[editovat] Tažení krále Amauryho
[editovat] Situace na Blízkém východě ve 12. století
Poté, co roku 1099 křižáci dobyli Jeruzalém a založili Jeruzalémské království, egyptští Fátimovci začali podnikat na křižácké državy pravidelné nájezdy. Křižáci reagovali výstavbou mnoha pevností na jižních hranicích s�Egyptem (např. hrad Ibelin). Později však přešli do ofenzivy a roku 1154 král Balduin�III. dobyl Askalon, poslední výspu fátimovské moci v�Palestině. Jeho nástupce Amaury�I. poté svou pozornost zaměřil na samotný Egypt.
Šíitský Fátimovský chalífát již od svého založení soupeřil o�moc se sunnitským chalífátem Abbásovců s�centrem v�Bagdádu, v�průběhu 12.�století však začal Egypt politicky hluboce upadat. Chalífové postupně ztráceli svůj vliv a stali se loutkami v�rukách vezírů a generálů, mezi nimiž bujela rivalita projevující se palácovými převraty.
[editovat] Křižáci a jejich spojenci
Amaury, který byl myšlenkou získání Egypta přímo posedlý, si uvědomoval, že pro takovýto podnik bude dobré získat nějaké spojence. Benátské loďstvo, které v�té době často operovalo v�oblastech východního Středomoří, se do egyptských tažení zapojit odmítlo, protože Benátčané nechtěli válkou ohrozit své obchodní vztahy s�Egyptem. Amaury se proto rozhodl obrátit se s�žádostí o�pomoc na Francii:
Ludvík se již sice do Svaté země v�čele své armády nevrátil, někteří evropští rytíři se však na Blízký východ vydávali, aby zde nějakou dobu pobyli ve službách Jeruzalémského království. Amaury, stejně jako jeho předchůdce Balduin�III., navíc prohluboval vazby Jeruzalémského království na Byzantskou říši a císaře Manuela, během jehož vlády se byzantská politika ubírala prolatinským kursem. Císař se rozhodl dobyvačné plány křižáků podporovat a jeho mocné námořnictvo se jedné egyptské expedice přímo účastnilo.
[editovat] První expedice
První tažení do Egypta, oslabeného ztrátou Askalonu, uspořádal jeruzalémský král již v�září roku 1163. Křižáci prošli sinajskou pouští a zaútočili na egyptské město Faramíja. V�té době se však rozvodnila řeka Nil, což je donutilo ukončit obléhání a vrátit se domů.
V�dubnu roku 1164 byl svým rivalem Digrámem z�Káhiry vyhnán vezír Šávar. Šávar se odmítl s�porážkou smířit. Uprchl do Aleppa, kde požádal o�pomoc Núr ad-Dína, vládce Damašku, Aleppa a Mosulu, aby mu pomohl vezírát získat zpět. Za pomoc sesazený vezír Núr ad-Dínovi nabídl jeho uznání za nejvyšším vládcem Egypta. Sultán Šávarovi vyhověl a vyslal do Egypta armádu pod velením kurdského emíra Asada ad-Dín Šírkúha.
Tomu se v�květnu podařilo sesadit v�Káhiře Digráma a dosadit na místo vezíra zpět Šávara. Šírkúh i�s�vojskem zůstal v�Egyptě, ale začal Šávarovi vadit, neboť ohrožoval jeho nezávislost. Když se vezírovi nepodařilo zbavit se Šírkúhova vlivu vlastními silami, nabídl spojenectví jeruzalémskému králi Amaurymu.
[editovat] Tažení na pomoc Šávarovi
Amaury doufal, že se do Egypta bude moci vrátit, a tak Šávarovu nabídku přijal. Roku 1164 vstoupilo jeruzalémské vojsko do dolního Egypta. Zde se mu podařilo Šírkúhovy mamlúky obklíčit v�pevnosti Bilbajs. Núr ad-Dín se rozhodl svého emíra ze sevření vysvobodit a v�srpnu vytáhl z�Damašku proti Antiochijskému knížectví. U�pevnosti Harim se mu podařilo vojska z�Antiochie a Tripolisu, posílené o�arménské oddíly porazit a zajmout jejich vůdce. Amaury tak byl donucen přerušit obléhání Bilbajsu a spěchat na sever pomoci Antiochii. Rovněž Šírkúh ustoupil z�Egypta zpět do Damašku, čímž jako vítěz vyšel z�této války Šávar, který se zbavil Šírkúha i�jeho vlivu na vládu v�Egyptě.
[editovat] Obsazení Alexandrie
Roku 1167 Šírkúh přesvědčil svého pána Núr�ad-Dína o�prospěšnosti nového tažení do Egypta. Núr�ad-Dín mu vyhověl a rozkázal v�Káhiře svrhnout Fátimovce a nastolit v�Egyptě svrchovanost abbásovského chalífy. Ještě téhož roku vytáhla z�Damašku na jih silná muslimská armáda v�čele se Šírkúhem a jeho mladým synovcem Saláh�ad-Dínem Jusúf ben Ajjúbem. Šávar v�Egyptě zatím neměl, čím by intervenci ze Sýrie odrazil, obrátil se proto opět na Amauryho�I. a slíbil mu zaplatit 400�000�denárů za vojenskou pomoc.
Amaury nabídku přijal a jeho armáda se vydala do Egypta. Amauryho vojsko při přechodu Sinajské pouště téměř zničilo Šírkúhovu muslimskou armádu, která byla zastižena písečnou bouří. Muslimové nakonec do Egypta dorazili a utábořili se na západním břehu Nilu pod pyramidami v�Gíze. Jeruzalémská armáda, která dorazila o�několik dnů později, rozbila ležení na východním břehu řeky nedaleko Káhiry.
V�Káhiře krále radostně přivítal jeho protějšek Šávar, který ihned zprostředkoval setkání Franků (jak Arabové a Řekové na Blízkém východě nazývali evropské křižáky) s�mladým chalífou al-Ádidem. Křižáci s�chalífou podepsali spojeneckou dohodu a dokonce mu přísahali, že jej budou chránit. Nádherou a bohatstvím chalífova paláce byli křižáci přímo ohromeni.
Poté spojená vojska Franků a Egypťanů i�Šírkúhovy oddíly více než měsíc vyčkávaly, co udělá protistrana. První krok v�březnu 1167 podnikli křižáci. Překročili Nil a na západním břehu řeky se obě vojska střetla. Franko-egyptské oddíly sice utrpěly porážku, i�přesto zůstaly početnější než Šúrkúhova armáda, která se dala na ústup k�jihu. U�města Minja, asi 150 kilometrů od Káhiry, došlo k�bitvě, z�níž, ačkoliv Amauryho vojsko bylo silnější, ani jedna strana nevyšla vítězně. Šírkúhova armáda se poté dala na pochod zpět na sever. Šírkúh se zdráhal zaútočit na Káhiru, táhl proto dál až ke Středozemnímu moři, k�Alexandrii. Obyvatelé Alexandrie, u�kterých nebyl vezír Šávar oblíben, Šírkúhovi bez odporu otevřeli brány města.
Křižáci vyrazili na sever Šírkúha pronásledovat a brzy ho v�Alexandrii obklíčili. Město nebylo na válku připraveno, zásoby se rychle tenčily a obleženým hrozil hladomor. Jedné noci se Šírkúhovým vojákům podařilo vyklouznout z�obklíčení a ve městě zůstalo jen přibližně tisíc mamlúků pod velením Saláh�ad-Dína. Křižáci se tak dostali do sevření mezi město a Šírkúhovu armádu. Vyrovnaný boj vyústil ve vyjednávání. Saláh�ad-Dín byl s�vojáky propuštěn z�města a také ostatní příslušníci Šírkúhovy armády odešli z�Egypta. Rovněž křižáci měli opustit zemi, avšak Jeruzalému měla připadnout Alexandrie, kde byla poté umístěna malá franská posádka. Vezír Šávar měl králi Amaurymu, prostřednictvím alexandrijské posádky, každoročně platit 100�000 zlatých.
[editovat] Masakr na nilské deltě a obléhání Káhiry
Roku 1168 začala vyjednávání mezi Jeruzalémským královstvím a Byzancí o�možné pomoci byzantského loďstva při dobývání celého Egypta, který v�té době byl nejistým protektorátem Jeruzalémského království. Císař Manuel s�plánem souhlasil a na znamení spojenectví oženil Amauryho se svou neteří Marií. Nicméně císařovo loďstvo se mobilizovalo celý rok. Křižáci v�Jeruzalémě, kterým zatím dorazily na pomoc oddíly z�Francie vedené hrabětem Vilémem z�Nevers, byli však netrpěliví. Johanité toužili po získání pokladů Fátimovců a Francouzi, kteří byli ochotni jít do války, měli brzy odjet zpět do Evropy. Amaury, přesvědčen svými šlechtici, se proto rozhodl do Egypta vytáhnout okamžitě i�bez byzantské pomoci. Jako záminka proti ještě nedávnému spojenci Šávarovi posloužila skutečnost, že vezír včas neplatil křižákům v�Alexandrii dohodnutý tribut.
V�říjnu 1168 vtrhly první křižácké oddíly do nilské delty. Hlavní Amauryho vojsko oblehlo město Bilbajs a po třídenním obléhání jej dobylo. Následovalo rozsáhlé vraždění muslimů i�místních křesťanských Koptů. O�několik dnů později obsadili křižáci i�nedaleké přístavní město Tanis, kde se krveprolití opakovalo. Těmito masakry si křižáci zničili pověst mezi křesťanskými obyvateli Egypta, kteří do té doby byli ochotni Franky přivítat jako své osvoboditele a podporovat je spíše než Núr�ad-Dína.
Šávar se v�téžké situaci obrátil na Núr�ad-Dína, aby Egyptu pomohl zbavit se náporu křižáků, kteří zatím oblehli Káhiru. Ten neváhal a vyslal armádu Egypťanům na pomoc. Šírkúh, který vojsku i�tentokrát velel, v�lednu roku 1169 rychle přitáhl na území Egypta a spojil se s�egyptskými oddíly. Muslimové tak získali přesilu nad křižáky, kteří nemohli vzdorovat a raději se stáhli do Palestiny. Fátimovský chalífa poté vyzval Šírkúha, aby svým vojskem obsadil Káhiru.
Šírkúh byl po svém vstupu do Káhiry oficiálně přivítán Šávarem. Ale jen o�několik dní později emír Šírkúh Šávara svrhl, uvěznil a přinutil chalífu, aby nad ním podepsal rozsudek smrti, načež se sám prohlásil egyptským vezírem. Po dvou měsících vládnutí však Šírkúh zemřel prý následkem přejídání. Jeho místo tedy zaujal jeho synovec Saláh�ad-Dín Jusúf ben Ajjúb, později známý jako Saladin.
[editovat] Byzantsko-jeruzalémský útok na Damiettu
Byzantský císař Manuel, který čtvrtému egyptskému tažení jen přihlížel, považoval uchvácení Egypta Núr�ad-Dínovým služebníkem Saladinem za porušení rovnováhy sil mezi muslimy, Franky, Byzancí a egyptskými Fátimovci. Jeruzalémskému dvoru proto navrhl uspořádat další egyptské tažení. Byzantská flotila, kterou císař slíbil již roku 1168, v�létě 1169 vplula do Akkonu. Jeruzalémská armáda však posledním tažením utrpěla těžké ztráty a potřebovala nějaký čas na doplnění stavu. Manuelovy lodě proto zatím zakotvily na Kypru.
Po dlouhých týdnech vyrazila v�říjnu 1169 z�Levanty znovuvybudovaná křižácká armáda a byzantské lodě, pod velením Andronika Konstostefana, tak mohly vyplout z�kyperských přístavů. Spojená byzantsko-jeruzalémská výprava zaútočila na přístav Damietta, jehož dobytí by otevřelo pozemní i�vodní cestu po Nilu na Káhiru. Saladina, který očekával útok na Bilbajs, se tak podařilo překvapit.
Obránci Damietty přes Nil natáhli silné řetězy, kterými námořnictvu zabránili v�přímému útoku. Byzantinci naléhali, aby Frankové přešli do frontálního útoku proti městu, Amaury však váhal a nechtěl riskovat velké ztráty na životech. Projevovala se rovněž tradiční nedůvěra mezi Franky a Byzantinci. Námořnictvo během čekání na Kypru spotřebovalo většinu zásob a během dlouhého obléhání potraviny došly úplně. Křižáci se o�své zásoby odmítli se svými spojenci podělit. V�prosinci navíc nastaly zimní deště, které oslabovaly bojeschopnost útočníků. Král Amaury dal nakonec rozkaz k�ústupu a stáhlo se rovněž Manuelovo loďstvo, které bylo při návratu do Konstantinopole zastiženo bouří a z�velké části zničeno.
[editovat] Následné události
Útok na Damiettu byl posledním pokusem jeruzalémských rytířů o�ovládnutí Egypta. I�když ztroskotalo tažení na Damiettu, spojenectví mezi Jeruzalémským královstvím a Byzantskou říší zůstalo v�platnosti. Roku 1171 se Amaury�I. opět vydal do Konstantinopole, kde byl císařem okázale přijat a na znamení přátelství bohatě obdarován. Oba panovníci uzavřeli vzájemnou smlouvu, o�jejíž náplni se však nic bližšího nedochovalo.
Saladin zatím v�Egyptě chopil moc pevně do rukou a vypořádal se i�s�revoltou egyptských aristokratů, kteří se odmítali podrobit sunnitskému chalífovi, jenž byl nejvyšším pánem Núr�ad-Dínovým i�Saladinovým. Roku 1174 zemřel v�Sýrii Núr�ad-Dín a několik měsíců po něm i�král Amaury. Saladin, který se snažil po smrti svého pána převzít jeho impérium v�Sýrii, musel nejprve odrazit Normany ze Sicílie, jejichž válečné lodě napadly Alexandrii. Téhož roku obsadil Damašek a získal titul sultána Sýrie a Egypta. Roku 1183 obsadil Aleppo a v�roce 1185 i�Mosul, čímž měl pod kontrolou všechna muslimská mocenská centra, která mohla nějak bránit jeho konečné válce s�Franky.
Saladinův boj vyvrcholil roku 1187, kdy 4.�července nejprve zvítězil v�bitvě u Hattínu a v�říjnu téhož roku dobyl Jeruzalém, hlavní město křižáckého Jeruzalémského království.
[editovat] Další křižácká tažení
[editovat] Pátá křížová výprava
Roku 1213 papež Inocenc III. vyhlásil bulou Quia maior pátou křížovou výpravu proti „nevěřícím“. Celých dalších pět let se věnovalo přípravám, shromažďování vojsk i�vyjednávání spojenectví nejen s�křižáky, kteří se ještě ve Svaté zemi drželi, ale také s�rúmským seldžúckým sultánem Kajkausem�I. Ke křížové výpravě se připojili Hugo, král Kypru a uherský král Ondřej�II., kteří dorazili v�letech 1216-1217 do Palestiny, kde je očekával kníže Bohemund�IV. Společně měli zaútočit proti muslimským državám v�Sýrii, zatímco hlavní křižácké vojsko z�Evropy se mělo zaměřit na Egypt.
V�červnu 1218 křižácké lodě zaútočily na strategický egyptský přístav Damietta. Křižáci překonali první linii egyptské obrany a oblehli samotné město. Papež Honorius�III. se, stejně jako jeho předchůdce Inocenc�III., snažil křížovou výpravu udržet pod papežským dohledem. Roku 1219 předal velení nad křížovou výpravou svému legátovi Pelagio Galvanimu, který do Egypta dorazil ještě téhož roku. Galvaniho velení se často dostávalo do sporů se světskými účastníky tažení, což vedlo k�opuštění výpravy částí velmožů i�s�jejich vojsky. Nakonec, navzdory těžkým ztrátám, křižáci v�listopadu 1219 téměř bez boje obsadili město, ve kterém řádila malárie. Muslimové byli ušetřeni, ale museli za své propuštění ze zajetí zaplatit výkupné, jinak byli prodáni do otroctví.
Následující rok a půl křižáky v�Damiettě zaměstnávaly především rozbroje mezi zástupci církevní a světské moci –�legáta Pelagia Galvaniho a titulárního jeruzalémského krále Jana z�Brienne. Jan nakonec pro spory i�záležitosti v�Palestině z�Egypta odešel. Křižákům v�Damiettě zatím v�několika vlnách přišly početné posily z�německých zemí vedené bavorským vévodou Ludvíkem. Damietta byla přeměněna v�křesťanské město. Hlavní mešita byla přebudována v�katedrálu a damiettským biskupem se stal Pierre des�Roche.
Nakonec roku 1221 došlo ke smíru mezi Janem z�Brienne a Pelagiem. Opět sjednocení křižáci v�červenci téhož roku vytáhli z�Damietty směrem na jih na Káhiru. Pelagio, který nebyl profesionální válečník, podněcoval náboženské nadšení vojáků legendou o�velkém křesťanském králi, který zničí Saracény a jehož vojsko nyní stojí před Bagdádem. Vojsko křižáků čítalo přibližně 5�000 jízdních rytířů a 40�000 pěších bojovníků. U�pevnosti al-Mansúra Evropané zaujali postavení mezi dvěma rameny Nilu. Egypťané toho využili a vypustili hráze, čímž Evropany téměř zcela odřízli vodou. Legát Pelagio, který až dosud vždy kategoricky odmítal jakékoliv dohody s�muslimy, musel začít se sultánem al-Kamilem vyjednávat. Sultán za propuštění křižáků z�obklíčení požadoval jejich odchod z�Egypta a osmileté příměří. Pelagio přijal a 8.�září byla Damietta obsazena sultánem. Křižáci se stáhli do Evropy a křížová výprava tak ztroskotala.
[editovat] Sedmá křížová výprava
Roku 1248 vytáhl, nezávisle na výzvách papeže na svolání další křížové výpravy, na svou křížovou výpravu francouzský král Ludvík�IX. Ludvíkova výprava mířila po moři do Egypta, který měla v�úmyslu dobýt. Byla největší námořní operací v�dějinách křížových výprav. 18.�září 1248 křižáci přistáli na Kypru, kde je přijal král Jindřich I. Kyperský, který se spolu s�řády templářů a johanitů rozhodl k�výpravě přidat. Palestinští baroni poté Ludvíka přesvědčili, že útok na Egypt během zimních dešťů je nebezpečný, francouzský král proto souhlasil s�odkladem na jaro příštího roku.
Na jaře roku 1249 nebylo k�dispozici dost transportních lodí. Ludvík požádal o�přepravu Benátky i�Janov, oba italské státy však odmítly. Když se Ludvík nakonec rozhodl vyplout, měl lodě asi pro čtvrtinu své armády. Protože o�jeho přítomnosti již Egypťané dávno věděli, očekávalo jejich vojsko Francouze na pobřeží. Křižáci se vylodili u�Damietty, dokázali egyptskou armádu zahnat na útěk a v�červnu 1249 bez boje obsadit město, které egyptská posádka kvapně opustila. Ludvík, překvapen rychlostí svého triumfu, se rozhodl neopakovat fiasko páté křížové výpravy a s�dalším postupem počkat do podzimu, kdy postupující armádu nemohou překvapit nilské záplavy; navíc musel vyčkat na příjezd zbytku svých vojsk.
Až 20.�listopadu 1249 se vojsko vydalo na pochod na jih. Francouzi postupovali velmi obezřetně a snažili se neopakovat chyby svých předchůdců. U�pevnosti al-Mansúra se křižáci zastavili, a protože nebyli schopni přejít Nil, museli se opevnit na místě. Egypťané začali útočit přes řeku řeckým ohněm, proti kterému Evropané neměli obrany. Nakonec jeden místní křesťan křižákům za 500 byzantiů ukázal bezpečný brod přes Nil. V úterý 8.�února 1250 se křižáci dali na pochod k�brodu, odkud pak chtěli zaútočit na město. Předvoj, složený hlavně z�templářů a Angličanů vedený Robertem z�Artois, nevyčkal na hlavní Ludvíkův voj a přepadl egyptské ležení. Překvapení Egypťané prchli do města, kde se jejich oddíly znovu přeskupily, aby se postavily hlavnímu vojsku. Hrabě z�Artois je chtěl pronásledovat, ale templáři a ostatní rytíři, v�čele s�hrabětem Vilémem ze Salisbury, nabádali k�opatrnosti a vyčkání na krále. Robert odmítl a s 1�400 rytíři se vrhl za mamlúky do města. Templáři Roberta následovali, ale v al-Mansúře se vojáci rozptýlili a byli takřka všichni, včetně hrabat z�Artois a Salisbury, pobiti.
Když k�městu dorazila hlavní armáda, muslimové vypochodovali ven, aby se s�nimi utkali. V�následné několikadenní bitvě sice zvítězili křižáci, ale utrpěli těžké ztráty a k�dobytí samotné al-Mansúry již neměli síly. Jejich postup se zastavil a Egypťané získali čas na přivolání dalších posil. Egypťané na křesťanské ležení z�města neustále útočili a také vyslali beduínské jezdce, aby napadali osamělé křižáky. Ludvík nakonec dal rozkaz k�ústupu na sever. Egypťané vyrazili za ním a 6.�dubna 1250 u�Fariskuru porazili francouzskou pěchotu, ze které se v�té době již skládalo takřka celé křižácké vojsko. Král Ludvík a zbytek jeho armády byl vzat do zajetí.
Damietta zůstala v�křižáckých rukách a její italští obránci, které vedla královna Markéta Provensálská, byli schopni odrazit útok muslimů. Křižáci tak mohli Damiettu vyměnit za Ludvíkovo propuštění. Egypťané si kromě města řekli o�výkupné 800�000 zlatých bezantů. Tolik peněz ale Francouzi neměli, složili proto jenom část požadovaného výkupného, čímž dosáhli propuštění Ludvíka a části jeho armády, většina vojska však zůstala v�zajetí. Damietta byla muslimům vydána v�květnu 1250. Král poté odjel do Akkonu, hlavního města Jeruzalémského království, odkud se mu později obratnou diplomacií podařilo osvobodit své zajaté vojáky. Do Egypta se již nikdy nevrátil.
[editovat] Alexandrijská křížová výprava
Poslední křížová výprava do Egypta se odehrála ve 14.�století, poté, co „hlavní“ křížové výpravy do Svaté země dávno skončily. Jednalo se o�soukromé námořní vojenské tažení kyperského krále Petra�I., jemuž se bohatá Alexandrie zdála být snadným cílem. Pro svůj záměr získal podporu rytířského řádu johanitů, který poskytl pro tažení flotilu. Kromě johanitů se výpravy účastnili vojáci z�celé Evropy, které Petr�I. od roku 1362 sháněl celé tři roky po celé Evropě. Král nakonec dal dohromady flotilu 165 lodí. Na Rhodu, kde se vojsko shromáždilo, se Petr�I. stal velitelem křižáckých expedičních sil. V�říjnu 1365 vojsko vyplulo vstříc Alexandrii. 7.�října se křižáci vylodili u�Alexandrie a okamžitě na město zaútočili. Po dvoudenním obléhání křižáci alexandrijské obránce porazili, pronikli do města a zahájili drancování a vraždění. Egyptský sultán vyslal k�Alexandrii svou mamlúckou armádu, když však dorazila k�Alexandrii, nebylo již s�kým bojovat. Křižáci zdevastované město opustili a vrátili se zpět na Kypr s�velkou kořistí a množstvím zajatců.
V�arabském světě vyvolala alexandrijská křížová výprava velké pohoršení. Egyptský sultán za ni potrestal levantské křesťany, kterým byla zkonfiskována čtvrtina majetku. Někteří arabští učenci však odmítli princip kolektivní viny orientálních křesťanů, kteří s�latinskými křižáky měli jen pramálo společného, a odsuzovali jejich pronásledování.

Summary:
Křižácká tažení do Egypta začala roku 1163, kdy Amaury�I., vládce Jeruzalémského království, vypravil svou první výpravu proti Fátimovskému chalífátu. V následujících šesti letech podnikl tažení ještě čtyřikrát.
Válka v 60.�letech 12.�století byla vyvolána politickou krizí chalífátu. Znesvářené mocenské kliky v�Káhiře si na pomoc proti sobě zvaly jak aleppského vládce Núr ad-Dína, tak jeruzalémského krále. Do Egypta postupně táhly muslimské armády i�jeruzalémská vojska a egyptští aristokraté se přidávali k�té straně, ze které mohli mít větší prospěch. Pro válku hledali jeruzalémští křižáci spojence, jehož našli především v byzantském císaři Manuelovi�I. Ten podporoval jejich dobyvačné plány a jednoho z�tažení –�obléhání Damietty –�se účastnilo i byzantské loďstvo. Společná akce však roku 1169 skončila fiaskem a v�zápase o�Egypt začali mít navrch muslimové ze Sýrie. Téhož roku se stal egyptským vezírem kurdský válečník Saladin, který později roku 1187 dobyl i�Jeruzalém.
Po pádu Jeruzaléma do rukou muslimů se cíl evropských křižáckých tažení přenesl z�Palestiny do Egypta. Zájem o�Egypt lze rozeznat již u�třetí křížové výpravy, během níž anglický král Richard I. Lví srdce poznamenal, že Svatá země nemůže být ubráněna pro křesťany, pokud Egypt zůstane pod nadvládou muslimů doporučoval další křižáckou výpravu uspořádat do Egypta. Křížová výprava, v pořadí již čtvrtá, byla na egyptské území vyslána z�Evropy již počátkem 13., nicméně, stejně jako roku 1268 osmá křížová výprava, tam nakonec nedorazila. Oproti tomu pátá (zahájena roku 1213), sedmá (1248) a Alexandrijská křížová výprava (1365) se o�uchvácení Egypta pokusily, avšak dočasná vítězství byla následována porážkou a ústupem z�Egypta.


[editovat] Mládí
Godefroy se narodil kolem roku 1060 v�Boulogne-sur-Mer, městě v�brabantském kraji na území dnešní Belgie. V době Godefroyova života bylo toto území součástí Svaté říše římské a bylo rozdrobeno na malá panství, formálně poddaná říši. Skutečnost, že byl Godefroy druhorozený, tedy ne dědic rodového titulu a majetku, byla rozhodující pro jeho další kariéru válečníka.
Když zemřel Godefroyův strýc z matčiny strany, dolnolotrinský vévoda Godefroy�IV. zvaný Hrbatý, odkázal své vévodství Godefroyovi. Avšak německý král Jindřich IV. nedovolil, aby se tak důležité a velké léno dědilo po matce, navíc se obával, že mladému Godefroyovi by se vévodství mohlo rozpadnout. Král Jindřich tak na uvolněné místo titulárně dosadil svého dvouletého syna Konráda a Godefroyovi ponechal jen markýzát Anvers, hrabství Verdun a panství Bouillon v�Ardennách. Godefroy zůstal Jindřichovým vazalem a věrnou službou německému králi a pozdějšímu císaři Jindřichovi nakonec získal Lotrinsko ve funkci říšského správce, nikoliv však jako léno. Godefroy králi i nadále sloužil, podporoval ho v zápase o�investituru s�papežstvím a bojoval na Jindřichově straně s�německým vzdorokrálem Rudolfem Švábským.
O�Godefroyově účasti na Jindřichových taženích se ví velmi málo. Kronikář popisuje Godefroyovu účast v�bitvě u�řeky Elstery takto:
Existují však silné pochybnosti, zda se Godefroy bitvy vůbec zúčastnil. Rovněž je nejasný jeho podíl na dobytí Říma císařskými vojsky roku 1083. Je jisté, že se Jindřichova italského tažení i obléhání Říma účastnil, zda však osobně zasáhl do bojů ve�městě nebo byl v té době nemocný, zůstává sporné.
V�následujících letech byl Godefroy zaměstnán především bojem na svém panství, zejména se svou tetou Matyldou Toskánskou. V�roce 1086 odrazil u�hradu Bouillon útok Alberta z�Namuru, který v�této bitvě padl. O rok později nechal císař Jindřich IV. korunovat svého syna Konráda německým králem, čímž jej vyvázal z�dolnolotrinského vévodství, jež poté udělil Godefroyovi z�Bouillonu. Godefroy se tím stal skutečným vévodou.
[editovat] První křížová výprava
Roku 1095 na koncilu v Clermontu nástupce Řehoře�VII., papež Urban�II., vyhlásil křížovou výpravu za osvobození Jeruzaléma od nevěřících. Zbožného Godefroye velmi ovlivnilo zejména clunyjské hnutí a císař Jindřich si přestával být jistý jeho loajalitou. Godefroy se proto rozhodl připojit k výpravě a trvale se usadit ve Svaté zemi. Byl tak jediným významným říšským šlechticem, který se k�první křížové výpravě přidružil.
Spolu s�Godefroyem se rozhodli k výpravě přidat i�jeho bratři Eustach a Balduin, který žil u�Godefroyova dvora. Každý z�nich měl pro připojení se k výpravě úplně jiné motivy. Eustach toužil posílit svou politickou prestiž a o�výpravu ve skutečnosti zájem neměl, proto se klidně podřídil velení svého bratra Godefroye a do dějin tažení se nijak výrazně nezapsal. Nejmladší Balduin chtěl získat půdu a postavení. Byl ambiciózní, cílevědomý a ze všech křižáckých velmožů nejnebezpečnější.
V�Lotrinském vévodství však ne všichni s�Godefroyovým rozhodnutím odejít do Svaté země sympatizovali, nebyť zbožný Godefroy byl mezi poddanými oblíben. Kronika svatohubertská jeho rozhodnutí líčí jako zradu, neboť Godefroy opustil své poddané, o�něž měl jako lenní pán povinnost pečovat, a „vyměnil jisté za nejisté“. Godefroy uzavřel mír se svým dlouholetým nepřítelem, biskupem Richerem z�Verdunu, kterému prodal Verdunské hrabství a města Stenay a Mouzay na řece Máze. Panství Bouillon zastavil biskupovi Otbertu z�Lutychu. Za svůj majetek chtěl Godefroy jen drahý kov, který byl univerzálním platidlem. Celkem tak shromáždil 360 kilogramů stříbra.
Do Svaté země Godefroye a jeho bratry následovali bratranec Balduin Le Bourg, hennegavský hrabě Balduin�II., Garnier de�Grez, hrabě Renaud de�Toul, Hughes de�Saint-Pol a jeho syn Enguerrard, Godefroy de�Louvain, Jean de�Namur, rýnský palatin Siegfried, Goeffroy d'Esch a další. Podle historika Stevena Runcimana to celkem bylo asi 1000 rytířů z�Valonska, Lotrinska a Fríska a 7000 pěších bojovníků. Godefroyova výprava tak představovala nejpočetnější skupinu vojsk první křížové výpravy.
Výprava se na rozdíl od výprav ostatních francouzských velmožů vydala na východ přes Svatou říši římskou a dále přes Uhersko jako nedlouho před tím poutnické křižácké houfy Petra Poustevníka a rytíře Gautiera Sans-Avoir. Protože byl Godefroy pořád leníkem císaře Jindřicha, který byl papežovým nepřítelem, nemohl táhnout přes Itálii, již ovládali papežovi stoupenci. Aby získal ještě více peněz, Godefroy cestou vydíral německé Židy, ale nikdy nezašel až k pogromům, jakými se vyznačovala lidová výprava hraběte Emericha z�Leisingenu. Když Lotrinčané dorazili na německo-uherské hranice, uherský král Koloman, po špatných zkušenostech s lidovými křižáckými houfy, požadoval od Godefroye bratra Balduina jako rukojmí. Balduin při představě, že by měl být Maďarům vydán, zuřil, Godefroy ho však přesvědčil a králi Kolomanovi se vévoda osobně zavázal projít zemí bez incidentů. Své slovo dodržel a lotrinská armáda se v Uhersku zdržela jakýchkoliv násilností.
Při přechodu byzantské hranice již křižáky očekávali byzantští průvodci, se kterými v prosinci roku 1096 dospěli do Selymbie na pobřeží Marmarského moře, asi padesát mil západně od byzantského hlavního města Konstantinopole. Lotrinská výprava dorazila do Byzantské říše ze všech křižáků jako druhá, hned po Francouzích, které vedl hrabě Hugo z�Vermandois, mladší bratr francouzského krále Filipa. Mezi Lotrinčany kolovaly pověsti, že Byzantinci s hrabětem z Vermandois nakládají jako s vězněm, začali proto ze msty drancovat byzantské území. Hugo sice do jisté míry vězněm byl, ale v Konstantinopoli s ním bylo královsky zacházeno, a když císaři Alexiovi složil požadovanou lenní přísahu, byl zahrnut dary. Stejnou lenní přísahu požadoval císař Alexios i po Godefroyovi a jeho bratrech. To však Godefroy a Balduin odmítli; Godefroy především namítal, že přísahu složil již císaři Jindřichovi a nechtěl přísahat podruhé, navíc císaři, kterého neznal. Lotrinčané proto navrhli, aby se celá situace vyřídila, až dorazí zbytek křižáckých velmožů. Alexios byl přesvědčen, že na byzantském území se křižáci podrobí jeho velení, a pokusil se Godefroye přimět k přísaze. Hugo z Vermandois osobně dorazil do lotrinského tábora, aby vzpouzejícího Godefroye přesvědčil, ale marně. Zatímco křižáci zimovali v Selymbii, Alexiovi došla trpělivost a přerušil jim zásobování. Balduin začal nevybíravě drancovat okolí i předměstí Konstantinopole, kde došlo ke střetům s�příslušníky kmene Pečeněhů, kteří sloužíli v�byzantském žoldu. Císař nakonec křižákům ustoupil a dodávky obnovil, ale ani poté se přísahy nedočkal. Kolem Velikonoc Alexios znovu dodávky zásob omezil, aby Godefroyovu neústupnost zlomil. Balduin obnovil plenění a poté dokonce Godefroye přesvědčil k útoku na Konstantinopol. Lotrinčané město napadli na Zelený čtvrtek, byli však odraženi a císař druhý den přivolal vojsko, které křižáky porazilo. Tato bitva byla prvním otevřeným bojem mezi křižáky a byzantskou armádou. Godefroy si uvědomil, že další bitva s císařovým vojskem by mohla znamenat katastrofu, a proto nakonec on, Balduin, Eustach i Balduin Le Bourg a ostatní vysoce postavení rytíři na Boží hod velikonoční Alexiovi složili lenní přísahu. Císař je poté bohatě obdaroval a o několik dnů později dal lotrinské vojsko přepravit do Anatolie.
[editovat] Tažení Anatolií
Když do Anatolie dorazila větší část křižáků, Godefroy spolu s vůdcem jihoitalských Normanů Bohemundem z�Tarentu vyrazil na východ k Nikáji –�předsunuté baště turecké moci. 6. května 1097 Lotrinčané k městu dorazili a hned pod hradbami rozbili ležení. O�Godefroyových činech během obléhání není známo nic bližšího až na příhodu líčící Godefroye jako skvělého lukostřelce, který prý přesnou ranou sestřelil tureckého obránce, jenž z�hradeb na útočící křižáky házel velké kameny. Poté, co po sedmi týdnech a třech dnech město padlo, se vojsko rozdělilo na dvě skupiny. První tvořily byzantské oddíly a především normanští a vlámští příslušníci výpravy pod velením Bohemunda z Tarentu, zatímco Francouzi, Lotrinčané a Provensálci vedení Godefroyem a toulouským hrabětem Raimondem de Saint-Gilles táhli den cesty v�závěsu za nimi. Když Bohemundovo vojsko přepadli v údolí Dorylaeum Turci, Godefroy rychle s�armádou přispěchal Normanům na pomoc a vysvobodil je z�obklíčení.
Výprava pokračovala dále do anatolského vnitrozemí. Když křižáci prošli kolem Herakleje (dnešní turecké město Ereğli), oddělili se od hlavního voje Godefroyův nejmladší bratr Balduin a Bohemundův synovec Tankred, aby si pro sebe vydobyli nějakou kořist. Zatímco Tankred s�Balduinem společně dobyli přístav Tarsos, rodiště apoštola Pavla, utrpěl Godefroy z�Bouillonu vážné zranění, když se snažil zachránit neozbrojeného poutníka napadeného medvědem.
21.�října oblehlo křižácké vojsko Antiochii. Zpočátku bylo v blízkosti města k nalezení dost zásob, ale časem křižáci okolí vydrancovali a začali hladovět. Začala zima a období dešťů. Godefroy byl v té době nemocný, své oddíly tudíž nevedl do prvních bitev o město. Zprávy o jeho činech se objevily až v�únoru 1098 z�bitvy se sultánem Ridvánem z�Aleppa, který přispěchal Antiochii na pomoc, a z bojů o římský most přes řeku Orontes. V této bitvě prý Godefroy ohromil své spolubojovníky i kronikáře svou fyzickou silou, když jednoho tureckého jezdce ve zbroji přesekl na dvě poloviny.
Křižáci se v červnu 1098 konečně zmocnili Antiochie a sami se dostali do obklíčení vojskem mosulského atabega Kerbogy. Tehdy už Godefroy neměl ani vlastního koně a teprve až po velkém naléhání mu koně zapůjčil hrabě z Toulouse Raimond de Saint-Gilles. Více se však již o�Godefroyovi kroniky nešíří. Na rozdíl od ostatních křižáckých vůdců se lotrinský vévoda neangažoval v�mocenských sporech mezi vůdci. Nepodnikal žádná samostatná kořistnická tažení, choval se spíše nenápadně a kronikáře nezaujal ničím kromě několika hrdinských činů v�boji.
[editovat] Místní války a tažení na jih
Poté, co křižáci odrazili Kerbogovu armádu, byla Antiochie definitivně obsazena. Mezi Bohemundem z�Tarentu a Raimondem de�Saint-Gilles vypukl ostrý spor o�město, neboť Bohemund si jej chtěl přivlastnit pro sebe a uplatňoval svůj nárok jako dobyvatele města. Vojáci byli demoralizováni a někteří začali svémocně drancovat okolí. Godefroy se při pohledu na úpadek morálky rozhodl odjet i se svým lotrinskými vojáky do Edessy za bratrem Balduinem, který mu ze svého hrabství propůjčil města Turbessel a Ravendel. Zde se zapojil do šarvátek a válek místních seldžuckých vládců. O�pomoc Godefroye požádal turecký vládce města Azaz, emír Omar, který povstal proti sultánovi Ridvánovi z�Aleppa. Godefroy žádost o�pomoc vyslyšel a vojsko sultána, které zatím oblehlo Azaz, zahnal na útěk. Omar poté před Godefroyem poklekl a jako první muslimský vládce vstoupil do služeb křižáka.
Na počátku roku 1099 poutníci a část neurozených bojovníků vyrazili z Antiochie na Jeruzalém, z vůdců se však účastnil jen Raimond de Saint–Gilles. Ten cestou obsadil Marquiu a Tortosu a jeho úspěchy přiměly Godefroye, Bohemunda a vévodu Roberta z�Normandie k cestě na jih, která se uskutečnila koncem února. V�přístavu Latakia se spojili s�vojskem hraběte Roberta Flanderského. Cestou dobyli antické město Byblos (za křižácké vlády Gibelet) a poté dorazili před Arku, kterou zatím obléhala první část výpravy, vedená Raimondem. Zde propukly další hádky mezi normanskými a provensálskými křižáky. Normani nesouhlasili s Raimondovým stylem obléhání a kritizovali jej za to, že věří v�pravost relikvie Svatého kopí, které bylo objeveno v Antiochii. Na Velký pátek proto prostý poutník a nálezce kopí Petr Bartoloměj podstoupil ordál ohněm, který měl dokázat pravost relikvie. Petr při ordálu zemřel, ale jeho smrt na poutníky i velmože tak zapůsobila, že zanechali hádek i obléhání Arky. Díky svému morálnímu kreditu se vůdcem výpravy stal Godefroy z Bouillonu, pod jehož vedením křižáci 7.�června 1099 poprvé spatřili Jeruzalém.
[editovat] Dobytí Jeruzaléma
Když křižáci pod Godefroyovým vedením dorazili k�Jeruzalému, každý z�velitelů se utábořil na jiné straně města. Godefroy z�Bouillonu rozbil ležení na severovýchodě Jeruzaléma, kde střežil úsek od Herodovy brány až k údolí Josafat a Cedronu. Po odražení prvního útoku začali křižáci 19.�června stavět dvě pohyblivé obléhací věže, jednu pro Godefroye a Roberta Flanderského na severu města stavěl Gaston de Béarn a druhou pro Raimonda z�Toulouse na jihu stavěl Guilelmo Ricou zvaný Opilec. Křižáci si navzdory odražení prvního útoku a velkými problémy se zásobováním vodou ve vojsku s významnou pomocí duchovních udržovali vysokou morálku.
Navečer 9. července se rozhodlo, že obě věže budou připraveny na generální útok. Obrovské věže bylo dobře vidět z�hradeb a obránci města v jejich blízkosti tak mohli připravovat obranné pasti a překážky, které měly zabránit věžím, aby se dostaly až k�samotným hradbám. Lotrinský vévoda přikázal, aby vojáci za noci celou věž rozebrali a zase složili na jiném místě. Akce se skutečně podařila a druhý den ráno stála znovu sestavená věž i s�třemi obléhacími praky proti Herodově bráně.
Za úsvitu 10. července začaly Godefroyovy obléhací stroje ostřelovat jeruzalémské hradby. Vojáci pod velením jeruzalémského místodržícího Iftíkara ad-Dauly však na nejvíce ohrožená místa na městských zdech pověsili balíky slámy, a tak ztlumili nápor střel. Godefroy vyslal lučištníky s�hořícími šípy, aby tlumiče zapálili, přičemž se sám chopil jednoho z luků.
Věžím v cestě k hradbám stály především příkopy, které se Godefroyovi i Raimondovi z�Toulouse podařilo zasypat za tři dny. Godefroyova třípatrová obléhací věž, s křížem a postavou ukřižovaného Ježíše na vrcholu, se pak pozvolna dala do pohybu. V nejvyšším patře byl Godefroy s�bratrem Eustachem, aby na hradby vpadli mezi prvními.
Obránci města marně ostřelovali přibližující se věže z luků, balist a katapultů. V boji zblízka se mezi obránci začala šířit panika a mnozí se dali na útěk. Křižákům se podařilo dostat se do města a otevřít herodovu bránu. Nastalo celodenní vraždění a plundrování. Není jisté, zda se masakru účastnil Godefroy a jeho vojáci. Jeden z židovských obyvatel, který přežil, později řekl:
Je možné, že „těmi proklatými Němci“ měl na mysli Lotrinčany. Podle Alberta z Aix Godefroye trápilo svědomí, že vraždění nedokázal zabránit a činil za to pokání. Z obyvatel města přežilo jen několik málo civilních osob a místodržící Iftíkar ad-Daula se svou gardou, která se zabarikádovala v Davidově věži. Ta se nakonec vzdala Raimondu z�Toulouse, jenž místodržícího i jeho doprovod nechal eskortovat do Askalonu, který drželi Egypťané.
[editovat] Ochránce Svatého Hrobu
Po dobytí Jeruzaléma se rozhořel spor o to, kdo bude městu vládnout. Zástupci církve požadovali, aby město bylo řízeno teokraticky, což šlechta odmítla a rozhodla se zvolit si mezi sebou kandidáta na jeruzalémský trůn. Vhodnými kandidáty byli pouze Godefroy z Bouillonu a Raimond z Toulouse. Přestože Raimond nebyl u šlechticů, poutníků ani vojáků příliš oblíben, byla koruna nabídnuta nejprve jemu. Raimond však korunu odmítl a doufal, že tak znemožní, aby ji přijal Godefroy. Velmoži na Raimonda nenaléhali a nabídli vládu lotrinskému vévodovi, který byl mezi křižáky sice oblíbenější, ale jako státník nebyl příliš schopný, což však během křížové výpravy neměl příležitost projevit. Godefroy
Byl si vědom, že jeho zvolení část rytířů nepodporuje, nechtěl proto prohlubovat spory a odmítl královský titul. První křižácký vládce Jeruzaléma tak usedl na trůn jako Advocatus Sancti Sepulchri (Ochránce Svatého Hrobu) a dle pověsti se nechal korunovat korunou ze slámy. Titul „Ochránce“ byl ve Francii udělován laickému ochránci klášterních statků, nicméně Godefroy přijal veškerou správní i vojenskou moc. Raimond odmítal uznat Godefroyovu autoritu a obsadil jeruzalémskou citadelu. S podporou provensálského biskupa Pierra de Narbonne se podařilo přesvědčit Raimonda , aby ustoupil. Poté vzpurný šlechtic odešel do Jericha. Zatím připlouvaly z�Evropy posily. 4. srpna 1099 vyrazila proti křižákům egyptská armáda vezíra al-Afdala a utábořila se poblíž Askalonu, dalšího mocného palestinského města pod správou Egypta. Lotrinský vévoda žádal o pomoc a ostatní vůdci křižáků mu ji poskytli.
Křižácké armády se sešly v Ramlehu, kde Godefroyovi Tankred a Eustach sdělili, že egyptská armáda neočekává střet dříve než v Jeruzalémě. Godefroy chtěl využít momentu překvapení a nařídil vytáhnout muslimům vstříc. V sobotu postupující křižáci ukořistili stáda dobytka určená pro egyptskou armádu. V neděli 12.�srpna dorazilo křižácké vojsko na dohled protivníka. Za rozbřesku se křižáci seskupili do tří šiků a na nepřipravené Egypťany okamžitě zaútočili. Chabý odpor byl rychle přemožen a muslimové se dali na zběsilý útěk do Askalonu. Křižáci začali drancovat opuštěné ležení. Ochránce Svatého hrobu se obořil na své rabující pěšáky:
Odplula i kotvící egyptská flotila. Město Askalon se chtělo křižákům vzdát, ale protože kapitulaci nabídlo Raimondovi de Saint-Gilles a ne Godefroyovi, vypukl mezi oběma vojevůdci opět ostrý spor. Godefroy se obával, že by se po kapitulaci Raimond mohl Askalonu zmocnit. Raimond tedy i se svými vojáky obléhání zanechal. Svým úzkoprsým jednáním Godefroy pobouřil i ostatní a ti jej opustili. S takto prořídlou armádou byl útok na město nemyslitelný a Godefroy obléhání vzdal.
Po návratu od Askalonu se Godefroy soustředil na získání důležitých přístavů. V Arsufu vypuklo povstání, obyvatelé města pobili nepočetnou křižáckou posádku a zajali velitele, rytíře Gérarda z Avesnes. Ochránce Svatého hrobu vytáhl s vojskem vzpouru potlačit. Obyvatelé nabízeli propuštění Gérarda přivázaného na hradbách výměnou za svoji svobodu. Godefroy Gérardovi nechal údajně vzkázat:
Sedm týdnů křižáci město neúspěšně obléhali, až se nakonec v prosinci 1099 vrátili zpět do Jeruzaléma. Poté do Jeruzaléma dorazil nový papežský legát Daimbert z Pisy doprovázený Bohemundem z Antiochie. O několik dnů později dorazil Balduin z Boulogne, aby splnil svůj slib navštívit Boží hrob. Daimbert sesadil jeruzalémského patriarchu Arnoula de�Chocques a ihned se uvolněného úřadu zmocnil sám. Poté začal požadovat, aby mu Godefroy složil lenní přísahu. To sice Godefroy odmítl, ale věděl, že musí uznat patriarchu za svého lenního pána, protože nemá královský titul.
Bohemund a Balduin se dlouho nezdrželi, přenechali ale Godefroyovi část svých vojáků, díky nimž Godefroy začal uvažovat o dobytí některého dalšího palestinského přístavu. Nesmiřitelní Egypťané vyslali malou expedici na posílení vzbouřeného města Arsuf. Křižáci ale egyptský oddíl odrazili a arsufští předáci se nakonec rozhodli vzdát se Godefroyovi. Ten nekladl příliš kruté podmínky kapitulace a okolní drobné arabské emiráty, výměnou za toleranci víry a volný obchod, nabídly placení tributu a dávek, což Godefroy přijal.
[editovat] Závěr vlády
Na jaře roku 1100 se křižáci vydali na výpravu proti arabským emirátům ve vnitrozemí, které byly podporovány z Damašku. Tankred, novopečený kníže z Galileje, se vydal na výpravu do Zajordánska a s Godefroyovou pomocí odrazil vojsko emíra Dukaka z�Damašku. Zajordánsko bylo nuceno podrobit se Tankredovi. Po návratu do Jeruzaléma Godefroy těžce onemocněl. Patriarcha Daimbert proti němu neustále brojil a snažil se získat moc. Godefroy v obavě před Pisánci, o které se patriarcha opíral, proti Daimbertovi nezasahoval. Po připlutí velké benátské flotily se vydal do Jaffy, kde chtěl získat Benátčany pro spolupráci. Ve vyjednávání mu také pomohli Tankred s Daimbertem. Poté se většina jeruzalémské armády spolu s Benátčany a Daimbertem vydala proti pobřežnímu městu Haifa.
Nemocný Godefroy se poté vrátil zpět do Jeruzaléma, kde 18.�července 1100 své nemoci podlehl. Velitel jeruzalémské posádky Garniel de Grez dal ihned informovat Godefroyova bratra Balduina z�Boulogne. Zatím nechal posílit městskou posádku a smrt Ochránce Svatého hrobu držel ještě nějaký čas v tajnosti. 23. července 1100 byl Godefroy z Bouillonu v Bazilice Svatého hrobu pohřben. Jeho nástupcem se stal bratr Balduin, již jako korunovaný jeruzalémský král Balduin�I.
[editovat] Odkaz a odraz v umění
Godefroyova postava se stala vděčným modelem ideálního rytíře. Už Geoffrey Chaucer jej ve svých Canterburských povídkách popisuje jako „skutečně dokonalého urozeného rytíře“. Godefroy se stal vzorem pro celé následující generace rytířů. V soudobých kronikách byla zdůrazňována především jeho zbožnost a ctnosti.
Godefroyova role byla popsána v kronice Gesta Francorum, kterou během křížové výpravy sepsal anonymní rytíř (latinizovaně Anonymus) sloužící ve vojsku Bohemunda z Tarentu, dále v kronice Alberta z Aix a či Raimonda z Aguilers. Guillaume z Tyru zpracoval příběh Godefroye z Bouillonu později ve 12. století. Mezi potomky původních křižáků usazených v Palestině už byl Godefroy v té době legendou.
Později se Godefroy stal hrdinou mnohých trubadúrských básní (chanson de geste). Jeho postava se objevuje v renesanční básni Torquata Tassa Osvobozený Jeruzalém. Godefroyova duše se spolu s dušemi dalších „bojovníků za víru“ objevuje v nebi Božské komedie Dante Alighieriho. Godefroy také pod jménem Goffredo vystupuje v opeře Georga Friedricha Händela Rinaldo z roku 1711, první italsky zpívané opeře uvedené v Londýně.
V současnosti Ochránce Svatého hrobu vystupuje v knihách jako jsou Svatá krev a Svatý grál a Da Vinciho kód Dana Browna, Železné kopí Stephena R. Lawheada nebo Godfrey de Bouillon, Obránce Svatého hrobu Toma Tozera.

Summary:
Godefroy z Bouillonu ([godefroj z bujónu]; někdy uváděn jako Godefroi, ve starší české literatuře také Gottfried nebo Bohumír z Bouillonu; francouzsky Godefroy de Bouillon; 1060? – 1100) byl lotrinský vévoda a jeden z vůdců první křížové výpravy. Narodil se jako prostřední syn hraběte Eustacha�II. a jeho druhé manželky Idy z�Boulogne, která pocházela z�rodu Karla Velikého. V�mládí Godefroy složil přísahu římsko-německému králi Jindřichu�IV., na jehož straně pak bojoval ve válce o�investituru a účastnil se i�dobytí Říma roku 1083.
Když roku 1096 vyhlásil papež Urban�II. první křížovou výpravu za osvobození Božího hrobu v�Jeruzalémě, Godefroy brzy ohlásil svou účast. Prodal nebo zastavil většinu svého majetku a spolu se svými bratry se na křižáckou výpravu vydal. S�výpravou se účastnil všech rozhodujících bitev, Nikaie, Dorylaea, Antiochie a v�červnu 1099 i�konečného útoku na Jeruzalém. Po dobytí Jeruzaléma byl křižáckými velmoži zvolen vládcem města a dobytých území s�titulem Ochránce Svatého hrobu. V�čele křižáckých vojsk poté odrazil útok fátimovské i damašské armády, poté však těžce onemocněl a roku 1100 v�Jeruzalémě zemřel. Pro další generace Franků v křižáckých státech se Godefroy stal legendou a jeho síla a odvaha se stala námětem mnoha truvérských písní.


[editovat] Souhrnná rovnice oxygenní fotosyntézy
Celkový průběh fotosyntézy shrnuje rovnice:
Tato rovnice se však často zjednodušuje na: 6 CO2 + 6 H2O → C6H12O6 + 6 O2
Vnitřní energie získaná fotosyntézou ΔH = 2870�kJ/mol.
[editovat] Historie
Na objasnění rovnice fotosyntézy se účastnila řada vědců. Tvrdým oříškem bylo také zjistit původ vznikajícího kyslíku.
[editovat] Rovnice
V roce 1648 vlámský lékař Jean-Baptiste van Helmont napsal, že při vypěstování vrby z�výhonků v�květináči se nepatrně změnila hmotnost zeminy. Ačkoliv ještě neexistoval zákon zachování hmoty, usoudil, že hmotnost rostliny se zvětšila o přijatou vodu. Dále v�roce 1727 usoudil Stephen Hales, že rostliny berou část své hmoty také ze vzduchu.
V roce 1771 anglický duchovní Joseph Priestley zjistil, že rostliny „napravují“ vzduch poškozený dýcháním či hořením. Později objevil kyslík, který nazval „deflogistonovaný vzduch“. Inspirován Priestleyeho pokusy roku 1779 holandský lékař Jan Ingen-Housz prokázal, že rostliny „čistí“ vzduch, pouze pokud se svítí na jejich zelené části. Švýcarský pastor Jean Senebier v roce 1782 dokázal, že se při fotosyntéze pohlcuje CO2 („svázaný vzduch“). Švýcar Nicolas-Theodoré de Saussure v�roce 1804 zjistil, že hmotnost organické hmoty a kyslíku (produktů) je větší než hmotnost spotřebovaného CO2. Z�toho usoudil, že se spotřebovává také voda, což byla jediná další látka, kterou do soustavy přidával. Poslední část do rovnice fotosyntézy přidal v�roce 1842 německý fyziolog Robert Mayer, když došel k�názoru, že fotosyntéza přeměňuje světelnou energii v�energii chemickou.
[editovat] Původ kyslíku
Předpokládalo se, že světlo redukuje CO2 na meziprodukt, který se slučuje s�vodou na sacharid. Zdrojem kyslíku uvolněného při fotosyntéze byl podle tohoto názoru CO2. Roku 1931 Cornelius Van Niel dokázal, že zelené fotosyntetizující bakterie využívající sulfan (H2S) uvolňují síru. Vzhledem k�chemické podobnosti H2O a H2S navrhl obecnou rovnici:
Tato rovnice napovídá, že fotosyntéza je dvoustupňový děj:
Správnost této teorie potvrdily dva pokusy:
[editovat] Fotosyntetizující organismy
Organismy, které zajišťují svoji potřebu energie pomocí fotosyntézy, se nazývají autotrofní, respektive fotoautotrofní. Patří mezi ně především zelené rostliny, některé druhy baktérií včetně sinic (Cyanobacteria), mnohé ruduchy (Rhodophyta), obrněnky (Dinophyta), skrytěnky (Cryptophyta), hnědé řasy (Phaeophyceae), krásnoočka (Euglenophyta) a zelené řasy (Chlorophyta).
Schopnost měnit energii světla na chemickou přináší těmto organismům výhody během evoluce ve vzájemné konkurenci. Prvotní fotosyntetické systémy zřejmě byly anoxygenní, tj. neprodukovaly kyslík. Stáří nejstarších fotosyntetizujících mikroorganismů, sinic, se odhaduje na 3,5 miliardy let. Kyslík v�zemské atmosféře se objevil až díky oxygenní fotosyntéze. První sinice, které uvolňovaly kyslík štěpením vody, se objevily přibližně před 2 miliardami let. Chloroplasty eukaryotních buněk vznikly pravděpodobně pohlcením buňky sinice, které pak žily uvnitř�těchto buněk v�endosymbióze a postupně se z nich staly organely. Podobným způsobem se zřejmě vyvinuly i mitochondrie u aerobních mikroorganismů. Tato teorie vzniku organel se nazývá endosymbiotická a svědčí pro ni fakt, že chloroplasty mají vlastní kruhovou DNA, stejně jako sinice.
[editovat] Fotosyntetický systém buňky
Fotosyntéza probíhá v�chloroplastech eukaryotních buněk a v�chromatoforech prokaryot. Chloroplasty jsou plastidy v�cytoplazmě rostlin (především v�listech) obsahujících asimilační barviva, ve kterých probíhá fotosyntéza. Mají dvojitou membránu, obsahují vlastní DNA a ribozomy. Obvykle jsou zeleně zbarveny díky chlorofylu. V�základní plazmatické hmotě chloroplastů (stromatu) jsou malé, okrouhlé, na sebe navrstvené destičky (grana), která tvoří soubor uzavřených dvojitých lamel (thylakoidů) obsahujících fotosyntetická barviva (pigmenty).
[editovat] Průběh oxygenní fotosyntézy
[editovat] Světelná fáze
„Světelná fáze“ či „primární děje“ jsou reakce závislé na světle a uskutečňují se v�thylakoidech. Při nich probíhá přeměna světelné energie (fotonů) na chemickou energii (ve formě NADPH a ATP). Jako vedlejší produkt světelné fáze vzniká kyslík.
[editovat] Absorpce fotonů
Zachycením světla rostlinným pigmentem začíná vlastní proces fotosyntézy, který spotřebuje energii světelného kvanta a přemění ji na energii chemické vazby. Vlnové délky viditelného světla mají hodnoty v�intervalu 400–750�nm. Fotosyntéza zelených rostlin využívá světlo v�rozsahu pouze 380–760�nm. Tomuto světlu se říká fotosynteticky aktivní záření (ve zkratce FAR nebo PhAR). Různá barviva absorbují různou část světelného spektra – např. chlorofyly absorbují nejvíce světlo v�modrofialové a červené části spektra. Při pohlcení červené části spektra se jako doplňková barva vyzáří zelená, odtud tedy zelená barva chloroplastů.
Pokud molekula pigmentu absorbuje kvantum světelné energie, dostane se do prvního či do druhého excitovaného stavu (přeskok elektronu na vyšší energetickou hladinu). Získané energie se může molekula zbavit více způsoby, v�případě fotosyntézy jsou nejdůležitější tyto čtyři:
[editovat] Přenos elektronů
Reakce probíhají ve třech bílkovinných komplexech – fotosystému�I, komplexu cytochromů�b6/f a fotosystému�II, které jsou propojeny pohyblivými elektronovými přenašeči. Tento přenos elektronů dostal název schéma�Z, hlavní výchozí látkou je voda.
Reakce fotosystému�II a fotosystému�I dohromady umožňují přemístit 1 elektron a spotřebují 2 fotony. Na vznik jedné molekuly kyslíku je potřeba uvolnit a přemístit 4 elektrony (2 pro každý atom) a je tedy potřeba 8 fotonů (2 na každý elektron). Na syntézu jednoho molu glukózy je potřeba 6 × 8 = 48 molů fotonů, což odpovídá energii 8440,6�kJ/mol. Z�glukózy se ale uvolní pouze 2884,5�kJ/mol, účinnost fotosyntézy je tedy 34,2�% (2884,4 × 100�%�: 8440,6).
[editovat] Fotolýza vody
Fotosystém�II (PS�II) obsahuje reakční centra P680 (při vlnové délce 680�nm dosahuje absorpčního maxima – aktivace žlutozeleným světlem). V�základním stavu má redoxní potenciál přes +1,0�eV, ve vzbuzeném (excitovaném) okolo 0�eV. Pohlcením světla se P680 excituje na P680*. Následně je vymrštěn elektron, který velmi rychle přejde na feofytin�a (Pheo�a – chlorofyl�a, ve kterém je Mg2+ nahrazen 2�H+) a poté zredukuje plastochinon (PQ) na plastochinol (PQH2), ze kterého přejde na komplex cytochromů�b6/f. Fotosystém�II vytváří silné oxidační činidlo, které je schopno oxidovat vodu, a současně slabé redukční činidlo, které redukuje slabé oxidační činidlo z fotosystému�I.
Fotooxidovaný P680+ (kladný náboj je důsledkem ztráty elektronu) získá elektron zpět z�kyslík tvořícího komplexu (OEC – oxygen envolving complex), který získává elektrony rozkladem vody. Konkrétně oxiduje ionty OH- za vzniku peroxidu vodíku, který se rozkládá na vodu a kyslík. Komplex obsahuje vázaný mangan a každý vývoj kyslíku probíhá v�5�stavech, které se značí S0 až S4. Kroky S0 až S4 jsou oxidačně-redukční pochody poháněné energií fotonů, při přechodu ze stavu S4 na S0 se uvolní molekula kyslíku. Komplex přitom mění svoji vnitřní strukturu, pro stavy S0 až S2 je složení Mn4O4, pro stavy S3 a S4 Mn4O6. Při uvolnění molekuly O2 se komplex Mn4O6 přemění na Mn4O4. Ve tmě jsou reakční centra převážně ve stavu S1. Na vznik jedné molekuly O2 je potřeba 8 fotonů. Přitom se do dutiny thylakoidů uvolňují 4 protony z�vody.
[editovat] Tvorba NADPH
Fotosystém�I (PS�I) obsahuje reakční centra P700 (při vlnové délce 700�nm dosahuje absorpčního maxima – aktivace červeným světlem). V�základním stavu má redoxní potenciál přes +0,46�eV, ve vzbuzeném (excitovaném) o více než 1�eV negativnější. Pohlcením světla se P700 excituje na P700*. Následně je vymrštěn elektron, který prochází přes chlorofyl�a, fylochinon (vitamín�K1) a tři ferredoxiny (protein obsahující železo a síru). Díky svému velkému negativnímu redoxnímu potenciálu (−0,43�eV) je schopen v�přítomnosti enzymu ferredoxin-NADP+-reduktázy redukovat NADP+ na NADPH, který je hlavním produktem tohoto tzv. necyklického přenosu, který podstupuje většina elektronů. Fotosystém�I tedy vytváří slabé oxidační činidlo, které je schopno oxidovat plastocyanin, a současně silné redukční činidlo, které redukuje NADP+.
Kromě necyklického přenosu je znám i cyklický přenos, při kterém se elektrony přenesou z třetího ferredoxinu na cytochrom�b6/f a pomáhají tak zvyšovat přenos vodíkových kationtů (H+) ze stromatu do dutiny thylakoidu.
Fotooxidovaný P700+ získá elektrony zpět přes komplex u cytochromů�b6/f a plastocyanin z�PS�II. Energie elektronů je přitom využita k�přenosu vodíkových kationtů (H+) ze stromatu do dutiny thylakoidu. Ionty H+ v�dutině thylakoidu jsou využity k�fotofosforylaci.
[editovat] Fotofosforylace
Fotofosforylace je děj, při kterém se pomocí protonového gradientu (rozdílných koncentrací H+ mezi stromatem a thylakoidní dutinou) syntetizuje ATP. ATP vzniká z�ADP a Pi (volného zbytku kyseliny fosforečné H3PO4) pomocí ATP-syntázy. Jako pohonný motor funguje vyrovnávání koncentrací protonů mezi stromatem a thylakoidní dutinou. ATP je sloučenina, která obsahuje makroergní vazby (vazby, při jejichž štěpení se uvolňuje velké množství energie). ATP i NADPH, které vznikají ve světelné fázi fotosyntézy, se využijí v�temnostní fázi k�tvorbě glukózy.
Při vzniku jedné molekuly O2 z�dvou molekul H2O se do thylakoidní dutiny uvolní 4 protony. Transportem čtyř elektronů z�kyslíku se do thylakoidní dutiny pomocí cytochromu b6/f přemístí ze stromatu 8 protonů. Při redukci dvou molekul NADP+ + H+ na NADPH se vážou 4 protony ze stromatu. Celkem se tedy získá protonový gradient 12 protonů (rozdíl protonů mezi stromatem a thylakoidní dutinou). Aby byla zachována elektroneutralita, přemisťují se přes membránu ionty Mg2+ a Cl-. Při necyklickém přenosu elektronů se z�12 protonů vytvoří 4 molekuly ATP (ze 3 protonů vznikne 1 ATP) na jednu molekulu O2, což znamená, že se na jeden foton vytvoří 0,5 ATP. Kromě ATP též při necyklickém přenosu vznikají 2 molekuly NADPH a jejich energie se rovná 6 molekulám ATP (0,75 ATP na jeden foton). Celkem se tedy při necyklickém přenosu elektronů vytvoří 1,25 ATP na jeden pohlcený foton. Cyklický přenos je účinnější při přímé tvorbě ATP, protože na vznik jedné molekuly je potřeba pouze 2 protonů. Nicméně při něm nevzniká NADPH, a tak je ve výsledku výtěžek cyklické dráhy elektronu pouze 0,75 ATP na jeden pohlcený foton. (Z 12 protonů je potřeba dvou na vznik jednoho ATP. Vznikne 6 ATP na jednu molekulu O2. Po vydělení osmi získáme počet ATP vzniklých na jeden proton) .
[editovat] Temnostní fáze
„Temnostní fáze“ či „sekundární děje“ jsou reakce nezávislé na světle. Sice neprobíhají ve tmě, ale nepotřebují světelnou energii. Temnostní reakce probíhají ve stromatu a ukládají chemickou energii získanou ve světelné fázi (ve formě NADPH a ATP) fixací CO2 do sacharidů. Jsou známy tři cykly fixace CO2 – Calvinův, Hatch-Slackův a CAM cyklus. S fotosyntézou souvisí také fotorespirační cyklus, který snižuje výnos fotosyntézy především u C3-rostlin.
Různé cykly probíhají podle toho, v�jakých rostlinách k�nim dochází, např. C3-cyklus v�pšenici, ječmeni nebo hrachu (mírný podnebný pás), C4-cyklus v�kukuřici, prosu nebo cukrové třtině (subtropický podnebný pás) a CAM cyklus v�kaktusech (tropický podnebný pás).
[editovat] Calvinův cyklus
Calvinův cyklus neboli C3-cyklus (první stálé produkty, které při něm vznikají, obsahují 3 atomy uhlíku) se skládá ze 3 fází. Karboxylace neboli fixace CO2, redukce a regenerace ribulóza-1,5-bisfosfátu. Fixace CO2 na ribulóza-1,5-bisfosfát je katalyzována enzymem RuBisCO (ribulóza-1,5-bisfosfát-karboxyláza/oxygenáza). Vzniklý adiční produkt se štěpí na 2 molekuly 3-fosfoglycerátu. Ten se pomocí enzymu a NADPH redukuje na glyceraldehyd-3-fosfát. Vždy jedna molekula glyceraldehyd-3-fosfátu ze 6 opouští cyklus a syntetizují se z ní další látky (sacharidy, škrob, bílkoviny atd.). Ze zbývajících pěti molekul glyceraldehyd-3-fosfátu v regenerační fázi vznikají opět 3 molekuly ribulóza-5-fosfátu a jejich následnou fosforylací ATP vznikají 3 molekuly ribulóza-1,5-bisfosfátu. Calvinův cyklus se tak uzavírá. Ze tří molekul ribulóza-1,5-bisfosfátu a tří molekul CO2, vzniknou tři molekuly ribulóza-1,5-bisfosfátu a jedna molekula glyceraldehyd-3-fosfátu. C3-cyklus využívají především rostliny mírného a chladných pásů, protože teplota v�těchto oblastech není vysoká a fotorespirace nepřevládá nad fotosyntézou.
[editovat] Hatch-Slackův cyklus
Rostliny, v nichž probíhá Hatch-Slackův cyklus neboli C4-cyklus (vznikají látky se 4 atomy uhlíku), se vyznačují charakteristickou anatomickou stavbou. Obsahují mezofylové buňky (fixace CO2) a buňky pochvy cévního svazku (uvolnění CO2 do Calvinova cyklu). V�chloroplastech mezofylových buněk chybí enzym RuBisCO a CO2 se váže tak, že HCO3- reaguje s fosfoenolpyruátem za vzniku oxalacetátu. Oxalacetát je za pomoci enzymu malátdehydrogenázy a NADPH redukován na malát. Malát přechází do buněk pochvy cévního svazku, kde je pomocí NADP+ oxidován na pyruát a současně se uvolní CO2. Ten pokračuje do Calvinova cyklu. Pyruvát se vrací do buněk mezofylu, kde je za spotřeby ATP fosforylován na fosfoenolpyruát. C4 cyklus využívají především teplomilné rostliny, protože při zvýšené teplotě se více uplatňuje fotorespirace, a tím klesá účinnost fotosyntézy, proto koncentrují CO2 před tím, než vejde do Calvinova cyklu.
[editovat] CAM cyklus
CAM cyklus neboli Crassulacean Acid Metabolism (metabolismus kyselin u tučnolistých rostlin, u kterých byl tento cyklus poprvé pozorován), je obměnou Hatch-Slackova cyklu. CO2 je v�noci ukládán jako zásoba do vakuol a ve dne opětovně zpracován Calvinovým cyklem. Tento cyklus využívají pouštní rostliny (např. sukulenty), které musí velmi šetřit vodou, a proto otevírají průduchy jenom v�noci, kdy vážou CO2 do malátu. Pro uložení zásoby CO2 potřebují velké množství fosfoenolpyruátu, který získávají glykolytickým štěpením škrobu. Během dne se malát štěpí na CO2, který vstupuje do Calvinova cyklu, a na pyruát, ze kterého se opět syntetizuje škrob. Takto provádějí CAM rostliny fotosyntézu s�minimálními ztrátami vody.
[editovat] Fotorespirace
Fotorespirace neboli světelné dýchání rostlin je ve své podstatě proces opačný k�fotosyntéze. Rostlina při něm přijímá kyslík a produkuje CO2. Při fotorespiraci se ovšem neuvolňuje ATP (energie), ale dochází ke štěpení meziproduktů fotosyntézy, produkci oxidu uhličitého, a tím ke ztrátám na substrátu a energii. Fotorespirace je způsobena karboxylačně-oxidační aktivitou enzymu RuBisCO (ribulóza-1,5-bisfosfátkarboxyláza/oxygenáza). Za běžných atmosférických podmínek při 25�°C převažuje karboxylace nad oxygenací v�poměru asi 4:1. Fotorespirace je významná hlavně u C3-rostlin.
Při fotorespiraci vznikne navázáním kyslíku na ribulóza-1,5-bisfosfát pětiuhlíkatý meziprodukt, který není stálý a rozpadá se na 3-fosfoglycerát a 2-fosfoglykolát. 3-fosfoglycerát vstoupí do Calvinova cyklu, zatímco 2-fosfoglykolát je dále metabolizován a může být využit k�syntéze některých látek (aminokyselin). Většina je však rozložena až na CO2. Fotorespirace neprobíhá pouze ve chloroplastech, ale jednotlivé fáze se uskutečňují také v�cytosolu, peroxisomech a mitochondriích.
[editovat] Rychlost fotosyntézy
Nejčastěji se stanovuje z�měření produkce O2 nebo spotřeby CO2. Závisí na řadě faktorů, vnitřních i vnějších, které nepůsobí samy o sobě, ale vzájemně podmíněně. Z�vnitřních faktorů jde zejména o množství chlorofylu, stáří listů a minerální výživu. Mezi vnější činitele patří:
[editovat] Světlo
Fotosyntézu ovlivňuje spektrum a intenzita světelného záření.
Spektrum vhodné pro fotosyntézu (FAR) je v rozmezí 380–760�nm. Přechodem od červených k�fialovým paprskům se kvantový zisk snižuje, i když se snižující se absorpce chlorofylů částečně kompenzuje doprovodnými pigmenty. Jejich efektivnost je však menší než u chlorofylů. Minimální intenzita světla pro začátek fotosyntézy je u různých rostlin různá. Některým stačí již intenzita petrolejové lampy, řasy (Algae) fotosyntetizují v�hloubce vody, kde má záření intenzitu měsíčního světla.
S�přibývající intenzitou světla se rychlost fotosyntézy zvyšuje. V�okamžiku, kdy se příjem a výdej CO2 vyrovná, nastává tzv. kompenzační světelný bod. Rychlost fotosyntézy pak dále roste až do bodu světelného nasycení, kdy se ustálí. Při vysokých intenzitách světla vzniká velké množství kyslíkových radikálů, které by mohly porušit fotosystém�II, a tak zastavit fotosyntézu. Rostliny proto obětují bílkovinu�D1 (OEC – bílkovinný komplex s manganem, který vyvíjí kyslík), aby zamezily vzniku nebezpečných radikálů. Tuto bílkovinu mohou rostliny při zlepšení podmínek velmi rychle opět nasyntetizovat, protože gen pro její vznik je uložen v DNA chloroplastu. Rostliny se proti vysoké intenzitě světla brání tím, že na čas přeruší svůj fotosyntetický aparát. Závislost intenzity světla znázorňuje světelná křivka fotosyntézy.
Rostliny se podle požadavků dělí na světlomilné a stínomilné.
[editovat] Koncentrace CO2
Vzdušný oxid uhličitý je hlavním dodavatelem CO2 pro fotosyntézu. Jeho koncentrace ve vzduchu kolísá od 0,02–0,03�%. Nejnižší koncentrace, při níž začíná fotosyntéza, je 0,008–0,010�%. Při zvyšování koncentrace se rychlost fotosyntézy zvyšuje. Místo, kde je příjem a výdej CO2 vyrovnán, se nazývá kompenzační bod. Fotosyntéza se dále zvyšuje až do nasycení, kdy se ustálí (0,06–0,4�%). Zvyšováním za hranici 2–5�% CO2 ve vzduchu fotosyntéza ustane.
Graf čisté fotosyntézy v závislosti na koncentraci CO2 začíná u C3-rostlin v�záporných hodnotách. Důvodem je výrazná fotorespirace. C4-rostliny mají mechanismus zajišťující koncentrování CO2 (Hatch-Slackův cyklus) a fotorespirace je u nich téměř potlačena. Proto také dosáhnou bodu nasycení dříve.
[editovat] Teplota
Průběh reakcí obecně urychluje zvýšení teploty o 10�°C 2–3krát. Rychlost fotosyntézy závisí na teplotě exponenciálně a limitujícím faktorem je intenzita světla. Jelikož teplota ovlivňuje i další fyziologické pochody, je závislost fotosyntézy na ní složitá.
Při nízkých teplotách rostliny fotosyntetizují pomalu. Zvyšováním teploty rychlost roste až po hranici teplotního optima. Poté pomalu klesá a při 35–45�°C se zastavuje. Současně s fotosyntézou se však zvyšuje i dýchání a obě rychlosti se zvyšují nerovnoměrně.
Vliv teploty na fotosyntézu se výrazněji projevuje při vyšší intenzitě světla. Různý vliv má teplota u C3 a C4-rostlin.
Evolucí rostlin došlo k adaptaci na různé teplotní podmínky.
[editovat] Voda
Působnost vody je přímá i nepřímá, a proto je závislost fotosyntézy na vodě složitá. Voda
Maximální rychlost fotosyntézy je při vodním deficitu 5–25�% plného nasycení vodou. V rozmezí deficitu 40–60�% se rychlost výrazně snižuje a klesá k nule. Snížení množství vody vede k zavírání průduchů, a tím k menšímu příjmu CO2.
Nedostatek vody ovlivňuje i složení produktů fotosyntézy. Převládají spíše jednoduché látky (např. osmoticky aktivní látky jako sacharidy a aminokyseliny) a tvorba makromolekulárních látek (bílkovin) je snížena.
[editovat] Anoxygenní fotosyntéza
Nižší fotosyntetizující mikroorganismy (např. sirné bakterie) používají jako donory vodíku místo vody sirovodík (H2S) nebo organické kyseliny. Nedochází při tom k�uvolňování kyslíku. Proces se proto označuje jako anoxygenní fotosyntéza. Tento proces je však oproti oxygenní fotosyntéze mnohem méně efektivní z�hlediska využití energie, ΔH = 357�kJ/mol (hodnota vztažená na fixaci 1 molu CO2; v�případě oxygenní fotosyntézy 475�kJ/mol). Souhrnná rovnice anoxygenní fotosyntézy využívající sirovodík je:
CO2 + 2 H2S → (CH2O) + 2 S + H2O
Obecnou rovnici anoxygenní fotosyntézy viz v�části Původ kyslíku.
[editovat] Význam fotosyntézy
Fotosyntéza je z�hlediska existence současného života pokládána za jeden z nejdůležitějších biochemických procesů (podle některých autorů přímo nejdůležitější ). Bez ní by biosféra v současné podobě nebyla zásobena organickými látkami nebo jen ve velmi omezené míře (chemoautotrofními bakteriemi). Organické látky vytvářené při fotosyntéze spotřebovávají heterotrofní organismy, mezi které patří i člověk, při své výživě. Fototrofní organismy ročně zachytí asi 1071�kJ energie a její pomocí vyrobí asi 14×1011�t organické hmoty, uvolní 15×1011�t O2 a fixují 20×1011�t CO2 ze vzduchu a oceánů. Na produktech fotosyntézy je závislý i dnešní průmysl, neboť uhlí, ropa a zemní plyn (tzv. fosilní paliva) jsou zbytky organismů, které žily v dávné minulosti a bez fotosyntézy by nevznikly.
Procesem s�opačným průběhem než oxygenní fotosyntéza je buněčné dýchání (respirace), kdy se fotosyntézou a následnými procesy energie nahromaděná do chemických látek uvolňuje oxidací za spotřeby vzdušného kyslíku (O2) a přeměňuje se na adenosintrifosfát (ATP). Jako ATP je tato energie přímo dostupná pro další potřebné reakce v těle organismu.

Summary:
Fotosyntéza (z řeckého fós, fótos – „světlo“ a synthesis – „shrnutí“, „skládání“) nebo také fotosyntetická asimilace je biochemický proces, při kterém se mění přijatá energie světelného záření na energii chemických vazeb. Využívá světelného, např. slunečního, záření a tepla k�tvorbě (syntéze) energeticky bohatých organických sloučenin – cukrů – z�jednoduchých anorganických látek – oxidu uhličitého (CO2) a vody. Fotosyntéza má zásadní význam pro život na Zemi.
Fotosyntéza je složitý, několikastupňový proces, který probíhá v�chloroplastech zelených rostlin a v�mnoha dalších organismech. Jedná se o tzv. autotrofní výživu. Některé otázky týkající se jejího průběhu dosud nejsou dostatečně objasněny. Průběh se dělí do dvou fází. Ve světelné fázi barevné pigmenty pohlcují světlo, z�něhož získávají energii pro následné děje. V�této fázi dochází k rozkladu vody a uvolnění kyslíku, který pak využívají i jiné organismy k�dýchání. Biochemické děje v�temnostní fázi již světlo nepotřebují, ale využívají energii, která z�něj byla ve světelné fázi získána. V�této fázi dochází k zabudování oxidu uhličitého do molekul cukrů, které dále slouží buď jako zásobárna a zdroj energie, nebo jako stavební složky pro tvorbu složitějších molekul (polysacharidů, glykosidů aj.). Procesy temnostní fáze probíhají v�cyklech a liší se podle druhu organismu. Vnější faktory, na nichž průběh fotosyntézy závisí, jsou světlo, teplota, voda a koncentrace oxidu uhličitého ve vzduchu.
Rozlišujeme fotosyntézu oxygenní (při které vzniká kyslík a pro jejíž zahájení je potřeba oxidan) a anoxygenní (při které kyslík nevzniká a do jejíhož zahájení nezasahuje oxidan), přičemž rozeznáváme různé typy anoxygenní fotosyntézy, a to jestli je pro její zahájení potřeba sulfan nebo nějaké organické kyseliny.


[editovat] Cíl a původ pouti
Cílem pouti muslimů je město Mekka v�Hidžázu�v�Saúdské Arábii, především pak tamější svatyně Ka'ba. Mekka je pro muslimy posvátným místem, právě zde se narodil a začal působit prorok Muhammad (asi 570–632). Poté, co byl vystaven odmítnutí a pronásledování mekkánských kmenů (včetně vlastního kmene Kurajšovců), rozhodl se roku 622 odejít do Medíny (hidžra). Pobyt Muhammada v�Medíně je označován jako medínské období. Až v�této době Muhammad nakázal svým stoupencům povinnou pouť ke Ka'bě, kterou považoval za svaté místo.
Ka'ba byla tradičním sídlem arabských bohů jako byli Hubal, al-Lát, al-Uzzá nebo Manát a pouť k�ní se konala již v�předislámské Arábii. Podle tehdy vznikající islámské tradice Ka'bu vystavěl Adam poté, co jej Bůh vyhnal z�ráje. Když nastala potopa, Ka'ba měla být vzata do nebe a znovu vystavěna Ibrahímem (biblický Abrahám) a Ismá'ílem (Izmael). Ke svatyni se vztahuje i�další legenda: když Ibrahím zapudil Hádžar (biblická Hagar) a jejího syna Ismá'ílíja do pouště, Ismá'íl po nějakém čase bloudění dostal žízeň. Hádžar se vydala hledat vodu, avšak nemohla ji najít a až anděl Džibríl (Gabriel) ji dovedl k�prameni Zamzam, nad kterým později Ibrahím s�Ismá'ílem postavili svatostánek. Dnes se pramen nachází v�blízkosti Ka'by a muslimy je považován za posvátný. Ka'ba, nacházející se na dvoře mešity Al-Masdžid al-Haram, zvané též „Velká mešita“, je přibližně 15 metrů vysoká, 12 metrů dlouhá a 10 metrů široká kamenná stavba. Celá bývá pokryta brokátovou látkou zvanou kiswa, zdobenou různými kaligrafickými nápisy, zejména verši z�koránu. Před každoroční poutí se kiswa mění za novou, stará se rozstříhá a rozdá poutníkům.
V�Ka'bě je uložen Černý kámen, který byl předmětem uctívání již v�předislámské Arábii a dnes se jedná o�nejsvětější islámskou relikvii. Ve středověku byl rozbit na několik kusů a nyní je spojen pomocí stříbrného rámu. Jedná se patrně o�bazalt či meteorit. Podle lidového vyprávění byl kámen nejdříve bílý, avšak zčernal následkem hříchů muslimů, kteří se mu přichází klanět.
Muhammadova myšlenka pouti ke Ka'bě byla ovlivněna pohanskými kulty, dále pak křesťanstvím i�židovstvím. V�koránu je povinnost muslima vykonat hadždž zakotvena v�druhé súře ve verši 97:
[editovat] Poutníci
Povinnost vykonat alespoň jednou za život pouť do Mekky má každý muslim bez rozdílu společenského postavení či pohlaví. Muslim, který se rozhodne hadždž vykonat, by měl mít dostatek financí po celou dobu pouti a zároveň by se měl postarat o�zajištění na něm závislých osob a úhradu případných dluhů za dobu jeho nepřítomnosti.
Pokud je muslim nemocný a má dostatek finančních prostředků, může za sebe do Mekky vyslat zástupce, případně to může stanovit v�závěti a dědic je povinen tuto službu zemřelému prokázat. Za zesnulého muslima může pouť vykonat jeho dítě, které opět smí někomu zaplatit, aby vykonal hadždž za něj. Pouť nemusí vykonávat ten muslim, který cítí, že by poutí riskoval svůj život. Hadždže se účastní jen muslimové, nemuslimům není vstup do Mekky povolen.
Podle šaríi se pouti nemusí účastnit tělesně postižení lidé. Nebývá však výjimkou, že se pouti účastní muslimové s�trvalým postižením, nevidomí či těžce nemocní.
[editovat] Poutní rituál
Samotná pouť se koná v�měsíci dhú'l-hidždža přibližně mezi 7.–12. dnem. Jelikož je islámský kalendář lunární, pouť začíná vzhledem ke gregoriánskému kalendáři vždy o�11–12 dní dříve než předešlý rok.
[editovat] Cesta k�Mekce
Vstupní branou k�Mekkce je město Džidda, kde se nachází letiště. Odtud se muslimové přepravovují většinou pomocí autobusů do Mekky. Každoroční obrovské nápory poutníků způsobily, že mezi Mekkou a Džiddou bylo třeba vystavět dálnici. Mekka a oblast ve vzdálenosti asi 5–30 kilometrů okolo ní tvoří tzv. posvátný okrsek (arabsky haram). Před vstupem do něj se poutníci zastaví na určeném místě, kde se omyjí, ostříhají si nehty a muži si holí hlavu. Poté si mužská část poutníků oblékne šat zvaný ihrám, který se skládá ze dvou kusů bílé bezešvé látky. První díl si ovinou kolem boků a druhý přehodí přes levé rameno a na pravé straně jej zavážou na uzel. Ženy si oblékají dlouhá, taktéž bílá roucha, jež zahalují i�hlavu. Jakmile poutník vykoná tyto rituální úkony, dostává se do stavu označovaného ihrám –�„zasvěcení“. Během něj se muslimové musí zdržet pohlavního styku, je jim zakázáno se česat, stříhat si vlasy, vousy, ochlupení a nehty, vonět se voňavkami, nosit drahé šperky, prolévat krev, lovit zvěř a trhat rostliny. Těsně před vstupem do haramu jsou poutníci kontrolováni, zda mají pas se zvláštním poutnickým vízem.
Již na cestě k�Mekkce poutníci recitují formuli zvanou talbija. Ta zní: Labbajka, Alláhumma, labbajka, lá šaríka laka, labbajka, inna'l-hamda wa'n-ni'mata laka, wa'l-madh, lá šaríka laka, Alláhumma, labbajka! (v�překladu „Tobě k�službám zde stojím, Bože, tobě k�službám. Nemáš sobě rovného, Tobě budiž chvála, milost a sláva, nemáš sobě rovného.“) Talbija bývá často provolávána i�ve zkrácené podobě Labbajka, Alláhumma, labbajka! („Tobě k�službám, Bože, tobě k�službám!“).
Kvůli organizaci poutě a dodržení jednotlivých rituálů jsou poutníci shromažďování podle národností do jednotlivých skupin a řídí se pokyny průvodců nazývaných šejchové, dalílové či mutawwifové, kteří mají za úkol poutníky organizovat a napomoci jim při dodržování správného postupu jednotlivých rituálů.
[editovat] Umra
Osmým dnem měsíce dhú'l-hidždža začínají rituální úkony v�Mekce. Nejdříve poutníci vykonávají tawáf, rituál sestávající se ze sedmerého obcházení Ka'by proti směru směru hodinových ručiček. Tak to prý dělali vyznavači jedinosti Boží (hanífové) před příchodem Muhammada a tak to měl dělat i�sám Prorok. Při obcházení Ka'by se muslimové snaží políbit Černý kámen nebo se jej aspoň dotknout, třeba jen hůlkou. Dotknout se kamene nepatří mezi povinnosti muslima, je to čin individuální zbožnosti.
Po rituálu obcházení Ka'by se poutníci dvakrát pomodlí čelem k�místu mezi vchodem Ka'by a Černým kamenem, které se nazývá multazam, a pijí vodu z�pramene Zamzam. Poté následuje běh či chůze mezi pahorky Safá a Marwá, které jsou od sebe vzdáleny asi 700 metrů. Během putování mezi pahorky muslimové nahlas pronášejí verše koránu. Tento úkon, který se nazývá sa'j, symbolizuje Hádžařino zmatené běhání pouští, během kterého se snažila najít vodu pro svého syna Ismá'íla. Po skončení těchto rituálů se většina poutníků odebere do údolí Miná, kde přečká noc v�bílých stanech.
Obcházení Ka'by a běh mezi dvěma pahorky tvoří tzv. malou pouť zvanou umra. Tu lze vykonat i�mimo určená data jakožto záslužný zbožný čin, na rozdíl od hadždže (tzn. „velké pouti“), který lze vykonat jen v�předepsané dny v�roce. Muslimové, kteří přijeli vykonat jen umru, odloží po jejím skončení poutní šat, čímž vystoupí ze stavu ihrámu a odeberou se domů nebo navštěvují další svatá místa, jako je Muhammadova hrobka v�Medíně. Umru často vykonávají muslimští politici, kteří navštíví Saúdskou Arábii, aby tak dali veřejně najevo svou zbožnost.
[editovat] Arafát
Hlavní obřady samotného hadždže začínají 7. dne měsíce dhú'l-hidždža promluvou (chutba) v�mešitě Masdžid al-Haram a slavnostní večeří. Při promluvě má hlavní slovo chatíb, který hovoří o�Muhammadovi, o�významu hadždže a zejména seznamuje poutníky s�programem pouti. Další den se poutníci dostaví do oblasti Miná, kde stráví celý den rozjímáním a v�modlitbách.
Devátého dne ráno se muslimové odeberou na planinu Arafát k�rituálnímu stání. Arafát je podle islámské tradice místem, kde došlo k�opětovnému shledání Adama a Evy po jejich vyhnání z�ráje, také je to místo loučení Muhammada s�obcí věřících v�roce 632. Rituál na Arafátu začíná polední modlitbou a pokračuje stáním až do západu slunce, během kterého se poutníci modlí a prosí Alláha o�slitování, což bývá považováno za jakousi obdobu soudného dne. Jestliže poutník tento rituál zmešká, je celá jeho pouť neplatná. Obřad stání na Arafátu bývá považován za jeden z�vrcholů celého hadždže. Po skončení modliteb se poutníci přemístí (běží) do Muzdalify, kde pokračují v�modlitbách a v�jejímž okolí stráví noc. Korán popisuje sestup z�Arafátu takto:
[editovat] Svátek obětování
Vyvrcholení hadždže nastává desátého dne, kdy muslimové v�údolí Miná symbolicky kamenují satana a obětují Alláhu zvíře. Tento den je označován „Svátek obětování“ (Íd al-adhá) nebo „Velký svátek“ (Al-íd al-kabír) a slaví jej muslimové po celém světě modlitbou salát a zvířecí obětí.
Oběť se provádí v�Miná na památku Ibrahímovy oběti berana. Zpravidla muslimové obětují kozy nebo ovce, bohatí v�minulosti obětovávali i�velbloudy. Obětované zvíře musí být usmrceno předepsaným způsobem tak, aby se jeho maso nepokládalo za rituálně nečisté. Obětované zvíře se natočí hlavou ke Ka'bě (qibla), muslim provádějící oběť pak pronese formuli Alláhu akbar („Bůh je převeliký“) a prořízne zvířeti krční tepnu. Nechá zvíře vykrvácet a poté jej rozporcuje. Korán zdůrazňuje, že Bůh si oběť přímo nevyžaduje ani ji nechce pro sebe; oběť má být důkazem zbožnosti muslima. Také proto je pak maso obětovaných zvířat prodáváno či rozdáváno chudým.
V�minulosti platilo, že zvíře by měl obětovat každý muslim. Avšak když postupem času začalo přibývat poutníků, počet obětovaných zvířat nabral obrovských rozměrů a veškeré maso z�nich nebylo možno efektivně zpracovat. Proto v�průběhu osmdesátých let islámské právní autority vydaly prohlášení, že oběti se mohou provádět kolektivně, tj. jedno zvíře pro větší skupinu lidí.
[editovat] Kamenování satana
Ještě téhož den, 10. dhú'l-hidždža, poutníci nasbírají sedmdesát kamínků (pokud možno ještě při pobytu v�Muzdalifě ), se kterými přijdou do údolí Miná, aby jimi symbolicky hodili po satanovi. Satana v�minulosti představovaly tři kamenné pilíře (džamry), avšak po mnoha tragédiích, které během tohoto rituálu vedly k�ušlapání mnoha set poutníků, byly na příkaz vlády Saúdské Arábie malé sloupy nahrazeny třemi zdmi dlouhými dvacet šest metrů, čímž se poutníkům zvětšil prostor pro vrhání kamenů. Kamenování se provádí z�mostu Džamarat, který muslimům umožňuje házet kameny z�více úrovní. Most byl postaven v�roce 1963 a nejdříve umožňoval poutníkům házet kameny na kamenné pilíře jen z�jedné úrovně. V�roce 2006 se započalo s�jeho rozsáhlou přestavbou, během hadždže v�roce 2007 byly přístupné již tři úrovně z�plánovaných čtyř. Most měl být dokončen v�roce 2008, v�současné době je však stále ve výstavbě.
První den (tj. ještě v�den Svátku obětování) poutníci kamenují jen tu nejvyšší ze zdí. Hodí po ní sedm kamínků, které se na zeď mají házet jeden po druhém, hodit najednou více kamenů je pořád chápáno jako jeden hod, což se považuje za chybu. Kamenování pokračuje i�další dny, kdy se však kamenují všechny tři džamry, každá vždy po sedmi kamenech. Pokud poutník zůstane v�Mekce až do úplného konce hadždže, vyčerpá tak všech sedmdesát kamenů. Muslimové mohou hodit kameny za libovolný počet ostatních muslimů, kteří kamenování nemohou vykonat sami. Symbolické kamenování má připomínat počínání Ibrahíma, jenž v�těchto místech zahnal kameny satana, který ho pokoušel, aby neuposlechl božího příkazu a neobětoval svého syna Isma'íla.
[editovat] Závěr pouti
Po skončení těchto rituálů bývá zvykem, že se muslimové v�Mekce zdrží ještě tři dny. Během této doby se věnují různým činnostem – suší maso obětovaných zvířat, znovu kamenují satana apod. Po uplynutí tří dnů celý hadždž definitivně končí. Muslimové před odchodem ještě naposledy obejdou Ka'bu a někteří se vydají k�Muhammadově hrobce do Medíny. I�když návštěva Muhammadova hrobu není povinností muslima, je považována za významnou a záslužnou.
Pouti do Mekky se účastní i�muslimové z�České republiky, v�roce 2006 se jednalo přibližně o�dvě desítky, stejně jako v�roce předchozím. V�roce 2008 bylo podle zpráv Islámské nadace vydáno 75 poutnických víz pro poutníky z�Česka.
[editovat] Tragické události a jejich důsledky
Pouti se každoročně účastní okolo dvou milionů osob (v�roce 2008 se jednalo o�1�729�841 ze 178 zemí ). Kvůli takovému množství poutníků přijímají saúdskoarabské úřady mimořádná logistická, zdravotnická i�bezpečnostní opatření, která by měla zabránit nehodám, případným teroristickým útokům či epidemiím. Z�bezpečnostního hlediska bývá nejrizikovější kamenování satana v�Miná, během kterého se na malém prostoru ocitá obrovské množství osob, což v�minulosti již mnohokrát vedlo k�ušlapání stovek poutníků. Proto byl rozšířen most, který vede k�pilířům, a byly vybudovány dva nouzové východy z�údolí Miná. Poutníkům též bylo povoleno zahájit rituál kamenování ihned po půlnoci, tedy ještě před sérií ranních modliteb. Kvůli zajištění bezpečnosti jsou v�Mekce přítomny desetitisíce policistů i�vojáků, v�roce 2007 jich bylo přítomno přibližně 60�000. Snaha Saúdské Arábie zvládnout obrovské davy poutníků vedla k�zavedení kvót, které určují, jaký počet muslimů z�jednotlivých zemí se může na pouť vydat.
Jedna z�největších tragédií během hadždže nastala v�roce 1987, kdy saúdskoarabští vojáci zasahovali proti íránským poutníkům, kteří během hadždže pořádali demonstraci proti Spojeným státům. Při zásahu zemřelo více než 400 lidí. Vůbec největší tragédie co do počtu obětí nastala o�tři roky později, kdy bylo během kamenování satana ušlapáno až 1426 muslimů. V�roce 2006 přišlo při stejné události o�život 362 poutníků, přičemž incidentu předcházelo zřícení jednoho z�hotelů v�Mekce, pod jehož troskami zahynulo přes sedmdesát ubytovaných poutníků. Neštěstí v�roce 2006 vedlo ke zpřísnění kontroly příchozích poutníků, zejména jejich vstupního povolení.
[editovat] Sociální rozměr
Mekka je duchovním i�historickým centrem islámu a tudíž i�muslimů. Hadždž jakožto znak muslimské jednoty hrál v�dějinách islámu trvale významnou úlohu. Mimo jiné dává muslimům poznat oblast působení proroka Muhammada a potvrzuje jejich přináležitost k�Bohu. Obrovské množství muslimů přichází do Mekky za stejným cílem. Jsou oděni ve stejný šat, který stírá sociální rozdíly mezi nimi – v�době hadždže jsou si všichni poutníci rovni. Organizátoři poutě kladou důraz na to, aby mezi muslimy v�době pouti nevznikaly nepřátelské nálady způsobené příslušností k�odlišným směrům islámu – pouti se účastní jak sunnité, tak ší'ité. Ministr vnitra Saúdské Arábie Nadžíf ibn Abdal Azíz k�tomu řekl: „Pouť není místem na vytahování politických hesel nebo sloganů, které muslimy rozdělují.“ V�roce 2007 saúdskoarabský sunnitský král Abdalláh vůbec poprvé pozval na pouť ší'itského prezidenta Íránu�Mahmúda Ahmadínedžáda, který pozvání přijal.
Tomu, kdo hadždž vykoná, náleží čestný titul hádždž či hádždží, který smí používat před svým jménem. Tento titul se však používá i�k�uctivému oslovení staršího člověka bez ohledu na to, zda někdy hadždž vykonal. Vůbec první hádždžem se podle islámské tradice stal sám Ibráhím. Vykonavatel pouti se těší ve svém muslimském okolí úctě, v�některých oblastech jako v�Egyptě je zvykem, že si poutníci či jejich rodinní příslušníci nechávají namalovat na průčelí domů různá vyobrazení z�pouti.

Summary:
Hadždž (arabsky: حج) je arabský výraz pro pouť do Mekky, jeden z�pěti pilířů islámu. Mekka a tamní svatyně Ka'ba patří k�nejposvátnějším islámským místům. Pouť do Mekky, která má svůj původ již v�předislámské Arábii, by měl alespoň jednou za život vykonat každý muslim, který je toho fyzicky schopen a má k�tomu dostatek finančních prostředků. Muslimovi, který celý rituál pouti absolvuje, náleží čestný titul hadži (hádždží).
Hadždž tvoří velké množství rituálních úkonů, mezi hlavní patří menší pouť zvaná umra (skládá se ze sedmerého obcházení Ka'by a přecházení mezi pahorky as-Safá a al-Marwá), rituální stání na planině Arafát, kamenování satana v�Miná a svátek Íd al-adhá, který slaví muslimové po celém světě formou obětování zvířat Bohu. Hadždž se koná zhruba sedmým až dvanáctým dnem měsíce dhú'l-hidždža. Vzhledem k�tomu, že islámský kalendář je lunární, každoročně připadá doba konání pouti do Mekky na různé dny gregoriánského kalendáře.
Pouti do Mekky se každoročně účastní okolo dvou milionů muslimů. Takové množství poutníků způsobuje řadu problémů. V�minulých letech došlo během poutě k�mnoha tragickým událostem. Z�bezpečnostního hlediska je nejrizikovější kamenování satana v�Miná, které si v�roce 2006 vyžádalo přes tři sta ušlapaných a další stovky zraněných poutníků. V�důsledku toho přijala vláda Saúdské Arábie řadu bezpečnostních opatření včetně stavebních úprav údolí Miná.


[editovat] Historie
[editovat] Počátky
Počátky skupiny sahají do léta roku 1965, kdy se na kalifornské pláži Venice Beach setkali zakládající členové skupiny Jim Morrison a Ray Manzarek, kteří se znali již z�dob studií na University of California. Poté, co Morrison zarecitoval Manzarekovi svou báseň „Moonlight Drive“, Manzarek navrhl, že by mohli založit kapelu, načež Morrison souhlasil.
Manzarek byl od roku 1962 členem skupiny Rick & the Ravens, kde hrál na klávesy a zpíval. Dalšími členy této kapely byli Manzarekovi dva bratři Rick a Jim, takže Ray Manzarek a Jim Morrison nejdříve zkoušeli s�nimi. Krátce nato, co začali spolu zkoušet, se Manzarek v losangeleském meditačním centru Mahariši Maheš Jógiho seznámil s�bubeníkem Johnem Densmorem, kterému nabídl účast v�kapele a Densmore tuto nabídku přijal. V�září roku 1965 pak nově sestavená skupina využila volného času, který měli Rick & the Ravens v�malém vydavatelství Aura a nahrála šest písní, které se tak staly první nahrávkou The Doors. Všech šest písní se pak objevilo na albu The Doors: Box Set z roku 1997. Demo bylo vydáno na třech gramofonových deskách, se kterými členové kapely obcházeli různá hudební vydavatelství, až se jim podařilo podepsat smlouvu s vydavatelstvím Columbia.
Když kapelu opustili bratři Raye Manzareka, začali se zbylí členové skupiny poohlížet po novém členu. Tím se stal kytarista Robby Krieger, který býval společně s�Densmorem členem kapely Psychedelic Rangers. Skupina se pak pojmenovala The Doors podle knihy Aldouse Huxleyho Brány vnímání (v�originále The Doors of Perception). Fráze „doors of perception“ je však v�Huxleyově knize použita v�souvislosti s�citací Williama Blakea. Skupina byla dost odlišná od tehdejších rockových skupin, jelikož neměla basového kytaristu. Manzarek však došel k�závěru, že jeho klávesy Fender Rhodes basspiano, které měl již z�dřívější doby, dokážou zvuk basové kytary zastoupit, takže basového kytaristy už nebylo potřeba.
V�průběhu roku 1966 The Doors dále zkoušeli a začali koncertovat na různých místech. Stále angažmá nejdříve získali v�losangeleském klubu s�názvem London Fog. V�létě se kapele podařilo stát se domovskou kapelou prestižního klubu Whisky a Go Go, odkud však byli po několika měsících vyhozeni poté, co na pódiu zahráli píseň „The End“. Skladba totiž zahrnovala dramatické Morrisonovo recitování včetně veršů „Otče? / Ano synu? / Chci tě zabít. / Matko? / Tebe chci ojet.“
[editovat] První alba
Ještě před tím, než The Doors museli opustit klub Whisky a Go Go, stačil Arthur Lee ze skupiny Love nalákat na koncert The Doors Jaca Holzmana, vedoucího vydavatelství Elektra. Holzman nabídl členům The Doors novou smlouvu a ti ji podepsali. Za nedlouho začali The Doors nahrávat své první album nesoucí název The Doors. Jeho vydání bylo naplánováno na 4.�ledna 1967, první singl skupiny s�názvem „Break On Through (To the Other Side)“ stačil vyjít ještě tři dny před samotným albem. The Doors zahrnovalo jedny z�nejúspěšnějších skladeb skupiny včetně „Light My Fire“ či již zmiňované písně „Break On Through (To the Other Side)“ a „The End“.[zdroj?] Výjimečně byly na album zařazeny dvě převzaté písně, a to „Alabama Song“ a „Back Door Man“.
Po vydání alba kapela dále koncertovala, mimo jiné několikrát v San Franciscu, jednou se skupinou Grateful Dead. V dubnu roku 1967 byla skladba „Light My Fire“ vydána jako singl. Avšak oproti přes sedm minut dlouhé verzi písně z alba měla singlová verze jen málo přes tři minuty, jelikož bylo vynecháno Kriegerovo a Manzarekovo sólo. Takto upravená verze byla určená pro rádiové vysílání. „Light My Fire“ byla první skladba, jejímž autorem byl Krieger. Singl „Light My Fire“ se začal dobře prodávat a koncem léta 1967 se ho prodalo milion kusů.
Další album vyšlo v�říjnu roku 1967 a neslo název Strange Days. Mnoho písní ze�Strange Days bylo napsáno již v�době prvního alba. Ke Strange Days vyšly singly „People Are Strange“ a „Love Me Two Times“. Stejně jako předchozí album, i toto zaznamenalo úspěch a The Doors tehdy často vystupovali před publikem. 17. září 1967 vystoupili v�televizní show Eda Sullivana, kde hráli „Light My Fire“. Sullivan si přál, aby kapela trošku upravila text písně, načež členové The Doors v čele s Morrisonem souhlasili. Při živém vystoupení však Morrison zazpíval text v původní podobně a kapele bylo pro příště zakázáno vystupovat v Sullivanově pořadu.
K�nahrávání třetího alba Waiting for the Sun byl výjimečně přizván hostující basový kytarista Doug Lubahn z kapely Clear Light. The Doors se v�průběhu nahrávání alba potýkali s nedostatkem hudebního materiálu pro nové album. Jim Morrison navíc přicházel na nahrávání alba často opilý, takže nahrávání bylo problémové a protáhlo se na několik měsíců. Nakonec bylo album vydáno v červenci roku 1968. Ve srovnání s�předchozími dvěma alby však Waiting for the Sun přineslo určité zklamání. Na albu vyšla i píseň „The Unknown Soldier“, ke které sama kapela natočila krátký dokumentární film.
[editovat] Miamský incident
Následovalo koncertní turné, kdy The Doors zavítali i do Evropy. Po návratu do Spojených států skupina měla zahrát 1.�března 1969 v Miami na Floridě. Toto vystoupení mělo na další vývoj kapely velký vliv. Morrison na cestě do Miami zmeškal dvě letadla a čekání na další lety strávil pitím alkoholu. Na pódiu při vystoupení byl značně opilý, přerušoval písně a často mluvil k�publiku. Pak měl prohlásit, že stejně všichni přišli jenom vidět jeho penis, načež si měl svléci košili a na chvíli penis skutečně ukázat. Toto však není zachyceno na žádné z�fotografií a dodnes není jisté, zda k�tomu skutečně došlo.
Po koncertě kapela odjela na dovolenou na Jamajku. Po několika dnech miamské úřady rozhodly o podání žaloby na Morrisona za obnažování, urážku, oplzlé chování a opilství. Po návratu do Miami na Morrisona navíc vydala zatykač FBI, která jej obvinila za to, že nezákonně odletěl na Jamajku, i když tam Morrison odletěl ještě před vydáním miamského zatykače. Pod tíhou těchto obvinění začala rádia stahovat písně The Doors z�vysílání, bylo zrušeno nadcházející turné a kapela nemohla vystoupit ani na Woodstocku. Morrison se sám přihlásil na policii, vzápětí byl ale propuštěn na kauci a celý případ byl prozatím odročen.
[editovat] Poslední léta
Nedlouho po událostech v Miami se The Doors začali věnovat práci na novém albu. Bylo vydáno v červnu roku 1969 pod názvem Soft Parade a vyšly k němu singly „Touch Me“ (na kterém se podílel hostující saxofonista Curtis Amy), „Wishful Sinful“, „Runnin' Blue“ a „Tell All the People“. Album se však nesetkalo s�velkým ohlasem, oproti předchozím albům The Doors bylo Soft Parade zatím asi nejslabší. Asi polovinu skladeb z�alba napsal Morrison, zbylé písně pak Krieger. Někdy v�této době Morrison prodělal sérii rozhovorů s Jerrym Hopkinsem, které byly poté otištěny v časopisu Rolling Stone a z�nichž pak Hopkins čerpal pro své knihy o The Doors Nikdo to tu nepřežije a Ještěrčí král.
Po vydání Soft Parade začali The Doors opět koncertovat. Jelikož byl prakticky každý koncert pod dohledem strážců zákona, Morrison tolik nepil alkohol ani nebral narkotika a koncerty se tak stávaly po hudební stránce čím dál tím lepší. V této době se Morrison pustil do natáčení filmu s názvem HWY, jehož téma je zachyceno v písni „Riders on the Storm“.
The Doors stále patřili k vydavatelství Elektra. Její vedení začalo po finančním neúspěchu Soft Parade tlačit na členy The Doors, aby nahráli nové album. The Doors se pustili do nahrávání a nové album, které vyšlo na počátku roku 1970, dostalo název Morrison Hotel. Album je značně bluesové a i�přes to, že neobsahovalo žádný singlový hit, bylo oproti předchozímu mnohem lepší. K Morrison Hotel vyšel jediný singl „Roadhouse Blues“.
Koncertní vystoupení The Doors z�této doby bývala zaznamenávána, aby se z�nich pak vybraly písně pro chystané první živé album skupiny. To vyšlo na dvou albech pod názvem Absolutely Live v�červenci 1970 a obsahovalo některé písně zaznamenané i předešlý rok. Morrison v té době trávil čas cestováním po Evropě i Spojených státech, aby se po vydání Absolutely Live vrátil do Miami, kde pokračovalo jeho soudní řízení. Po dvojím odročení, kdy The Doors mimo jiné hráli na anglickém festivalu Isle of Wight, byl Morrison zbaven obvinění z�opilství a obscénního chování, avšak z�užívání hrubého jazyka a obnažování byl uznán vinným, ale zatím soud nestanovil výši trestu. Do jejího vynesení byl Morrison propuštěn na kauci padesáti tisíc dolarů. 30.�října pak byl odsouzen k�šesti měsícům vězení za obnažování a šedesáti pracovním dnům za vulgární projev. The Doors odehráli svůj předposlední koncert s Morrisonem 11.�prosince roku 1970 v McFarlin Auditorium�Dallas a poslední vystoupení 12. prosince ve „Warehouse“ v New Orleans.
Morrison se proti rozsudku odvolal a před započetím odvolacího procesu začali The Doors natáčet další album. Bylo to poslední album The Doors, které bylo s�Morrisonem natočeno. Dosavadního producenta všech alb The Doors Paula Rothchilda nahradil Bruce Botnick. Pod názvem L.A. Woman album vyšlo v�dubnu 1971. Ještě během mixování L.A. Woman odjel Morrison do Paříže, kde bydlel s manželkou Pamelou Cursonovou a kde o víkendu 3.-4.�července zemřel. Jako oficiální diagnóza byla stanovena srdeční zástava. Přesné okolnosti Morrisonovy smrti však dodnes nebyly zcela vyjasněny a jsou předmětem různých dohadů. Informace o Morrisonově smrti se dostaly na veřejnost až po pohřbení jeho těla na pařížském hřbitově Père Lachaise, což částečně způsobilo, že někteří lidé stále odmítají jeho smrti uvěřit. Zbylí členové se rozhodli pokračovat ve třech s�tím, že zpívat bude Manzarek. Kapela začala pracovat na nových písních a v�říjnu roku 1971 vydali album Other Voices, jehož producentem byl opět Bruce Botnick. Zbylí členové The Doors se pak vydali na turné po Spojených státech a Kanadě a na jaře roku 1972 navštívili Evropu.
Poté začali natáčet nové album nesoucí název Full Circle, které vyšlo v�září téhož roku. Album však nebylo úspěšné a skupina se rozhodla uspořádat v Londýně konkurz na pozici nového zpěváka. V�úvahu mimo jiné přicházel i Iggy Pop, Manzarek se však rozhodl, že všeho už bylo moc a odjel zpět do Spojených států. Později o tom prohlásil: „Chtěli jsme si dobít tvůrčí baterie, právě jako Jim, když odjel do Paříže... ale ono to nefungovalo. Byl čas s�The Doors skončit.“ Po této události se The Doors definitivně rozpadli.
[editovat] Události po rozpadu
Ray Manazarek se poté, co opustil skupinu, vydal na sólovou dráhu. Nahrál několik alb a začal se věnovat producentské činnosti na poli hudby. Krieger i Densmore se také začali věnovat soukromým hudebním projektům. The Doors však dále vycházela pod vydavatelstvím Elektra či Rhino koncertní alba jako Alive, She Cried z roku 1983 či Legacy: The Absolute Best z roku 2003.
V�roce 1991 byl o The Doors natočen film režírovaný Oliverem Stonem The Doors, kde si Morrisona zahrál Val Kilmer. V�roce 1993 byli The Doors uvedeni do Rock'n'rollové síně slávy. Při této příležitosti skupina vystupovala se zpěvákem Pearl Jam Eddie Vedderem, se kterým nazkoušela a zahrála skladby „Roadhouse Blues“, „Break on Through“ a „Light my Fire“, které poté vyšly na albu The Doors & Eddie Vedder - Rock&Roll Hall Of Fame. V�roce 2001 vyšlo album s�názvem Stoned Immaculate - The Music of The Doors, které obsahuje písně The Doors v�podání různých umělců a kapel jako Stone Temple Pilots, Aerosmith, Johna Lee Hookera či skupiny Creed.
V roce 2002 se Manzarek a Krieger dali opět dohromady a založili skupinu The Doors of the 21st Century. Na Morrisonovo místo byl vybrán člen skupiny The Cult Ian Astbury. Manzareka a Kriegera však brzy na to obvinil John Denmore a nedlouho na to i Morrisonova rodina z toho, že používají ve svém názvu značku The Doors. Kapela tak změnila název na Riders on the Storm. V roce 2007 Astbury z�kapely odešel a vrátil se k�The Cult, nahradil jej zakládající člen skupiny Fuel Brett Scallions.
Roku 2007 byla The Doors udělena první cena Grammy, kterou obdrželi za celoživotní dílo. The Doors též obdrželi hvězdu na hollywoodském chodníku slávy. Ještě v roce 2007 floridský guvernér Charlie Crist prohlásil, že se chystá symbolicky zrušit stále platný rozsudek, jež posílal Morrisona do vězení.
[editovat] Hudba The Doors
Styl hudby The Doors je značně specifický a vykazuje prvky různých hudebních žánrů jako je blues-rock, psychedelický rock, acid rock i hard rock. Podle Raye Manzareka byli The Doors ovlivněni jazzovými a bluesovými hudebníky jako byli Muddy Waters, John Lee Hooker, John Coltrane či Miles Davis. Další vlivy na The Doors měly anglické kapely The Beatles a Rolling Stones, dále umělci jako Little Richard, Chuck Berry i Elvis Presley. Z�klasiků měli na The Doors vliv např. Igor Fjodorovič Stravinskij či Claude Debussy. Sám Morrison byl ovlivněn např. hudbou Boba Dylana či Rolling Stones, z�literátů pak Aldousem Huxleym, William Blakem či Jackem Kerouacem.
The Doors patřili k�nejvlivnějším kapelám 60.�let. Měli vliv na mnoho umělců a hudebníků, např. Iggy Pop založil The Stooges pod dojmy z�koncertu The Doors. Z českých umělců měli The Doors vliv např. na Filipa Topola a Psí vojáky či Josefa Rauvolfa.
Skladby skupiny byly použity v�řadě filmů, například píseň „The End“ zazněla ve filmu Apokalypsa z�roku 1979. Jejich písně byly též mnohokrát přezpívány. Aerosmith přezpívali píseň „Love Me Two Times“, která se v jejich podání objevila ve filmu Air America i na unpluggedovém vystoupení Aerosmith. Často přezpívávaná píseň The Doors je „Light My Fire“, kterou přezpívala řada umělců, anglický zpěvák Will Young a portorikánský písničkář José Feliciano tak pojmenovali jeden ze svých singlů.

Summary:
The Doors [ðə dɔːɹz]�IPA (z anglického The Doors of Perception, doslova dveře vnímání, překládáno jako Brány vnímání ) byla americká rocková skupina založená v�roce 1965 v�Los Angeles. Patřila k�významným skupinám zejména šedesátých let minulého století. Zakládajícími členy The Doors byli hráč na�klávesové nástroje Ray Manzarek a zpěvák Jim Morrison, časem se ke kapele přidali kytarista Robby Krieger a bubeník John Densmore.
První album The Doors vyšlo v�lednu roku 1967 pod prostým názvem The Doors. Obsahovalo i jednu z�nejznámějších skladeb kapely „Light My Fire“, jež vyšla i jako singl. Po úspěchu alba bylo ještě na podzim téhož roku vydáno album Strange Days, ke kterému vyšly singly „People Are Strange“ a „Love Me Two Times“. Každý následující rok pak The Doors nahráli jedno album. Poslední, které bylo natočeno s�Morrisonem, bylo L.A. Woman z�roku 1971. Několik měsíců po jeho vydání Morrison zemřel. Zbylí tři členové pak dále koncertovali a vydávali alba i bez něj, po roce se však rozpadli.
The Doors měli vliv na celou řadu muzikantů a hudebních skupin. Jejich styl hudby vykazuje prvky různých hudebních žánrů jako je acid rock, psychedelický rock či blues. Na počátku 21.�století založili Krieger a Manzerek kapelu Riders on the Storm, nazvanou podle jedné z�písní The Doors.