtomobilu.
Po Hunterjevi smrti so mnogi znani iz sveta snookerja prišli poklonit svoje spoštovanje preminulemu igralcu:
Predsednik organizacije World Snooker, ki organizira turnirje jakostne lestvice, Sir Rodney Walker je rekel:�»Prepričan sem, da se mi bodo pridružili vsi, ki so Paula poznali, kot tudi milijoni navijačev in vsa športna javnost, v sožalju Lindsey, Paulovim staršem, njegovi družini in prijateljem. Paul je bil človek, ki se mu je zgodilo vse dobro – izjemen talent, lepota, slava, bogastvo, šarm in čudovita žena. To nam kaže, kako hitro se lahko življenje spremeni. To je grenak udarec za snooker, ampak še bolj za njegovo družino in naše misli so pri njih.«�
Sedemkratni svetovni prvak Stephen Hendry je izjavil:�»Ta novica me je popolnoma potrla. Paul je imel mlado družino in pred njim je bila fantastična prihodnost. To je nočna mora vsakogar in postavi vse na glavo.«�
Svetovni prvak iz leta 1991 in član komentatorske ekipe za snooker na BBC John Parrott je povedal:�»To je velika izguba za šport, ampak še pomembneje je to velika izguba za njegovo družino. Paul je igral snooker z nasmeškom na obrazu. Bil je vedre in razposajene narave in nikoli ga nisem slišal pritoževati se. Vedno je bil tako vesela oseba. Zelo močno ga bomo vsi pogrešali.«�
Šestkratni finalist Svetovnega prvenstva Jimmy White je razkril, da je igral za Hunterjevo dobrodelno organizacijo, ko je slišal novico:�»Bil sem na pol poti v ekshibicijskem dvoboju in nek možakar je podaril 10.000 £ njegovi dobrodelni organizaciji in nato smo slišali novico. Paul je bil za snooker mizo tiger, ampak zunaj nje nisi nikoli srečal prijaznejšega kolega. Kadar ga je kdo premagal ali kadar je zmagal, je bil spet običajni Paul Hunter, kar je odlična lastnost, ki jo je tudi težko pridobiti. Ne morem vam povedati, kako poseben je bil. Bil je dobroimetje življenja.«�
Svetovni prvak iz leta 1997 Ken Doherty je Hunterju izkazal spoštovanje tako, da ga je imenoval 'čudovit karakter':�»To je zelo žalosten dan, ne samo za snooker, ampak tudi za športni svet. Izgubili smo čudovit karakter, prvaka in dobrega prijatelja. To je šokantna izguba. Vsak je bil osupel, ko je izvedel, da je Paul bolan. Vsi smo mislili, da se v nekom tako mladem vse gotovo pozdravi s kemoterapijo. Besede ne morejo pojasniti, kaj mora zdaj prestajati njegova družina in oni so v naših mislih in molitvah.«�
Bivši igralec snookerja in televizijski komentator Willie Thorne je rekel:�»Bil je zelo vpadljiv igralec, zelo napadalen. Njegovo srce je bilo levje. Prepričan sem, da bi postal svetovni prvak, če ga ne bi doletela ta bolezen. To je taka žalostna izguba za ta šport in njegovo družino. Globoko v sebi menim, da smo vsi menili, da bo Paul premagal bolezen. Nato smo dva ali tri mesece kasneje ugotovili, da je mnogo resneje, kot smo mislili.«�
Dvakratni svetovni prvak Alex Higgins je povedal:�»To je grozna novica. Njegov boj z rakom sem natančno spremljal. Vsi smo ljubili Paula. Moje misli so trenutno pri njegovi družini.«�
Pred začetkom dvobojev na turnirju Premier League Snooker 12. oktobra 2006 so igralci Jimmy White, Ronnie O'Sullivan, Ken Doherty, Ding Junhui skupaj s sodnikom Alanom Chamberlainom in komentatorjema Williejem Thornom in Philom Yatesom vstali za minuto molka v spomin preminulemu Hunterju. Prav tako so predvajali kratek film v njegovo čast.
Igralci Stephen Hendry, Mark Williams, Jimmy White, Matthew Stevens in Ken Doherty so lobirali pri World Snookerju, da bi se pokal turnirja Masters imenoval po Paulu Hunterju. Krovna organizacija World Snooker se za to ni odločila, se pa zato po Hunterju imenuje polprofesionalni turnir German Open, na katerem je Hunter prvič zaigral, potem ko je izvedel, da ima raka. Tako se turnir ne imenuje več German Open, temveč Paul Hunter Classic. Možje v organizaciji World Snooker so se raje odločili, da v spomin Paula Hunterja poimenujejo štipendijo za mlade in nadarjene igralce.
Po smrti so v Hunterjevo čast ustanovili Fundacijo Paula Hunterja, ki neprivilegiranim otrokom nudi prostore za igranje snookerja in druženje.
[uredi] Zanimivosti
V intervjuju, ki ga je podal po osvojitvi Mastersa leta 2001, je Hunter povzročil manjši škandal, ko je dejal, da se je med odmorom odločil za Plan B s svojo punco Lindsey. Po prvi seriji je Hunter zaostajal s 6-2 in Hunter je z Lindsey med odmorom odšel v hotel. Črka B v Plan B se namreč domnevno nanaša na besedo bonk, kar v slengu pomeni spolni odnos. Hunter in Lindsey sta se zatekla v hotelsko sobo, česar se je Hunter spominjal:�»Seks je bil zadnja stvar, ki mi je takrat hodila po glavi. Namreč takrat preprosto nisem bil pri volji. Ampak nekaj sem moral storiti, da prekinem to napetost. Bil je hiter – okoli 10 minut, a po njem sem se počutil izvrstno. Lindsey je skočila v kad in jaz sem malo pospal. Potem sem igral kot v sanjah. Napravil sem 4 nize vsaj 100 točk v šestih framih. Zlahka sem zmagal.«�
Hunter je v karieri ustvaril 114 nizov vsaj 100 točk. Njegov najboljši niz je štel 146 točk, dosegel ga je leta 2004 na turnirju Premier League.
Po smrti je Hunterju televizijski program BBC Sports leta 2006 podelil nagrado BBC-jeva športna osebnost leta - nagrada Helen Rollason , ki se imenuje po Helen Rollason, športni novinarki, ki je umrla v hudem boju z rakom.

Summary:
Paul Alan Hunter, angleški igralec snookerja, * 14. oktober 1978, Leeds, Yorkshire, Anglija, † 9. oktober 2006, Huddersfield, Zahodni Yorkshire, Anglija.
Hunter se je leta 1998 prebil v ospredje iz popolne anonimnosti, potem ko je pri 19 letih osvojil svoj prvi turnir jakostne lestvice, Welsh Open. Ta turnir je leta 2002 osvojil znova, istega leta je zmagal še na British Openu. V svoji karieri je osvojil kar tri nejakostne povabilne turnirje Masters – leta 2001, 2002 in 2004. Prepoznaven je bil po svojem videzu; zaradi glamuroznega videza predvsem pa zaradi podobnosti z Davidom Beckhamom je bil njegov vzdevek Beckham of the Baize (Beckham snookerja), . Bil je zelo priljubljen, tako pri množicah kot pri medijih. Leta 2006 je umrl za rakom, star komaj 27 let.


[uredi] Povzročitelj
Virus hepatitisa B sodi v družino hepadnavirusov (hepa iz hepatotrofni, ker prizadene jetra; dna pa zato, ker sodi med viruse DNK). . Njegova dednina je zapisana v delno dvojnovijačni DNK. Podvojevanje virusa poteka preko RNK s pomočjo reverzne transkriptaze. Virus se razmnožuje v jetrih, vendar se pri okuženih osebah razširi tudi v kri, kjer lahko zaznamo za virus specifične beljakovine in ustrezna protitelesa. Za diagnosticiranje bolezni se uporabljajo krvni testi za dokazovanje teh beljakovin in protiteles.
Virion sestoji iz zunanje lipidne ovojnice ter ikozaedrične nukleokapside, ki jo gradijo beljakovine. Nukleokapsida vsebuje virusno DNK in DNK-polimerazo, ki ima reverznotranskriptazno aktivnost. V zunanji lipidni ovojnici se nahajajo tudi beljakovine, ki so pomembne pri pritrjevanju in vstopu virusa v gostiteljevo celico. Virus hepatitisa B je eden najmanjših živalskih virusov z ovojnico; v premeru meri 42 nm. Obstajajo tudi druge oblike virusa, med njimi vlaknata in okrogla telesca, ki nimajo sredice (DNK in sestavine znotraj kapside oziroma plašča) in niso kužna ter se v veliki meri proizvajajo med življenjskim ciklom virusa.
[uredi] Genom
Genom virusa hepatitisa B sestoji iz krožne DNK. Nenavadnost virusovega genoma je v tem, da vsa DNK ni dvojnovijačna, temveč le v določenih predelih. En konec DNK je povezan z virusno DNK-polimerazo. Genom sestoji iz 3020–3320 nukleotidov (daljša veriga) oziroma 1700–2800 nukleotidov (krajša veriga). Virusno DNK najdemo v celičnem jedru kmalu po okužbi celice z virusom. Poznani so štirje geni, ki jih kodira virusna DNK: C, X, P in S. Gen C nosi zapis za beljakovino, ki se nahaja v virusni sredici. Najprej nastane preprotein HBcAg, iz njega pa s proteolitično cepitvijo nastane HBeAg. Gen P zapisuje DNK-polimerazo, gen S pa površinski antigen HBsAg. Vloga beljakovine HbX, ki jo zapisuje gen X, še ni povsem razjasnjena.
[uredi] Podvojevanje
Življenjski cikel virusa je zapleten. Gre za enega redkih virusov, ki ne spadajo med retroviruse, vendar pri podvojevanju vseeno uporabljajo encim reverzno transkriptazo. Virus vstopi v gostiteljevo celico s pritrditvijo na neznan receptor na površini celice, nato sledi endocitoza. Razmnožuje se preko RNK s pomočjo gostiteljevega encima, zato se mora virusova DNK prenesti v celično jedro gostiteljeve celice; prenos poteka s pomočjo šaperonov. Delno dvojnovijačna virusna DNK postane nato v celoti dvojnovijačna in se pretvori v cccDNA (angl. covalently closed circular DNA – kovalentno zaprta krožna DNK). Le-ta služi kot matrica za prepisovanje štirih virusnih informacijskih RNK (mRNA) molekul. Na podlagi najdaljše mRNA, ki je daljša od virusovega genoma, nastanejo nove kopije virusnega genoma, plaščnih beljakovin in DNK-polimeraze. Omenjeni štiri virusni prepisi so v citoplazmi podvrženi nadaljnjim spremembam in bodisi tvorijo nove virione ali pa se vrnejo v jedro in se nadalje namnožijo. Dolga mRNA se v citoplazmi prepiše v virusno DNK s pomočjo DNK-polimeraze, ki ima reverznotranskriptazno aktivnost.
[uredi] Serotipi
Poznamo štiri glavne serotipe virusa hepatitisa B, in sicer adr, adw, ayr, ayw. Razvrstitev v serotipe temelji na razlikah v epitopih njihovih beljakovin v ovojnici. Nadalje poznamo glede na razlike v nukleotidnem zaporedju v virusovem genomu 8 genotipov (A–H). Posamezni genotipi so različno zemljepisno razporejeni, kar omogoča sledenje evolucije in prenosa virusa. Genotip vpliva na resnost in potek bolezni, na verjetnost zapletov ter na odzivnost na cepiva in zdravila.
[uredi] Patogeneza
Primarno virus hepatitisa B moti delovanje jetrnih celic (hepatocitov) zaradi podvojevanja v njih. Receptor na površini jetrne celice, na katerega se virus pritrdi, še zaenkrat ni poznan, vendar obstajajo dokazi, da je pri zelo sorodnem račjem virusu HBV tak prepoznavni receptor kaboksipeptidaza D. Po pritrditvi viriona na receptor jetrne celice le-ta vstopi v celico s pomočjo endocitoze.
Med okužbo z virusom HBV odziv imunskega sistema povzroči tako uničevanje virusov kot tudi poškodbo jetrnih celic. Pri tem prirojena imunost nima pomembne vloge, za imunski odziv po okužbi je odgovorna pridobljena imunost. Zlasti citotoksični limfociti T (CLT) povzročijo poškodbo jeter. CLT ubijajo okužene jetrne celice (hepatocite) ter izločajo protivirusne citokine; s tem uničujejo viruse, hkrati pa tudi jetrne celice. Jetrno poškodbo začnejo torej CLT, vendar se lahko situacija še poslabša zaradi delovanja antigensko nespecifičnih vnetnih celic. Prav tako se v vnetišču aktivirajo krvne ploščice, ki privabljajo nadaljnje CLT.
[uredi] Epidemiologija
[uredi] Razširjenost
Razširjenost hepatitisa B na določenih predelih je povezana s primarnim načinom prenosa virusa. Na območjih z nizko razširjenostjo (prevalenco), na primer v ZDA in Zahodni Evropi, kjer sta kronično okužena manj kot 2�% prebivalstva, sta primarni poti prenosa okužbe intravensko jemanje drog in nezaščiten spolni odnos, čeprav so pomembni tudi drugi dejavniki. Za območja z zmerno razširjenostjo virusa (Vzhodna Evropa, Japonska, Rusija), kjer je z virusom HBV kronično okuženih 2–7 odstotkov prebivalstva, se bolezen prenaša zlasti med otroci. Ponekod v predelih z visoko razširjenostjo (Kitajska, jugovzhodna Azija) je najpogostejša okužba že med porodom, drugje (v Afriki) pa je najpogostejša okužba v času otroštva. V predelih, označenih z visoko razširjenostjo kroničnih okužb, le-ta znaša vsaj 8�%.
Virus hepatitisa B veliko bolj nalezljiv kot virus HIV. Na svetu se je z njim že okužila tretjina prebivalstva (okoli 2 milijardi oseb), 350 milijonov je trenutno okuženih, za posledicami okužbe pa letno umre približno milijon ljudi po svetu .
Leta 2007 so v Sloveniji poročali o 15 primerih akutne okužbe in 21 primerih kronične okužbe, , leta 2006 pa o 29 kroničnih in 26 akutnih primerih.
[uredi] Prenos
Do prenosa okužbe z virusom HBV pride ob stiku z okuženo krvjo ali telesnimi tekočinami, ki vsebujejo kri. Možni načini prenosa okužbe so naslednji (vendar obstajajo tudi drugi načini): nezaščiten spolni odnos, transfuzija krvi, uporaba okuženih igel, prenos iz matere na otroka med porodom. Brez ukrepov je pri materi, ki je pozitivna na HBsAg, 20-odstotna verjetnost, da se okužba med porodom prenese na otroka. Če je mati pozitivna tudi na HBeAg, je verjetnost prenosa kar 90-odstotna. Virus se lahko prenaša med člani gospodinjstva, najverjetneje zaradi stika poškodovane kože ali sluznic s sekreti ali slino, okuženo z virusom HBV. Vendar kar pri najmanj 30�% primerov hepatitisa B ni mogoče določiti nevarnostnega dejavnika, ki je pripeljal do prenosa okužbe.
[uredi] Bolezen
[uredi] Preprečevanje
Doslej je bilo razvitih že več cepiv za preprečevanje okužbe z virusom HBV. Cepiva vsebujejo enega od virusnih beljakovin v ovojnici (površinski antigen hepatitisa B ali HBsAg). Sprva so cepiva pripravljali iz plazme, pridobljene pri bolnikih z dolgo trajajočo okužbo. Dandanes se več uporablja tehnologija rekombinantne DNK, čeprav se še vedno uporabljajo tudi cepiva, pridobljena iz človeške plazme. Obe vrsti cepiva sta enako učinkoviti in varni.
Po cepljenju je površinski antigen več dni zaznaven v serumu prejemnika cepiva, kar imenujemo antigenemija po cepljenju (prisotnost antigena v krvi). Cepljenje se izvaja v dveh, treh ali štirih odmerkih. Cepivo lahko prejmejo tako otroci kot odrasli. Okužba se prepreči pri 85–90�% posameznikov, in zaščita traja 23 let.
V nasprotju s hepatitisom A se hepatitis B načeloma ne prenaša z okuženo vodo ali hrano. Prenos poteka zlasti preko okuženih telesnih tekočin in z naslednji ukrepi pomagajo pri preprečevanju okužbe: izogibanje nezaščitenim spolnim odnosom, previdnost pri transfuzijah krvi, uporaba čistih injekcijskih igel ter preprečevanje okužbe med porodom. Otroci lahko cepvo prejmejo že takoj po porodu.
V Sloveniji je cepljenje proti hepatitisu B obvezno za vse otroke. Otroci dobijo prva dva odmerka v starosti 5 do 6 let, nato pa še 3. odmerek po vstopu v šolo.
[uredi] Simptomi
Akutna okužba se lahko kaže kot splošno slabo počutje, izguba apetita, siljenje na bruhanje, bruhanje, bolečine, blaga vročina, temen seč; akutna okužba lahko vodi tudi do zlatenice. Pri okužbi s kakterim koli tipom virusa hepatitisa se lahko pojavi srbenje. Akutni hepatitis traja nekaj tednov in pri večini bolnikov se stanje postopoma izboljšuje. Pri nekaterih bolnikih pa bolezen napreduje v hudo jetrno bolezen, ki ogroža življenje. Lahko pa je okužba povsem asimtomatska in jo bolnik preboli neopaženo.
Kronična okužba je bodisi asimptomatska bodisi povzroči kronično vnetje jeter (kronični hepatitis). Kronični hepatitis lahko po več letih povzroči tudi cirozo jeter. Kronična okužba znatno poveča tveganje za pojav raka jeter. Pri kroničnih bolnikih je odsvetovano uživanje alkohola, saj ta dodatno povečuje nevarnost za cirozo jeter ali jetrnega raka. Virus hepatitisa B se povezuje tudi s pojavom membranskega glomerulonefritisa.
[uredi] Diagnosticiranje
Testi za odkrivanje okužbe z virusom HBV zajemajo serumske in krvne teste. Z njimi zaznavamo prisotnost virusnih antigenov (beljakovin, ki jih proizvaja virus) ali protiteles (ki jih proizvede gostiteljev imunski sistem). Interpretacija teh testov je zapletena.
S testi najpogosteje ugotavljamo pristnost virusnega površinskega antigena (HBsAg); gre za virusni antigen, ki ga lahko najbolj zgodaj po okužbi zaznamo v bolnikovi krvi. Vendar tudi ta antigen v začetku okužbe ni vedno zaznaven, prav tako pa ga včasih tudi kasneje tekom okužbe ne moremo zaznati, ker ga izčisti gostiteljev imunski sistem. V obdobju okna (v času zgodnje okužbe, ko imunski sitem uspešno odstranjuje viruse iz obtoka in zato kljub okužbi niso zaznavni) je edini zanesljiv dokaz okužbe zaznava protiteles IgM proti antigenu v virusni sredici HBcAg (anti-HBc IgM).
Kmalu po pojavu antigena HBsAg v krvi, se pojavi tudi drug virusni antigen, imenovan HBeAg (antigen e). Ko se v serumu pojavi omenjeni antigen, je v bolnikovem obtoku podvajanje virusa zelo pospešeno, hkrati pa je večja tudi kužnost. Vendar omenjena trditev ne velja vselej, saj nekatere variante virusa sploh ne proizvajajo antigena e. Tekom okužbe imunski sistem izčisti antigen e iz obtoka in v krvi se pojaviju protitelesa anti-HBe. To je ponavadi povezano z znatno upočasnitvijo virusnega razmnoževanja v gostitelju.
Če je gostiteljev imunski sistem sposoben očistiti telo virusa, postane antigen HBsAg nezaznaven, pojavijo se pa protitelesa IgG proti površinskem antigenu (anti-HBs) in proti antigenu virusne sredice (anti-HBc). Oseba, ki je negativna na antigen HBsAg in hkrati pozitivna na protitelesa anti-HBs, je bodisi prebolela okužbo bodisi je bila v preteklosti cepljena.
Bolniki, pri katerih ostane HBsAg zaznaven vsaj 6 mesecev, so t. i. prenašalci virusa hepatitisa B. Pri njih gre za kronični hepatitis, ki se kaže v povišanih vrednostih alanin-transferaze in v vnetju jeter, kar ugotovimo z biopsijo jetrnega tkiva. Pri prenašalcih, ki so negativni na antigen e (HBeAg), zlasti pri tistih, ki so se okužili v odrasli dobi, je razmnoževanje virusa zelo zavrto in imajo posledično majhno tveganje za dolgoročne zaplete in za prenos okužbe na druge ljudi.
Novejši testi temeljijo na PCR-ju, pri čemer merimo količino virusnih jedrnih kislin v bioloških vzorcih. Gre za določanje t. i. virusnega bremena (števila kopij jedrnih kislin na ml vzorca), kar se uporablja pri spremljanju poteka bolezni in učinkovitosti zdravljenja.
[uredi] Prognoza
Okužba z virusom HBV je lahko bodisi akutna (nenadna, a prehodna) ali kronična (pojavi se počasneje, a traja dolgo). Pri akutni okužbi gostiteljev imunski sistem sam premaga viruse in jih izčisti iz telesa v nekaj tednih ali mesecih.
Pri otrocih je verjetnost spontane ozdravitve manjša. Pri okužehih odraslih ali starejših otrok pride v več kot 95�% do spontanega premaganja virusa; pri njih se razvije imunost na morebitne nadaljnje okužbe. Pri novoroječkih, ki se okužijo med porodom, pa spontano ozdravi le okoli 5�%. Pri okuženih novorojenčih je kar 40% verjetnost, da kasneje v življenju umrejo zaradi jetrne ciroze ali raka jeter. Otroci, ki se okužijo med 1. in 6. letom starosti, je možnost spontane ozdravitve 70-odstotna.
Pri okuženih z virusom hepatitisa B obstaja nevarnost dodatne okužbe z virusom hepatitisa D. Slednji namreč lahko okuži le bolnike s hepatitisom B, saj ta virus nujno potrebuje za tvorbo kapside površinski antigen virusa HBV. Hkratna okužba z virusom hepatitisa D poveča tveganje za nastanek jetrne ciroze ali raka na jetrih.
Pri bolnikih s hepatitisom B je tudi večja verjetnost za pojav nodoznega poliarteriitisa.
[uredi] Zdravljenje
Akutna okužba z virusom HBV običajno ne zahteva zdravljenja, saj večina odraslih virus spontano izčisti iz telesa. Zgodnje zdravljenje s protivirusnimi zdravili se priporoča le pri manj kot 1�% bolnikov, pri katerih pride do zelo hude oblike akutne okužbe oziroma pri bolnikih z imunsko pomanjkljivostjo. Kronično okužbo pa je treba zdraviti in s tem zmanjšati tveganje za pojav ciroze in raka na jetrih. Zdraviti je treba kronične bolnike s stalno povišanimi vrednostmi alanin-aminotransferaze (biološki označevalec za oceno delovanja jeter) in visokim virusnim bremenom.
Čeravno nobeno od zdravil na trgu ne omogči popolne ozdravitve (odstranitev virusa iz telesa), lahko zavrejo razmnoževanje virusa ter bistveno zmanjšajo nevarnost jetrne poškodbe. Učinkovita zdravila so lamivudin, adefovir, tenofovir, telbivudin, entekavir ter interferon alfa-2a in pegiliran interferon alfa-2a. Prednost pegilirane oblike interferona je v tem, da se injicira le enkrat tedensko, medtem ko se mora navadni interferon injicirati vsak dan do trikrat tedensko.
Bolniki se na zdravljenje odzivajo različno, kar je najverjetneje med drugim tudi posledica različnih genotipov virusa HBV. Zdravljenje zmanjša virusno breme, saj se zavre razmnoževanje virusa v jetrih.
Dojenčkom, ki so se rodili materam prenašalkam virusa, lahko dajo protitelesa proti virusu HBV. Če novorojenček prejme injekcijo protiteles v roku 12 ur po rojstvu, se verjetnost za pojav okužbe zmanjša za 95�%. Hkrati ta oblika zdravljenja omogoča varno dojenje.
[uredi] Reaktivacija
Po okužbi ostane virus v telesu dalje prisoten in pri nekaterih bolnikih se bolezen ponovi. Sicer je reaktivacija virusa redka, a se pogosteje pojavi pri bolnikih z okrnjenim imunskim sistemom.
Virus HBV vstopa izmenično v cikel razmnoževanja in v cikel, ko miruje. Pri okoli 50�% bolnikov se pojavi akutna reaktivacija. Pri bolnikih moškega spola z vrednostjo alanin-transferaze (ALT) nad 200 UL/L obstaja trikrat večja verjetnost za reaktivacijo virusa kot pri bolnikih z nižjo vrednostjo ALT. Tudi pri bolnikih, ki prejemajo kemoterapijo, obstaja večje tveganje za reaktivacijo virusa. Pri bolnikih, ki prejemajo imunosupresivna zdravila, obstaja prav tako višje tveganje za reaktivacijo virusa HBV, ker ta zdravila med drugim zavirajo tudi delovanje citotoksičnih limfocitov T v jetrih.
[uredi] Zgodovina
O prvi epidemiji hepatitisa B je poročal Lurman leta 1885. Leta 1883 so v nemškem mestu Bremen izbruhnile črne koze in 1.289 delavcev v ladjedelnici so cepili z limfo drugih ljudi. V času od nekaj tednov do 8 mesecev po cepljenju je 191 cepljenih delavcev zbolelo za zlatenico; diagnoza se je glasila serumski hepatitis. Drugi delavci, ki so bili cepljeni z drugo serijo limfe, niso zboleli. Lurman je v svojem poročilu, ki predstavlja primer epidemiološke študije, je dokazal, da je vzrok okužbe kontaminirana limfa.
Kasneje po uvedbi podkožnih injekcijskih igel leta 1909 so poročali o številnih podobnih primerih izbruha hepatitisa. Iste igle so namreč pogostoma uporabili pri več bolnikih, in sicer pri zdravljenju sifilisa z zdravilom salvarsan. Samega virusa sicer niso poznali do leta 1965, ko je Baruch Blumberg odkril virusov površinski antigen HBsAg (sprva imenovam avstralski antigen) v krvi avstralskih Aboridžinov. Sicer so že od objave MacCallumove raziskave leta 1947 domnevali, da bolezen povzroča virus. Leta 1970 pa so s pomočjo elektronskega mikroskopa odkrili tudi sam virus. V začetku leta 1980 so določili tudi nukleotidno zaporedje virusovega genoma in začeli so preskušati prva cepiva.

Summary:
Hepatitis B je bolezen, ki jo povzroča virus hepatitisa B (HBV). Pride do vnetja jeter (hepatitisa). Z virusom se vsako leto okuži tretjina svetovnega prebivalstva (več kot 2 milijardi). Število vključuje tudi okoli 350 milijonov ljudi, ki so kronični prenašalci virusa. Do okužbe pride ob stiku z okuženo krvjo oziroma z drugimi telesnimi tekočinami.
Okužba s HBV lahko pogosto poteka povsem brez kliničnih in laboratorijskih znakov bolezni. Le pri 25 do 30�% okuženih poteka hepatitis B z značilno klinično sliko. Inkubacija traja največkrat 2 do 4 mesece. Akutna bolezen se kaže kot vnetje jeter, bruhanje, zlatenica in v redkih primerih sledi smrt. Kronična okužba lahko povzroči cirozo jeter ali celo karcinom jeter, ki je smrten in se slabo odziva na trenutno dostopna zdravila proti raku. Okužbo je mogoče preprečiti s cepljenjem.


[uredi] Telesne značilnosti
So žuželke zelo raznolikih velikosti, telesna zgradba pa je kljub številu vrst zelo enotna. Najočitnejša značilnost metuljev je, da je celotno telo vključno s krili pokrito z drobnimi luskami. Najbolj se razlikujejo po velikosti, prek kril merijo od manj kot 3 milimetre (listni zavrtač iz družine Nepticulidae) do okoli 30 cm (Ornithoptera alexandrae z Nove Gvineje).
Večji del razmeroma velike glave zasedajo velike sestavljene oči, sestavljene iz nekaj tisoč ocelov, poleg njih pa ima večina metuljev tudi par očesc. Oblika tipalnic se med vrstami zelo razlikuje. Pogosti dnevni metulji imajo večinoma kijaste tipalnice, pri drugih pa segajo od kratkih izrastkov pri družini Hepialidae do ogromnih peresastih tipalnic nekaterih nočnih pavlinčkov (Saturniidae). Večina vrst ima zelo dolgo sesalo (proboscis), sestavljeno iz preoblikovanega para maksil, ki se ob strani stikajo in tvorijo kanal za sesanje. Kadar se ne prehranjujejo, metulji zvijejo sesalo pod glavo s pomočjo temu namenjenih mišic in traku elastičnega tkiva pri vrhu kanala. Sesalo je pri nekaterih vrstah dolgo 15 cm ali več, kar jim omogoča sesanje nektarja iz cvetov z zelo dolgim vratom. Preostali del obustnega aparata je večinoma reduciran in nefunkcionalen. Obstaja tudi nekaj izjem - metulji iz družine Micropterigidae imajo funkcionalne tudi mandibule, pri odraslih nočnih metuljih iz družine Hepialidae pa je celoten obustni aparat zakrnel.
Oprsje je pri primitivnejših predstavnikih zgrajeno iz treh med seboj podobnih členov, pri naprednejših vrstah pa je predprsje reducirano v majhen, ovratniku podoben obroč za glavo. Krila izraščajo iz sredoprsja in zaprsja.Sredoprsje je pri vseh metuljih največji člen oprsja, ki deloma prekriva bistveno manjše zaprsje. Noge so kot pri ostalih žuželkah, le pri nekaterih družinah metuljev sprednji par manjka. Sprednji par membranastih kril je pri večini skupin mnogo večji od zadnjega. Krila so porasla z drobnimi luskami, ki so nastale s preoblikovanjem dlak. Izločajo jih podkožne celice, vsaka luska je pritrjena v svoji jamici. Običajno so široke in ploske, pogosto pa tudi dolge in ozke, kar izdaja njihovo sorodnost z dlakami. Nespremenjene dlake poraščajo v glavnem oprsje in bazo kril. Luske so votle in vsebujejo pigmente, ki dajejo krilom barvo. Fina struktura lusk z vzdolžnimi grebeni vpliva na lom svetlobe, kar povzroča vpadljive mavrične barve, ki se spreminjajo v odvisnosti od položaja opazovalca. Pri nekaterih samcih najdemo tudi posebne luske (androkoniji), namenjene razširjanju feromonov, ki so povezane z žlezami v membrani kril. Metulji iz družine Micropterigidae imajo najosnovnejši vzorec ožiljenosti kril - pri njih sta tudi oba para enaka. Pri ostalih predstavnikih je ta vzorec reduciran, z veliko celico v sredini krila, od katere potekajo žile proti robu. Prečnih žil skorajda ni.
Zadek je tak kot pri ostalih žuželkah, le nekateri nočni metulji imajo na njegovi bazi veliko membrano timpanalnega organa. Pri ostalih nočnih metuljih je membrana na videz na istem mestu, vendar leži ob zadnjem robu oprsja.
Ličinke metuljev imenujemo gosenice (strokovno eruciformne ličinke). V splošnem imajo valjasto, členjeno telo z dobro razvito glavo, tri pare pravih nog na oprsju in po navadi od dva do pet parov mesnatih panožic na 10-členskem zadku. Na vsaki panožici je obroč kavljev, s katerim se lahko gosenica trdno pritrdi na podlago. Gosenice vseh metuljev imajo par svilnih žlez, ki so močno spremenjene žleze slinavke. Iz odprtin na bazi glave izločajo hitro sušečo se lepljivo tekočino (svilo).
Odrasle metulje (image) težko zamenjamo za katero drugo skupino žuželk, le nekateri manjši nočni metulji so na prvi pogled podobni mladoletnicam, od katerih jih lahko enostavno ločimo po dolgem sesalu. Gosenice lahko zamenjamo za ličinke kožokrilcev.
[uredi] Življenje
Tudi po življenjski navadah so metulji zelo enoten red.
Samica s pomočjo okušalnih receptorjev na nogah najde ustrezno rastlino za razvoj ličink in nanjo odloži jajčeca, ali jih samo spusti med rastlinje pri vrstah, katerih ličinke niso specializirane na določeno rastlino. Jajčeca lahko odlagajo posamič ali v skupinah, ki segajo od dveh ali treh jajčec do nekaj sto. Samice tekom življenja odložijo od 50 do preko 1000 jajčec, odvisno od velikosti. V krajih z zmernim podnebjem traja razvoj ličink med dvema in tremi tedni, razen pri vrstah, kjer osebki v jajčecu prezimijo. Ličinka se ob izvalitvi pregrize skozi jajčni ovoj in pogosto požre še preostanek jajčeca.
Gosenice so po večini rastlinojede. Prehranjevanje je tudi do konca stadija ličinke skoraj edina aktivnost gosenic, zaradi česar se izredno hitro razvijajo. S prehranjevanjem prenehajo le za kakšen dan ali dva ob vsakokratni levitvi. Ker so počasne, se je pri gosenicah razvila množica obrambnih mehanizmov proti plenilcem. Mehanizmi so lahko zelo preprosti, tako se nekatere gosenice ob motnji enostavno spustijo z lista in padejo na tla, čez nekaj časa pa splezajo nazaj. Druge se zanašajo tudi na varovalno barvo - po obliki in obarvanosti se zlijejo z listom, na katerem sedijo, spominjajo na vejico, ali kakšen drug predmet. Gosenice metulja vrste Papilio demoleus tako spominjajo na ptičji iztrebek. V zadnji skupini so gosenice, poraščene s težko prebavljivimi ali celo strupenimi ščetinami, kar�»oglašujejo«�z živopisano svarilno obarvanostjo.
Mnogo metuljev si ob koncu stadija ličinke zgradi kokon in se zabubi znotraj njega, ni pa to lastnost vseh metuljev. Večinoma pritrdijo kokon na rastlino, nekateri nočni metulji pa se zabubijo pod zemljo. Gosenice mravljiščarjev (rod Maculinea) se na začetku prehranjujejo z razvijajočimi se semeni hranilne rastline, nato pa se spustijo na tla. Ker izločajo posebne feromone, jih poberejo mravlje določene vrste in odnesejo v svoje mravljišče. Tam se prehranjujejo na zarodu gostiteljev ali pa jih hranijo kot ostale svoje ličinke .
Glavni aktivnosti odraslih metuljev sta prehranjevanje in razmnoževanje. Ob ugodnih razmerah (suho vreme brez močnega vetra) obiskujejo cvetove gostiteljskih rastlin in sesajo nektar ali jedo cvetni prah. Nekateri metulji pred parjenjem izvajajo zapletene rituale, ki jim skupaj pravimo svatbeni ples. Partnerja se najdeta s pomočjo vonja - samica izloča feromone, ki jih lahko samci (posebej nočnih metuljev) zaznajo na zelo velike razdalje, kasneje pa je prepoznava odvisna od barvnega vzorca. Tudi metulji z na videz neugledno obarvanostjo imajo lahko impresivne vzorce v ultravijoličnem delu elektromagnetnega valovanja. Samci so lahko v obdobju parjenja tudi teritorialni, iz svojega ozemlja agresivno odganjajo morebitne tekmece. Samica prične odlagati jajčeca kmalu po parjenju.
Generacijski čas metuljev je odvisen od njihove velikosti in temperature. V območjih z zmernim podnebjem lahko opazimo preko leta povečano pojavljanje posameznih vrst, ki na fenogramu številčnosti tvori vrhove. Po številu vrhov tako razlikujemo univoltine (en vrh = ena generacija letno), bivoltine (dva vrhova) in multivoltine (več vrhov) vrste. Večina metuljev ima samo eno generacijo letno, največkrat prezimijo kot jajčece.
[uredi] Ekologija
Metulji živijo na vseh celinah, razen na Antarktiki, v vseh tipih habitatov od puščav, pragozdov in morske obale do visokogorij v Himalaji. Posamezne vrste metuljev pa so zaradi specializiranosti gosenic na eno ali nekaj rastlinskih vrst vezane na območje razširjenosti gostiteljskih rastlin. Odrasli metulji se prehranjujejo z nektarjem, zaradi česar so pomembni opraševalci in skozi zgodovino se je razvilo mnogo parov rastlina-metulj, prilagojenih drug na drugega. Metulje pogosto vidimo, kako s sesalom ližejo mrhovino, iztrebke ali vlažen pesek. Z rastlinskim sokom, s katerim se prehranjujejo, namreč ne dobijo dovolj mineralov, predvsem dušika in natrija, zato se morajo posluževati drugotnih virov.
Tudi odrasli metulji imajo različne obrambne mehanizme proti številnim plenilcem. Najpogosteje plenijo metulje drugi členonožci in ptiči. Nekateri metulji tudi kot odrasli vsebujejo zanje strupene snovi, kar tako kot gosenice razkazujejo z živimi barvami. Znani so tudi primeri mimikrije, ko nestrupeni metulji posnemajo vzorec prvih, kar odžene plenilce, ki imajo izkušnje s strupom. Nočni pavlinčki in nekateri drugi metulji imajo na zadnjem paru kril dve piki v obliki velikih očes, ki jih obrnejo proti napadalcu in ga tako prestrašijo. Drugi metulji z manj vpadljivimi barvnimi vzorci posnemajo predmete v naravi in se tako skrijejo pred nevarnostjo.
[uredi] Pomen za človeka
Ličinke metuljev so eni pomembnejših rastlinojedcev v ekosistemu, zaradi česar lahko povzročajo veliko škode na nasadih kulturnih rastlin. Kontrola z različnimi sredstvi predstavlja velik strošek za poljedelce. Na Havaje so tako vnesli že vsaj 84 različnih vrst organizmov za biološko kontrolo metuljev, od katerih jih je obstalo 32. Težava je nastala, ko so kontrolni organizmi napadali tudi avtohtone vrste metuljev na otokih. Bolj klasične metode vključujejo kemično zatiranje z insekticidi. V naravi obstaja ravnovesje med metulji in njihovimi rastlinskimi gostitelji, rastline, ki jih za svojo prehrano vzgaja človek, pa so optimizirane za čim večji pridelek v čim krajšem času, in njihovi obrambni mehanizmi so slabši ali neobstoječi. Zato je potrebno vlagati veliko energije in sredstev za njihovo zaščito pred škodljivci.
Nasprotno od gosenic pa odrasli metulji človeku niso škodljivi, saj se prehranjujejo večinoma z nektarjem in so zato celo koristni kot opraševalci. Nekaj vrst se prehranjuje s cvetnim prahom ali napada sadje, vendar niso ekonomsko pomembne. Predvsem v kontekstu varovanja narave pa so metulji pomembni, saj so dobra indikatorska skupina, ki kaže na stopnjo hranjenosti narave in biološke raznovrstnosti. Zaščita njihovih habitatov je torej pomembna tudi za zaščito ostalih skupin organizmov, ki tam živijo. Odrasli metulji s svojimi barvami navdihujejo umetnost in modo.
Veliko metuljev so raziskovali zaradi gospodarske škode, ki so jo ti povzročali v kmetijstvu. V Sloveniji so med njimi pomembnejši:
[uredi] Evolucija
Fosilnih ostankov metuljev je razmeroma malo, saj se je zaradi mehkega telesa ohranilo le malo primerkov. Najbolje so ohranjene hitinizirane glavine kapsule gosenic. Poleg tega ne živijo v habitatih, kjer so procesi fosilizacije najizrazitejši, jezerih in ribnikih. Kljub temu so v jantarju odkrili nekaj dobro ohranjenih fosilov, ki pričajo o evoluciji te skupine žuželk. Poleg tega so ohranjeni tudi nekateri posredni dokazi o metuljih. V fosiliziranih listih platane, starih 97 milijonov let, so tako odkrili zelo značilne tunele, ki jih vrtajo listni zavrtači iz družine Nepticulidae, in pričajo o zelo starih povezavah med posameznimi vrstami rastlin in metuljev.
Najstarejši fosil metulja, osebek vrste Archaeolepis mane, datirajo v začetek jure, izpred 190 milijoni let. Obsežna radiacija vrst v kredi je sovpadala s pojavom kritosemenk in ob koncu terciarja pred 65 milijoni let je obstajala že večina modernih rodov.
Primer nočnega metulja vrste Biston betularia iz družine pedicev je med najpogosteje uporabljenimi zgledi za delovanje naravne selekcije. V populaciji sta dve barvni obliki tega metulja, svetla typica in temna carbonaria. V naravi prevladuje svetla oblika, katere barva skrije metulja ob počivanju na deblu brez pred plenilci, predvsem velikimi sinicami. Razmerje pa se je med industrijsko revolucijo v Veliki Britaniji bistveno spremenilo v prid temne oblike, saj svetla barva metulja ni več skrivala na od smoga potemnelih deblih. Svetla oblika ponovno prevladuje od konca 20. stoletja zaradi zmanjšanega onesnaženja ob uvedbi naravovarstvenih ukrepov.
[uredi] Sistematika
Najbolj poznana je delitev metuljev na�»nočne«�in�»dnevne«�metulje, pri čemer so nočni metulji aktivni predvsem ponoči, rjavkastih barv s čokatim, zelo poraščenim telesom, nitastimi ali peresastimi tipalnicami, dnevni pa vitki, z velikimi živopisanimi krili, kijastimi antenami in aktivni podnevi. Vendar je taksonomsko gledano takšna razdelitev umetna in ne ustreza naravnemu stanju. Morfološko in evolucijsko se namreč skupini ne ločita popolnoma - mnogo�»dnevnih metuljev«�je po videzu in vedenju zelo podobnih nočnim in obratno.
Naddružine Micropterigoidea, Agathiphagoidea in Heterobathmioidea predstavljajo evolucijsko zgodnje odcepe od preostalih skupin metuljev. To so morfološko najbolj raznolike skupine metuljev, ki jih združuje odsotnost zavitega sesala in jih po tej lastnosti uvrščamo v podred prametuljčkov (Aglossata). Vse tri poddružine vsebujejo le po eno družino z malo vrstami metuljev. Ostale naddružine z 98% vseh vrst uvrščamo v podred rilčastih metuljev (Glossata), ki jih najbolje ločuje mehanizem za usklajeno zamahovanje kril, večinoma v obliki kaveljčka na zadnjem robu sprednjega para, ki se pripenja na šop dlak (retinakulum) na sprednjem robu zadnjega para.
Znotraj rilčastih metuljev tvorita naddružini lastovičarjev (Papilionoidea) in debeloglavčkov (Hesperioidea) skupino, ki jo poznamo kot�»dnevni metulji«�(Rhopalocera). Glede na telesno zgradbo sodi med dnevne metulje še naddružina ameriških moljev (Hedyloidea), ki pa so po obarvanosti in vedenju bolj podobni veščam in so razlog, zakaj dnevni metulji kot jih pojmujemo v vsakdanjem življenju niso naravna skupina (klad). Vse tri naddružine združuje to, da se usklajeno zamahovanje kril doseže z enostavnim prekrivanjem sprednjega in zadnjega para.
Po starejši razdelitvi ločujemo metulje na skupini velikih metuljev (Macrolepidoptera) in metuljčkov (Microlepidoptera), kar pa je prav tako nenaravna delitev, a ponekod še vedno v uporabi.
[uredi] Seznam naddružin
[uredi] Metulji v Sloveniji
V Sloveniji živijo predstavniki naddružin, ki so v zgornjem seznamu navedene tudi s slovenskim imenom. Do danes je za Slovenijo znanih okoli 3200 vrst, od tega nekaj manj kot 200 vrst, ki jih prištevamo med�»dnevne metulje«, in sedem prametuljčkov, od katerih je najpogostejši kalužni prametuljček (Micropteryx calthella). Celotno število vrst je ocenjeno na 3600.
Dnevni metulji so pri nas ena najbolj raziskanih skupin žuželk. Na slovenskem jih je prvi opisoval že Scopoli. Zaradi težavnega določanja nočnih metuljev so le-ti manj zanimivi za ljubiteljske lepidopterologe in tako še vedno slabo poznani.

Summary:
Metulji (znanstveno ime Lepidoptera; iz grških besed lepido - luskast in pteron - krilo) so drugi največji red v razredu žuželk (Insecta). Vanj uvrščamo preko 160.000 opisanih recentnih vrst dnevnih in nočnih metuljev, razvrščenih v 127 družin in 46 naddružin. Po številu opisanih vrst jih prekašajo le še hrošči (Coleoptera). Znanstveno ime so dobili po tem, da imajo celo telo, predvsem pa krila, poraščena z drobnimi luskicami, kar jih jasno ločuje od vseh ostalih skupin žuželk.
Metulji so zaradi pisanih barv in nenevarnosti ena najbolj priljubljenih skupin živali, poleg strokovnjakov se z njimi ukvarja tudi veliko število ljubiteljskih entomologov. Veda, ki se ukvarja z metulji, je lepidopterologija.


[уреди] Младост
Тачан датум рођења Ернанда де Сота није познат. Он сам је 1535. говорио да му је око 35 година, а 1536. тврдио је да му је око 40 година. Већ као 14-годишњак је, захваљујући добрим породичним везама, отишао у Нови свет. Де Сото је био другорођени син, од четворо деце идалга Франсиска Мендеза де Сота и Леоноре Аријас Тиноко. Де Сото је знао да не може рачунати на своју породицу што се материјалне потпоре тиче, па је пошао „трбухом за крухом“. Помогао му је рођак Педро Руиз де Сото, познати учесник у реконкисти Севиље.
Де Сото је одрастао у тешким условима, у сиромаштву и немаштини, у покрајини Екстремадура, која се граничила са маварским територијама, те су уједно њени становници били присиљени да се од малих ногу уче ратничким вештинама. Имајући то у виду, није случајност што су најпознатији конкистадори и колонизатори потицали баш из Екстремадура — Ернан Кортес, Франсиско Пизаро и Васко Нуњез де Балбоа.
[уреди] Почетак у Новом свету
Године 1514. Де Сото је био члан експедиције Педра Аријаса де Авиле, званог Педраријас Давила, чији је циљ била шпанска колонија Панама. Са собом је имао само штит и мач. Одушевљен де Сотовом храбрости, Педраријас му је 1516. доделио чин капетана коњичког ескадрона. Године 1523. учествује у експедицији конкистадора Франсиска Ернана де Кордобе на којој су биле откривене и колонизоване Никарагва и Хондурас. Де Сото се показао као изузетан коњаник, борац и стратег али и као врло бруталан и немилосрдан према домороцима. У Никарагви се сукобио са Шпанцем Хилом Давидом Гонзалесом, који се борио за власт над Никарагвом против де Сотовог заповедника Давиле. Давила и де Сото су победили.
[уреди] Прва самостална експедиција и поход са Франсиском Пизаром
Године 1528. де Сото је повео своју прву експедицију дуж обале мексичког полуострва Јукатан, где је отишао у потрагу за прелазом из Атлантског океана у Пацифик (Тихи океан). У међувремену је такође учествовао у откривању Перуа у експедицији коју је предводио Франсиско Пизаро. Де Сото је такође открио град Кахас. Са групом од 50 војника пронашао је пут Инка, који је водио према престоници Инка, Куску. Био је први Европљанин који је упознао краља Инка, Атауалпу. Године 1532. дошло је до битке код Кахамарке, где је Франсиско Пизаро поразио Инке и ухватио Атауалпу. Де Сото је ипак сачувао добре односе са Атауалпом. До разлаза са Пизаром је дошло због поделе новоосвојених Анда и због убиства Атауалпе, ког је Пизаро ипак убио, иако је овај платио откуп који је Пизаро тражио.
[уреди] Повратак у Шпанију
Де Сото се вратио у Шпанију 1536, са својим делом плена у злату (510 килограма ), које су Шпанци запленили Инкама. У Шпанији је дочекан као јунак из битке код Куска. Године 1537. оженио се у Севиљи, и основао дом и породицу. Његова жена је била ћерка Алонса Давиле, Инес де Бобадиља , која је потицала из веома угледне севиљанске породице и која је имала добре везе на двору Карла V.
Пошто је де Сото био упознат са богатством Перуа и извештајем Алвара Нуњеза Кабезе де Ваке, желео је да истражи и Флориду, где је претпостављао да се налазе слична богатства. Де Сото је у Флориди видео прилику да стекне славу попут Пизара и Кортеса, те је продао сву робу коју је имао како би опремио експедицију. Карло V га је прогласио гувернером Кубе и свих земаља северно од Мексика.
[уреди] Експедиција на Флориду (1538—1542)
[уреди] Долазак на Флориду
На Флориду је кренуо 18. маја 1539. преко Хаване. После неколико дана пута, 25. маја 1539. де Сото стиже на западну обалу Флориде, код данашњег града Тампа Беј заједно са 620 људи , 12 свештеника (8 секуларних свештеника, два доминиканца, један фрањевац, један тринитријанац), 220 коња у девет бродова (пет великих једрењака, две бригантине, две каравеле) . Кад се искцао на обалу, тој територији је дао име по Светом духу — Еспириту Санто (шп. Espíritu Santo). Хтео је да крене у колонизацију територије, као што је то урадио у Куску, међутим испоставило се да су неки Индијанци са те територије већ били покрштени, што је био резултат претходне експедиције Панфила де Нарваеза који је на Флориду стигао 1527. Ернандо де Сото је са собом понео све ствари неопходне за колонизацију — алат, столаре, мајсторе, фармере, домаће животиње, семе житарица итд. Већина досељеника су били једноставни људи, који су по први пут били у Новом свету или људи са дна друштвене лествице.
У исто време, мексички вице-краљ Антонио де Мендез шаље експедицију на челу са Франсиском Вескезом де Коронадом на територије које је описао Кабеза де Вака шпанском краљу. Циљ експедиције је био пронаћи Седам градова од злата, тако да је де Сото добио конкуренцију. Нажалост, тачан пут по коме је кренула де Сотова експедиција није познат. Претпоставља се да је Ернандо де Сото прешао територије Мисисипија, Арканзаса, Оклахоме и Тексаса. Такође постоје индиције да је ишао преко Кентакија и Индијане и да је стигао до Великих језера. Једино место где се може са сигурношћу тврдити да га је де Сото посетио је село Анхајка на Флориди, где постоје археолошки докази о томе.
[уреди] Према унутрашњости
Проблеми са експедицијом су почели већ на Флориди, јер су уместо очекиваног злата наишли само на гомиле комараца. Такође је клима, за разлику од Перуа, била врло топла и влажна што се веома лоше одразило на здравље чланова експедиције. Де Сото је са собом водио и Индијанце из других племена који су били врло лоше примљени од стране локалних домородаца који су пре доласка де Сота већ имали лоше искуство са конкистадором Панфилом де Нарваезом. Де Сото такође није имао милости према домороцима. На свом путу кроз индијанске територије, спаљивао је домородачка села, отимао храну и хапсио сеоске поглаваре, жене су биле силоване а мушкарци одвођени на присилни рад или су их у најбољем случају, користили као водиче.
Де Сотовој експедицији је знатно помогао Хуан Ортиз, кога су Индијанци заробили док је на Флориди тражио експедицију Панфила де Нарваеза. Након што је ослобођен, придружио се де Сотовој експедицији. Ортиз је провео са домороцима 10 година пре што је дошла де Сотова експедиција, па је тако врло добро познавао територију, навике, језик и обичаје Индијанаца, те је постао де Сотов водич. Као натурилизован Индијанац, Ортиз се облачио као они и био врло близак са Индијанцима (нарочито до племена Паракоксија).
Други одважни де Сотов водич је био 17-годишњи Индијанац, кога су Шпанци назвали Педро, и потицао је из данашње Џорџије. Педро је говорио више индијанских дијалеката те је могао да комуницира са Ортизом. Педро (Перико) је био де Сотов водич од 1540.
Де Сотова експедиција је провела прву зиму поред језера Талахаси на Флориди. Ту се налазио и залив по имену Залив коња, зато што су ту људи из Нарваезове експедиције морали да једу коње да би преживели. То је и једино место за које су археолози сигурни да је де Сото туда прошао.
[уреди] 1540. - Пут према северу и битка код Мовиле
Де Сото је пут наставио северно према Апалачким планинама. За собом су остављали опустошене и спаљене индијанске насеобине. Шпанци су ретко трговали са индијанцима за храну, а чешће су је отимали на силу и при томе уништавали села.
На путу су прешли Џорџију, Јужну Каролину, Северну Каролину и Тенеси. Пошто је сазнао да се злато налази у племену Кофитаћеки, де Сото се удружио са њиховим непријатељима, Окутима, и кренуо ка Јужној Каролини. Приликом дугих и исцрпљујућих маршева стигли су до територије које су и водичима Педрику и Ортизу биле непознате. Ипак у мају су пронашли то племе на територији данашње Јужне Каролине.
Шпанци су упркос насилном понашању, били примљени пријатељски. Принцеза племена Кофитаћеки је предала неке вредне ствари Шпанцима али они су захтевали све злато са њихових светих места. Кад су Шпанци сазнали да су уместо злата наишли на бакрене предмете, преокренули су читаво насеље племена и однели све што је било иоле вредно а индијанску принцезу су заробили како би себи осигурали сигуран пролазак кроз Јужну и Северну Каролину, Џорџију и Алабаму.
Пут их је довео у Алабаму, где се у месту Мовила, према причама Индијанаца, налазило пуно злата. Тамо су упали у заседу индијанског племена Коктаве, које је предводио поглавица Таскалуса. У тешкој борби, Шпанци су се пробили и напали град. Битка је трајала девет сати и погинуло је 20 Шпанаца, скоро сви су били рањени и још двадесеторо њих је умрло следећег дана. Сви Индијанци су били побијени - њих 2.000 до 6.000 је погинуло у бици, неки су извршили самоубиство а остатак је погубљен и Мовила је спаљена.
Упркос победи, Шпанци су изгубили 40 коња и већину накупљеног блага. Стање експедиције било је врло лоше, већина је била рањена или болесна, остали су без опреме и кретали се у непознатим крајевима окружени непријатељским расположеним домороцима. Након битке код Мовиле остала домородачка племена гледала су на Шпанце с неповерењем. Због све учесталијих напада Индијанаца, Шпанци су желели да што пре стигну до обале и да се врате на Кубу, али де Сото је још увек имао освајачке амбиције. Ту зиму су провели у Чичаси, данашњем Мисисипију.
[уреди] Путовање према западу, откривење реке Мисисипи и повратак
Експедиција је наставила према северу где су наишли на племе Чикасави. Де Сото тражио од њих 200 мушкараца који би служили као носачи али Чикасави су то одбили и током ноћи су напали шпански камп. Шпанци су том приликом једва извукли живу главу - озгубили су још 40 људи и остатак опреме. Ипак су се некако спасили и побегли.
Дана 8. маја 1541. де Сото стиже до славне реке Мисисипи . Био је први Европљанин који је донео вести о постојању реке Мисисипи, међутим, није сигурно да је заправо био и први Европљанин који је дошао до реке Мисисипи. Де Соту та велика река представљала је огромну препреку - требало му је месец дана да је пређе на скелама заједно са 400 Шпанаца. Даље је наставио пут према Арканзасу, Оклахоми и Тексасу. Трећу зиму је провео у месту Аутиамик (Autiamique) код реке Арканзас.
Зима је била јака и оштра. Када је дошло пролеће, експедиција је наставила пут. Како је Ортиз умро, експедиција се кретала помало наслепо. Комуникација са Индијанцима је била отежана. Експедиција је стигла до реке Кедо где су се суочили са ратоборним племеном Туле. Шпанци су их сматрали најопаснијим од свих Индијанаца. До битке је дошло у теснацу Кедо (енгл. Caddo Gap), Арканзас, где и данас стоји споменик. Након битке, Шпанци су се вратили у Мисисипи.
[уреди] Смрт Ернанда де Сотоа
Де Сото, након пет дана боловања, умире од високе температуре 21. маја 1542- на западним падинама Мисисипија, у индијанском селу Гуачоја (енгл. Guachoya), поред данашњег града Мекартур. Пошто су Шпанци знали да су Индијанци сматрали де Сотоа неком врстом бога и да је као такав требао бити бесмртан, уплашили су се њихове реакције. Како би прикрили де Сотову смрт, умотали су га у платно, везали за њега камење и бацили га у реку Мисисипи.
[уреди] Повратак експедиције у Мексико Сити
Де Сотова експедиција је провела три године на Флориди и при томе није остварила жељени циљ - нису пронашли злато нити су успели да колонизују нове земаље. На путу су изгубили пола свог људства, већину коња (који су били најважније средство застрашивања Индијанаца). Вратили су се поцепани, рањени и скршеног морала.
Након смрти де Сота, експедиција је пропала и постојале су две опције како се вратити назад. Прва је била да направе бродове и спусте се дуж Мисисипија, а друга опција је била да крену преко Тексаса назад у шпанску колонију Мексико Сити. Пошто су сматрали да би градња брода била предуга и пловидба кроз Мексички залив превише ризична, одлучили су се за опцију копном према југозападу. Међутим, због ненасељених подручја у том правцу и недостатка хране вратили су се до Мисисипија. Тамо са сакупили све гвоздене предмете, излили из њих ексере и направили бродове. У јулу су се спустили бродовима низ Мисисипи и након две седмице наишли су на прве проблеме са Индијанцима који су их нападали и следили реком у кануима. Неко ефективно оружје Шпанцима није остало па су се само бранили штитовима. Ипак је од отровних стрела умрло 11 Шпанаца и доста њих је рањено.
Након доласка на ушће реке Мисисипи, пловили су уз копно према југозападу. Педесет дана касније стижу до реке Пануко и истоименог граничног града шпанских колонија. Тамо су се задржали месец дана. Међу Шпанцима је дошло до сукоба, јер су неки сматрали да су се пребрзо вратили празних руку, без злата. Дошло је до физичког обрачуна у коме је погинуло њих седморица. Ипак су пут наставили до Мексико Ситија, где им је вице-краљ Дон Антонио де Мендоза понудио да организују још једну експедицију назад на Флориду. Само су неки пристали.
Од 620 Шпанаца који су кренули у експедицију, само њих 311 је преживело ову експедицију и населило се у шпанским колонијама Новог света, Мексику, Перуу, Куби.
[уреди] Последице експедиције
За многе, резултат више од 6.500 километара дуге експедиције је био катастрофалан. Ни један циљ који је постављен на полетку није био остварен - нити су нашли злато, нити су основали нове колоније.
С друге стране, експедиција је била од великог значаја за Северну Америку. Одбегли коњи које су Шпанци довели су се умножили и од њих су настали северноамерички мустанзи. Шпанско оружје и суровост нису могли да се пореде са оним што су им Шпанци оставили - вирусе европских болести на које Индијанаци нису били имуни и који су у кратком року покосили читаве народе. Нека подручја куда су Шпанци прошли остала су сасвим пуста. Преживели Индијанци су бежали од места где су владале заразе тако да је такоше дошло и до значајних демографских промена.
Добре стране су биле нова географска, биолошка и етнолошка сазнања које Европа до тада није имала. Де Сотова експедиција је била прва која је Европи донела вести о друштвеном и племенском уређењу северноамеричких Индијанаца. Европа је упознала Чикасаве, Тимуке, Туле, Алабаме, Хичите, Черокије, Чикасаве, Семиноле, Апалаче, Коктаве и остала индијанска племена. Де Сотови људи су били први и последњи који су видели првобитно стање култура уз реку Мисисипи.
Де Сотова мисија је навела шпанску круну да размисли о ширењу колонија северно од Мексика, где је Де Сото био први Европљанин.
Многе од територија којима је прошао Ернандо де Сото носе име њему у част. Место где је наводно умро се данас зове Де Сото Каунти. Такође се по њему називају територије у Лујзијани и на Флориди.

Summary:
Ернандо де Сото (шп. Hernando de Soto, Херез де лос Кабаљерос, Бадахоз 1496. или 1500 — 21. мај 1542, Мисисипи у Арканзасу) је био шпански морепловац, истраживач и конкистадор. Имао је значајну улогу у освајању Панаме, Никарагве и Перуа заједно са Франсиском Пизаром. Његов највећи подухват је експедиција у Северну Америку, данашње САД , где је отишао у потрагу за Елдорадом.
Де Сотови родитељи су били припадници нижег племства из Екстремадуре, сиромашне области из које су млади људи одлазили како би негде другде стекли богаство. После открића нове земље на западу, гласине о њеном сјају и богаству су биле превише примамљиве. Де Сото је испловио у Нови свет 1514. са првим гувернером Панаме Педром Аријасом де Авилом.
Његова храброст, непоколебљива оданост и лукави планови за уцењивање домородачких села ради откупа заробљених поглавица су постали де Сотово обележје током покоравања Средње Америке. Такође је стекао славу као одличан коњаник, ратник и командант, али је упамћен и по својој изузетној бруталности.