[редактиране] Описание
По последни оценки книгата първоначално е съдържала 272 страници в 17 коли по 16 страници. Само около 240 от тънък пергамент са запазени до наши дни. На кориците няма никакви надписи или рисунки. Размерът на страниците е 15х23�cm, а дебелината на книгата — по-малко от 3�cm. Липси в номерата на страниците (които видимо са по-нови от самата книга) показват, че някои страници са били загубени, преди книгата да стане собственост на Войнич. За изписване на текста и очертанията на илюстрациите е използвано перо за писане, а илюстрациите са оцветени (понякога доста грубо) с цветна боя, вероятно по-късно.
[редактиране] Илюстрации
С изключение на завършващата част на книгата, на всички страници има илюстрации. Съдейки по тях, в книгата има няколко раздела, различни по съдържание и стил:
[редактиране] Текст
Текстът определено е написан отляво надясно с леко неравна дясна граница. По-дългите секции са разделени на параграфи, понякога с отметки в лявото поле. В ръкописа липсва видима пунктуация. Почеркът е равен и гладък, създавайки впечатление, че азбуката е била привична за пишещия и той е разбирал какво пише.
В книгата има над 170�000 отделни знака, обикновено отделени един от друг с малки промеждутъци. Повечето от знаците са изписани с едно или две прости движения на перото. Целият текст на ръкописа е съставен с азбука от 20-30 букви. Изключение правят няколко десетки особени знака, които се появяват в книгата по един-два пъти.
По-големи разстояния между знаците разделят текста на около 35�000 „думи“ с различна дължина. Изглежда, че те се подчиняват на някакви правописни или фонетични правила. Някои знаци трябва да се появяват във всяка дума (както гласните), някои никога не са след други, някои могат да удвоени, а други не.
Статистически анализ на текста е показал структура, характерна за естествените езици. Например, повторяемостта на думите съответстват на закона на Зипф, а словесната ентропия (ок. 10 бита на дума) е подобна на тази при английските или латински текстове.
Някои думи се появяват единствено в отделни раздели на книгата или само на няколко страници, други се повтарят из целия текст. Сред стотиците надписи към илюстрациите има много малко повторения. В „Ботаническия“ раздел всяка първа дума на всяка страница се среща единствено на тази страница и вероятно е име на растение.
От друга страна, езикът на ръкописа на Войнич е много различен от съществуващите европейски езици. Например, в книгата почти няма думи, по-дълги от десет „букви“ и почти няма едно- и двубуквени думи. Вътре в думата буквите са разпределени също по своеобразен начин: някои знаци се появяват само в началото на думата, други само в края, а някои винаги в средата — подреждане, присъщо за арабската, но не и за латинската и гръцката азбука или кирилицата.
В текста се срещат повече повторения в сравнение с типичните европейски езици. Има случаи, когато една и съща дума се повтаря три пъти подред. Думи, различаващи се само с една буква, също се срещат необичайно често. Целият „речник“ на ръкописа на Войнич е по-беден, отколкото би трябвало, от статистическа гледна точка.
[редактиране] История
Тъй като азбуката на ръкописа няма визуално сходство с нито една известна система за писане и текстът и досега не е разшифрован, единствената подсказка за определяне на възрастта на книгата и нейния произход са илюстрациите. По-точно дрехите и вида на нарисуваните жени, а също така и вида на някои от диаграмите. Всички тези детайли са характерни за Европа, и книгата датира между 1450 и 1520 година. Това се потвърждава косвено и от други признаци.
Първият точно определен притежател на книгата е бил Георг Бареш (Georg Baresch), алхимик живял в Прага в началото на 17 век. Бареш изглежда също бил озадачен от тайната книга в неговата библиотека. Узнавайки, че Атанасиус Кирхер (Athanasius Kircher), известен йезуит, учен от Римската колегия (Collegio Romano) е публикувал Коптския (Етиопски) речник и разшифровал (така се считало) египетските йероглифи, той копирал част от ръкописа и изпратил образеца в дома на Кирхер в Рим (два пъти), молейки за помощ при разшифроването му. Писмото на Бареш от 1639 г. до Кирхер е намерено в наши дни от Рене Зандберген (Rene Zandbergen) и е най-ранното споменаване на ръкописа.
Остава неизяснено отговорил ли е Кирхер на молбата на Бареш, но е известно, че той е искал да купи книгата, но Бареш вероятно е отказал да я продаде. След смъртта на Бареш, книгата преминала в неговия приятел Йоханес Маркус Марци (Johannes Marcus Marci), ректор на Парижкия университет. Марци вероятно я е пратил на Кирхер, негов стар приятел. Неговото съпровождащо писмо от 1666 г. и до сега е прикрепено към ръкописа. Между другото, в писмото се утвърждава, че книгата първоначално е купил за 600 дуката Рудолф II, който я е считал за работа на Роджър Бейкън.
Следващите 200 години от съдбата на ръкописа са неизвестни, но най-вероятно тя е съхранявана с останалите преписки на Кирхер в библиотеката на Римската колегия (сегашния Григориански университет). Книгата вероятно е останала там, докато войските на италианския крал Виктор Емануел II превзели града през 1870 г. и присъединили папската държава към Италия. Новите италиански власти конфискуват от Римокатолическата църква голямо количество имущество, в това число и библиотеката. Съгласно изследванията на Хавиер Чекалди (Xavier Ceccaldi) и други, преди това много книги от университетската библиотека били спешно пренесени в отделните библиотеки на факултетите му, чието имущество не конфискували. Преписките на Кирхер били сред тези книги, както очевидно и ръкописа на Войнич е бил, тъй като и до сега книгата носи на себе си надпис от Петрус Бекс (Petrus Beckx), който в това време е глава на йезуитския орден и ректор на унверситета.
Библиотеката на Бекс била пренесена във вила Мондрагон във Фраскати (villa Borghese di Mondragone a Frascati) — голям дворец близо до Рим, който бил придобит от общността на йезуитите през 1866 г.
През 1912 година Римската колегия се нуждаела от средства и решила в най-строга тайна да продаде част от своята собственост. Уилфрид Войнич придобива 30 ръкописа, сред които и този, носещ сега неговото име. През 1916 година, след смъртта на Войнич, книгата е продадена от неговата вдовица Етел Лилиан Войнич на друг книготърговец Ханс Краус (Hanse P. Kraus). Не намирайки купувач, през 1969 година Краус подарява ръкописа на Йейлския университет.
[редактиране] Догадки за авторството
Има много личности, за които се подозира, че биха могли да бъдат автори на ръкописа на Войнич. По-долу ще изброим някои от най-вероятните.
[редактиране] Роджър Бейкън
Съпровиждащото писмо на Марци до Кирхер от 1665 г. гласи, че съгласно думите на починалия му приятел Рафаел Мнишовски (Raphael Mnishovsky), книгата в онова време е била придобита от император Рудолф II (1552—1612) за 600 дуката (няколкостотин хиляди долара съвременна стойност). Съгласно това писмо, Рудолф (или може би Рафаел) считал, че автор на книгата е знаменитият и многостранно надарен францискански монах Роджър Бейкън (1214—1294).
Въпреки че Марци е писал, че се „въздържа от преценка“ (suspending his judgement) относно заявлението на Рудолф II, то било прието достатъчно сериозно от Войнич, който се съгласил с него. Неговата убеденост в това повлиява силно на повечето опити за дешифриране през следващите 80 години. Все пак изследователите, които са се занимавали с ръкописа на Войнич и са запознати с работите на Роджър Бейкън отричат тази възможност. Следва да се отбележи, че Рафаел Мнишовски умира през 1644 г. (21 години преди писмото на Марци), а самата сделка би трябвало да е осъществена преди абдикацията на Рудолф II през 1611 г. (най-малко 55 години преди писмото).
[редактиране] Джон Ди
Предположението за това, че Роджър Бейкън е автор на книгата, довело Войнич до извода, че единствения човек, който е могъл да продаде ръкописа на Рудолф е Джон Ди (John Dee), математик и астролог в двора на Кралица Елизабет I (Elizabeth I), известна също така с това, че е имала голяма библиотека с ръкописи на Роджър Бейкън. Джон Ди и неговият scrier (помощник-медиум, използващ за извикване на духове кристална топка или друг отразяващ предмет) Едуард Кели са свързани с Рудолф II с това, че те няколко години живели в Чехия, надявайки се да продадат услугите си на императора. Обаче Джон Ди води старателно дневници и не споменава за продажбата на ръкописа и затова сделката изглежда малко вероятна. Така или иначе, ако авторът на ръкописа не е Роджър Бейкън, то и възможна връзка на историята на ръкописа с Джон Ди е съмнителна. От друга страна, самият Ди е могъл да напише книгата и да разпространи слух за това, че е работа на Бейкън, с надеждата да я продаде.
[редактиране] Едуард Кели
Компаньон на Джон Ди в Прага, Едуард Кели бил самоук алхимик, твърдящ в техните среди, че може да превърне мед в злато с помощтта на таен прах, намерен в епископски гроб в Уелс. Едуард Кели също така твърдял, че може да вика ангели с помощта на магически кристал и да има продължителни разговори с тях, което Джон Ди грижливо отбелязвал в дневника си. Езикът на ангелите бил наречен енохов, от името Енох, библейски баща на Метусаил, който, съгласно легендата бил взет на пътешествие в рая и после написал книга за това, което видял там. Няколко души предполагат, че както Кели е могъл да измисли еноховия език, за да измами Джон Ди, така е могъл да изфабрикува и ръкописа, за да измъкне пари от императора (който плащал на Кели за неговите мними алхимически умения). Но несъмнено, както и в случая с Ди, ако Роджър Бейкън не е автор на ръкописа, връзката на Кели с тази книга също е съмнителна.
[редактиране] Уилфрид Войнич
Моного изследователи подозират и самия Войнич в това, че той само е изфабрикувал ръкописа. Като търговец на стари книги, той е можел да притежава необходимите знания и умения, „загубена книга“ на Роджър Бейкън би могла да има висока стойност. Обаче, последните изследвания на писмото на Бареш до Кирхер позволяват да се отхвърли тази хипотеза.
[редактиране] Якоб Хорчицки
Фотостатическата репродукция на първата страница на ръкописа, направена от Войнич в периода от време до 1921 година, демонстрира няколко размити петна — изтрити надписи или подписи. С помощта на химията текстът може да бъде прочетен като „Jacobj'a Tepenece“. Това може да бъде Якоб Хорчицки (Jakub Horcicky of Tepenec), на латински — Якобус Синапиус (Jacobus Sinapius) — специалист по билкова медицина, който бил личен доктор на Рудолф II и надзираващ неговата ботаническа градина. Войнич и много други изследователи заключват, че Якоб Хорчицки е бил притежател на ръкописа преди Бреш, и някои виждат в това потвърждение на историята на Рафаел Мнишовски (виж по-горе). Други смятат, че Якоб Хорчицки сам е могъл да бъде авторът.
Обаче, надписа не съответства на подписа на Якоб Хорчицки, който бил намерен в документи открити от Ян Хурич (Jan Hurich). Така че, все още е възможно надписът на страница „f1r“ да е бил добавен от по-късен притежател или библиотекар, и се явява единствено лично предположение за автор на книгата.
Интересно е също така, че в йезуитските исторически книги, които са били достъпни за Атанасиус Кирхер, Хорчицки е представен като човек с йезуитско образование, който бил единствен алхимик и доктор в двора на Рудолф II, имащ пълен достъп до библиотеката, докато например Тихо Брахе (Tycho Brahe) едва се е споменавал в тях. Още повече, че реагентите използвани от Войнич, така са повредили пергамента, че следите на подписа сега са едва видими. Така погледнато, това е още един предизвикващ подозрение факт в полза на теорията за това, че подписът е бил изфабрикуван от Войнич за усилване на теорията за авторството на Роджър Бейкън.
[редактиране] Йоханес Маркус Марци
Йоханес Маркус Марци се срещнал с Кирхер, когато той възглавил делегацията на Пражкия университет в Рим през 1638 година. След това в течение на 27 години те обменяли писма на различни научни теми. Пътуванята на Марци били част от неговата продължителна борба на страната на светската школа на университета в поддръжка на неговата независимост от йезуитите, които управлявали съперничещия Колеж Св. Клементина в Прага (Clementinum college in Prague). Независимо от тези усилия, двата университета се обединяват през 1654 година под йезуитски контрол. Благодарение на това се появили мнения, че политическата вражда с йезуитите е заставила Марци да подправи писмото на Георг Бареш и по-късно ръкописа на Войнич в опит да разобличи и дискредитира тяхната звезда Кирхер.
Личността и знанията на Марци били адекватни за тази задача, а Кирхер, този „доктор Всезнайко“, който, както днес е известно се е „прославил“ с очевидни грешки, а не с гениални дела, бил лека цел. Действително, писмото на Бареш има определено сходство с шегата, която изтоковеда Андреас Мюлер веднъж изиграл на Атанасиус Кирхер. Мюлер изфабрикувал безсмислен ръкопис и го изпратил на Кирхер със забележка, че ръкописът му попаднал от Египет. Той помолил Кирхер за превод на текста и има сведения, че Кирхер му го е предоставил незабавно.
Интересно е да отбележим, че единствените потвърждения за съществуването на Георг Бареш са тези три писма изпратени на Кирхер: едно изпратил сам Бареш през 1639, а двете други Марци около година след това. Също така е любопитно, че преписката между Марци и Атанасиус Кирхер приключва през 1665 година, именно със „съпровождащото писмо“ на ръкописа на Войнич. Все пак тайната неприязън на Марци към йезуитите е само хипотеза: правоверен католик, той сам учил за йезуит и недълго преди смъртта си през 1667 година е удостоен с почетно членство в техния орден.
[редактиране] Рафаел Мнишовски
Приятелят на Марци, Рафаел Мнишовски, който е предполагаем източник на историята за Роджър Бейкън, сам е бил криптограф (сред многото му други занимания) и през около 1618 година вероятно е изобретил шифър, който считал за неразбиваем. Това довело до появата на теория за това, той е автор на ръкописа на Войнич, който му е потрябвал за практическа демонстрация на горепосочения шифър и само използвал Бареш като „опитно зайче“. След това, когато Кирхер публикувал своята книга за разшифровката на коптския език, според тази теория Рафаел Мнишовски решил, че да докара до объркване с хитроумния шифър Атанасиус Кирхер би било много по-голям трофей, отколкото да вкара в задънен тунел Бареш. За това, той е могъл да убеди Георг Бареш да поиска помощ от йезуитите, тоест от Кирхер. За да мотивира Бареш да направи това, Рафаел Мнишовски е могъл да измисли историята за тайнствената зашифрована книга на Роджър Бейкън. Действително, съмненията в историята на Рафаел в съпровождащото ръкописа на Войнич писмо са могли да означават, че Йохан Маркус Марци е заподозрял лъжа. В крайна сметка няма явни доказателства и за тази теория.
[редактиране] Антъни Ейшъм
Доктор Леонел Стронг (Dr. Leonell Strong), изследовател на рака и криптограф любител, също се опитвал да разшифрова ръкописа. Стронг считал, че разгадаването на ръкописа се заключава в „особена двойна система на аритметична прогресия на многобройни азбуки“. Стронг утвърждавал, че съгласно разшифрования от него текст, ръкописът е написан от английския автор от 16 век Антъни Ейшъм (Anthony Ascham), чиито работи включват книгата „A Little Herbal“, публикувана през 1550 година. Дори и ръкописа на Войнич да съдържа раздели приличащи на „A Little Herbal“, основния аргумент против тази теория е, че не е известо къде автора на „A Little Herbal“ е могъл да придобие такива литературни и криптографски знания.
[редактиране] Няколко автора
Прескът Къриър (Prescott Currier), криптоаналитик на Военно-морските сили на САЩ, който работил с ръкописа през седемдесетте години, открил, че страниците в „ботаническия“ раздел могат да бъдат разделени на два типа, А и Б, с характерни статистически свойства и очевидно различни почерци. Той заключил, че ръкописа може да бъде работа на двама или няколко автора, които използвали различни диалекти или ортографически традиции, но които споделяли една и съща система на писане. Обаче, последните изследвания поставят под съмнение тези изводи. Експерт по почерка, който изследвал ръкописа, открил само една ръка в цялата книга. Също така, след внимателно разглеждане на всички раздели, може да се види постепенен преход между А и Б. Затова наблюденията на Прескът могат да бъдат резултат от това, че времето на написване на „ботаническия“ раздел е разделено в два достатъчно дълги периода.
[редактиране] Теории за предназначението и съдържанието
Общото впечатление, което създават оставащите страници на ръкописа позволяват да се предположи, че той е бил предназначен да служи за фармакопея или като книга, развиваща общи теми от средновековната или дори по-ранна медицина. Несъмнено обаче, невероятните детайли в илюстрациите подхранват множество теории за произхода на книгата, съдържащият се в нея текст и целите за които е била написана. Следват няколко такива теории:
[редактиране] Хербарии
С голяма степен на увереност можем да кажем, че първата част на книгата е посветена на растения, но опитите да бъдат съпоставени с реални образци или със стилизирани рисунки на растения от същото време, като цяло се провалят. Само две от растенията могат да бъдат определени достатъчно точно. Тези рисунки от „ботаническия раздел“, които съответстват на скици от „фармацефтичния“ правят впечатление на техни точни копия, но с отсъстващи части, които са допълнени с неправдоподобни детайли. Действително, много растения изглеждат като съставни: корени от един екземпляр са свързани с листа от друг и с цветове от трети.
[редактиране] Слънчогледи
Брумбах (Brumbaugh) считал, че една от илюстрациите изобразява слънчоглед от Новия Свят. Ако това е така, то би могло да помогне да се определи времето на написване на ръкописа и да разкрие интригуващи обстоятелства за произхода му. Обаче, сходството е доста незначително, особено ако сравним рисунката с истински диви образци на вида, и тъй като мащабът ѝ не е определен, то изобразеното растение може да бъде друг член на същото семейство, което включва още много сходни видове срещащи се из цял свят.
[редактиране] Алхимия
Водоемите и каналите в „биологическия“ раздел могат да означават връзка с алхимията, което би имало значение, ако книгата съдържа инструкции по приготвянето на медицински еликсири и смеси. Обаче, за алхимическите книги от това време е бил характерен символен език, където процесите, материалите и компонентите са изобразявани във вид на особени рисунки (орел, жаба, човек в могила, двойка в легло и т.н.) или стандартни текстови символи (кръг с кръст и т.н.). Нито един от тях не може да бъде убедително идентифициран в ръкописа на Войнич.
[редактиране] Алхимически хербарий
Сергио Торесела (Sergio Toresella), експерт по древна ботаника, отбелязва, че ръкописът може да бъде алхимически хербарий, който всъщност няма нищо общо с алхимията, а е фалшива книга на растения с измислени картинки, които лекар-шарлатан е могъл да носи със себе си, за да прави впечатление на клиентите си. Вероятно е имало неголяма фабрика за производство на такива книги някъде в Северна Италия, точно по време на предполагаемото написване на ръкописа. Обаче, такива книги се отличават значително от ръкописа на Войнич по стил и формат и освен това всички те били написани на обичаен език.
[редактиране] Астрологическа ботаника
Астрологическите изследвания често играли забележителна роля при събирането на билки, кръвопусканията и други медицински процедури, които се провеждали в благоприятни числа, записани в астрологическите книги (например книгата на Николас Кулпепер (Nicholas Culpeper)). Обаче с изключение на обичайните зодиакални знаци и една диаграма, вероятно изобразяваща класическите планети, никой за сега не е успял да интерпретира илюстрациите в рамките на класическите астрологически традиции (европейски или други).
[редактиране] Микроскопи и телескопи
Кръгов чертеж в „астрономическия“ раздел изобразява обект с неправилна форма с четири огънати сектора, които някои интерпретират като изображение на галактика, което може да бъде получено единствено с помощта на телескоп. Друго изображение е било интерпретирано като клетка на жив организъм, наблюдавана през микроскоп. Това позволява да се предположи, че времето на произход на ръкописа не е Средновековието, а по-късен период. Обаче, сходството е доста съмнително, тъй като при по-близък оглед, централната част на „галактиката“ повече прилича на басейн.
[редактиране] Теории за езика на ръкописа
Множество теории били създадени по повод използвания в ръкописа език. Следват няколко от тях:
[редактиране] Буквен шифър
Съгласно тази теория, ръкописът на Войнич съдържа смислен текст на някой от европейските езици, който е умишлено приведен в нечитаем вид, превръщайки обичайните му букви в тези използвани в ръкописа с помощта на някакъв код: алгоритъм, който оперира с отделни букви.
Това било работна хипотеза за повечето от опитите за разшифроване през 20 век, в това число и за неофициалната група криптоаналитици на Агенцията за национална сигурност на САЩ (National Security Agency, NSA) под ръководството на Уилям Фридман (William F. Friedman) в началото на петдесетте години. Простите шифри основани на замяна на символите, могат да бъдат изключени, тъй като те са много лесни за разшифроване. Затова усилията на дешифровчиците били насочени към полиазбучните шифри, изобретени от Алберти през 1460 г. Този клас включва известния шифър на Виженер (Vigenere cipher), който може да бъде усилен с използването на „празни“ и/или аналогични символи, разместване на букви, лъжливи прекъсвания на думите и т.н. Някои изследователи предполагат, че гласните букви са били премахнати преди кодирането. Имало е няколко заявления за дешифровка на основание на тези предположения, но те не получили широко признание. На първо място затова, че предложените алгоритми за разшифроване били основани на толкова догадки, че с тяхна помощ можело да се извлече осмислена информация от всяка случайна последователност от символи.
Основния аргумет в полза на тази теория се заключава в това, че използването на странни символи от европейски автор едва ли може да се обясни иначе, освен като опит да се скрие информация. Действително, Роджър Бейкън е разбирал от шифри, а вероятният период на създаване на ръкописа съвпада с раждането на криптографията като систематизирана наука. В противоречие с тази теория влиза наблюдението за това, че използването на полиазбучен шифър трябва да унищожи „естествените“ статистически свойства, които се наблюдават в текста на ръкописа на Войнич, като например закона на Ципф. Също така, дори и полиазбучния шифър да е бил измислен примерно през 1467 година, неговите разновидности станали популярни едва през 16 век, което е известно време след предполагаемото време на написване на ръкописа.
[редактиране] Шифровъчна книга
Съгласно тази теория, думите в текста на ръкописа в действителност са кодове, които се разшифроват в специален речник или шифровъчна книга. Основният довод в полза на тази теория е това, че вътрешната структура и разпределение на дължината на думите са сходни с използваните в римските цифри, които биха били естествен избор за тази цел по това време. Обаче, кодиране, основано на шифровъчна книга е удоволетворително само при писане на кратки съобщения, тъй като то е много обременително за писане и четене.
[редактиране] Визуален шифър
Джеймс Фин (James Finn) предполага в своята книга „Надежда на Пандора“ (Pandora’s Hope) (2004), че ръкописът на Войнич всъщност е визуално закодиран текст на иврит. След като буквите от ръкописа бъдат правилно транскрибирани на „Европейската азбука на Войнич“ (ЕАВ, или EVA на английски), много думи в ръкописа могат да бъдат представени като думи на иврит, които се появяват с различни изкривявания, за да въведат в заблуда читателя. Например думата AIN от ръкописа е думата „око“ на иврит, което се повтаря като изкривена версия във вида „aiin“ или „aiiin“, за да направи впечатление за няколко различни думи, дори всъщност да е една и съща. Предполага се, че има възможност за използването и на други методи на визуално кодиране. Основният аргумент в полза на тази теория е, че тя може да обясни неуспешния резултат на другите опити за декодиране, опиращи се повече на математическите методи за дешифровка. Основният аргумент против тази гледна точка е, че при такъв подход към природата на шифъра на ръкописа, на раменете на отделно взетия дешифровчик ляга тежкото бреме на различната интерпретация на един и същи текст, заради множеството алтернативни възможности за визуално кодиране.
[редактиране] Микрография
След повторното му откриване през 1912 година, един от най-ранните опити за разкриване на тайната на ръкописа (и несъмнено първа сред преждевременните заявления за разшифроване) била направена през 1921 година от Уилям Нюболд (William Newbold), известен специалист по криптоанализ и професор по философия в университета на щата Пенсилвания (University of Pennsylvania) и също така колекционер на стари книги. Неговата теория се състои в това, че видимия текст е безсмислен, обаче всеки символ, от който се състои текста е сбор от миниатюрни чертички различими единствено при увеличение. Тези чертички вероятно формират второ ниво на прочитане на ръкописа, което и съдържа смислен текст. При това Нюболд се опира на древногръцкия способ за бързопис използващ подобна система от условни обозначения. Нюболд утвърждава, че изхождайки от тези предпоставки е съумял да разшифрова цял параграф, който доказва авторството на Роджър Бейкън и свидетелства за неговите изпъкващи способности на учен, в частност за използването на сложен микроскоп четиристотин години преди Антони ван Льовенхук.
Обаче, веднага след смъртта на Нюболд, криптологът Джон Менли (John Manly) от Чикагския университет (University of Chicago) отбелязва сериозните недостатъци на тази теория. Всяка чертичка, съдържаща се в символите на ръкописа, допускала няколко интерпретации при разшифровка без достоверен начин да се отдели сред тях „верният“ вариант. Методът на Уилям Нюболд също така изисквал наместване на „буквите“ от ръкописа докато не се получи смислен текст на латински. Това довело до извода, че с помощта на метода на Нюболд може да се получи практически всеки желан текст от ръкописа на Войнич. Менли доказвал, че тези чертички се появили в резултат на напукването на мастилото при засъхването му на грубия пергамент. В сегашно време тази теория практически не се разглежда при разшифровките на ръкописа.
[редактиране] Стеганография
Тази теория е основана на предположението, че текста в книгата в по-голямата си част е безсмислен, но съдържа информация скрита в незабележими данни, например, втората буква на всяка дума, количеството букви във всеки ред и т. н. Техниката на кодиране, наричана стеганография е много стара и е била описана още от Йоханес Тритемиус (Johannes Trithemius) през 1499. Някои изследователи предполагат, че обичайния текст е бил прекаран през нещо от рода на решетката на Кардано. Тази теория е сложно да бъде опровергана или потвърдена, тъй като стеготекст е трудно да бъде разгадан без наличие на някакви подсказки. Аргумент срещу тази теория може да бъде, че наличието на текст на непонятна азбука влиза в противоречие с предназначението на стеганографията — скриване на самото съществуване на каквото и да е скрито послание.
Някои изследователи предполагат, че смисленият текст може да бъде закодиран в дължината или формата на определени черти на изписването. Действително съществуват примери за стеганография от това време, които използват изписването на буквите (курсивно или право изписване), за да се скрие информация. Обаче след изследване на текста на ръкописа при голямо увеличение, следите на перото изглеждат достатъчно естествени и в значителна степен различието в изписването на буквите се дължи на неравната повърхност на пергамента.
[редактиране] Екзотичен естествен език
Лингвистът Жак Ги (Jacques Guy) предположил, че текстът от ръкописа на Войнич може да е написан на някой от екзотичните естествени езици, с помощта на измислена азбука. Структурата на думите действително е сходна със срещащата се в много езикови семейства от Източна и Централна Азия, на първо място китайско-тибетските езици (като китайски, тибетски, бирмански), австро-азиатските езици (виетнамски, кхмерски) и, вероятно тайски (тайски, лаоски и др.). В много от тези езици „думите“ (най-малките езикови единици с определено значение) имат само една сричка, а сричките имат достатъчно богата структура, включваща тонални съставки (основаващи се на повишаване и понижаване на тона за смислови разлики).
Тази теория има някакво историческо правдоподобие. Споменатите езици имат или са имали собствена, неазбучна писменост и техните системи на писане са били трудни за разбиране от европейците. Това е дало тласък към появата на няколко фонетични системи на писане на основа на латиницата, но понякога се измисляли и оригинални азбуки. Въпреки, че известните образци от подобни азбуки са значително по-млади от ръкописа на Войнич, историческите документи говорят за множество изследователи и мисионери, които са могли да създадат подобна система за писане, дори преди пътешествията на Марко Поло през 13 век и особено след откриването на морския път към източните страни от Вашко да Гама през 1499 година. Авторът на ръкописа също така е можел да бъде по произход от Източна Азия, но живеещ в Европа или получил образование в европейска мисия.
Основен аргумент в полза на тази теория е, че тя се съгласува с всички статистически свойства на текста от ръкописа на Войнич, които са били открити досега, включвайки удвоени и утроени думи (които се срещат в китайски и виетнамски текстове приблизително с такава честота като в ръкописа). Тя обяснява също така привидната липса на цифри и отсъствието на синтактическите черти, присъщи на западноевропейските езици (като определителен член и помощен глагол) и общата тайнственост на илюстрациите. Друга възможна подсказка за изследователите са два големи червени символа на първата страница, в които приличат на обърнато и лошо копирано заглавие в книги китайски стил. Също така, вероятно даденото в ръкописа деление на годината на 360 дни (вместо 365), обединени в групи по 15 дни и началото на годината със знака риби е свойствено за китайския селскостопански календар. Основен аргумент против тази теория е това, че в действителност никой (включително Пекинската академия на науките) не са успели да намерят в илюстрациите от ръкописа на Войнич надеждно отражение на източни символи или източни науки.
В края на 2003 година Збигнев Банасик (Zbigniew Banasik) от Полша предполага, че незашифрованият текст на ръкописа е на манджурски език и представил незавършен превод на първата страница от ръкописа. Външни препратки към този превод:
[редактиране] Многоезичен текст
В книгата "Solution of the Voynich Manuscript: A liturgical Manual for the Endura Rite of the Cathari Heresy, the Cult of Isis " („Разгадаване на ръкописа на Войнич: литургически справочник за ритуала на Ендура на катарската ерес, култа към Изида“) от 1987 година, Лео Левитов (Leo Levitov) заявява, че текстът на ръкописа е проста транскрипция на „устен език на полиглота“. Така той нарекъл „книжовният език, който ще бъде понятен за хора неразбиращи латински и тези които ще могат да прочетат какво е написано на този език“. Той предлага частична разшифровка под формата на смес от средновековен фламандски с множество заимствания от старофренски и стари горнонемски думи.
Съгласно теорията на Левитов, ритуалът Ендура бил не друго, а правено с нечия помощ самоубийство, свързан с вярата на катарини (въпреки, че съществуването на този ритуал се поставя под съмнение). Той изяснява, че измислените растения на илюстрациите в ръкописа в действителност не са предназначени да изобразят представители на флората, а били тайни символи от религията на катарите. Жените в басейните заедно с причудливата система канали изобразявали самия ритуал на самоубийство, който, според него, е свързан с кръвопускане — прерязване на вени с последващо изтичане на кръвта във вана. Съзвездията нямащи астрономически аналози изобразявали звезди от плаща на Изида.
Теорията е съмнителна в няколко плоскости. Едно от противоречията е, че вярата на катарите, според разпространеното схващане, е християнски гностицизъм и по никакъв начин не е свързан с Изида. Другото е, че книгата се отнася към 12 или 13 век, което е значително по-отдавна, даже и отколкото при привържениците на теорията за авторство на Роджър Бейкън. Левитов не представя доказателства за правдивостта на своите разсъждения освен своя превод.
[редактиране] Изкуствен език
Своеобразната вътрешна структура на „думите“ в ръкописа на Войнич довели Уилям Фридман (William F. Friedman) и Джон Тилтман (John Tiltman), независимо един от друг, до извода, че незашифрованият текст може да е написан на изкуствен език, в частност на особен „философски език“. В езици от такъв тип, речникът е организиран съгласно система от категории, така че общото значение на думите може да бъде определено с помощта на анализ на последователността на буквите. Например, в съвременния синтетичен език Ро (Ro), коренът (представката, префикса) „bofo-“ е категорията „цвят“, и всяка дума започваща с „bofo-“ е име на цвят, например червено е „bofoc“, а жълт „bofof“. Много приблизително това може да се сравни със системата на книжна класификация, използвана от много библиотеки (поне на Запад), например буквата „Р“ може да отговаря за раздел езици и литература, „РА“ за гръцки и латински раздел, „РС“ за романски езици и т.н.
Тази концепция е достатъчно стара, както свидетелства книгата „Философски език“ от 1668 година на учения Джон Уилкинс (John Wilkins). В повечето известни примери за такива езици, категориите също се подразделят с помощта на добавяне на наставки (суфикс), следователно, конкретния предмет може да има множество свързани с него думи с повтарящ се префикс. Например всички имена на растения започват с едни и същи букви или срички, също така и болести и т.н. Това свойство може да обясни монотонноста на текста на ръкописа. Обаче, никой не е бил в състояние достатъчно убедително да обясни значението на един или друг суфикс или префикс в текста на ръкописа и още повече всички образци за философски езици се отнасят към значително по-късен период — 17 век.
[редактиране] Мистификация
Причудливите свойства на текста на ръкописа на Войнич (като удвоени и утроени думи) и подозрителното съдържание на илюстрациите (фантастични растения например) довели множество хора до заключението, че ръкописът в действителност може да бъде мистификация.
През 2003 година Гордън Ръг (Gordon Rugg), професор в Килския университет (Англия) показва, че текстове с характеристики, идентични с тези на ръкописа на Войнич, могат да бъдат създадени с използване на таблици от три колонки: със суфиксите на думите, префиксите и корените, които се наставят и комбинират посредством налагане върху тази таблица на няколко карти с изрязани прозорчета за всяка съставна част на „думата“. За получаването на кратки думи и за разнообразие на текста могат да се използват карти с по-малко количество прозорчета. Подобно приспособление, наричано решетка на Кардано, било изобретено като инструмент за кодиране през 1550 година от италианския математик Джироламо Кардано (Girolamo Cardano) и било предназначено за скриване на тайни послания вътре в друг текст. Обаче текстовете, създадени в резултат на експериментите на Ръг, нямат такива думи и такава честота на повторяемост, каквито се наблюдават в ръкописа. Сходството на текста на Ръг с текста в ръкописа е по-скоро визуално, а не количествено. По аналогичен начин може да се „докаже“, че английския (или който и да е друг) език не съществуват, създавайки случайни безсмислици, които да приличат на английски, така както текста на Ръг прилича на ръкописа на Войнич. Така, че този експеримент не се явява убедителен.
[редактиране] Влияние върху популярната култура
Има няколко примера за това, че ръкописа на Войнич е повлиял, дори косвено, на някои образци в на масовата култура.

Summary:
Ръкописът на Войнич е тайнствена, неразчетена книга, написана през Средновековието (вероятно между 15-ти или 16-ти век ) от неизвестен автор на неизвестен език с употребата на неизвестна азбука.
За цялото известно време на съществуване на ръкописа, той е бил обект на интензивно изучаване на много професионални и аматьорски криптографи, включително някои от най-добрите и известни американски и британски криптоаналитици от Втората световна война, но всички те се провалят в това да декриптират която и да е част от текста. Тази последователност от неуспехи превръща ръкописът на Войнич в известен предмет на историческата криптография, но и също дава кредо на теорията, че книгата е просто една "изпипана" — безсмислена последователност от случайни символи.
Книгата е наречена така в чест на американския търговец на книги от полски произход Уилфрид Войнич, който се сдобива с нея през 1912 г. Сега тя се съхранява в Библиотеката за редките книги и ръкописи Бейнеке в Йейлския университет.


[редактиране] Смехът при животните и хората
Смехът вероятно е нещо, специфично не само за хората, въпреки твърденията на Аристотел, че от всички живи същества се смее само човекът. Въпреки това някои психолози-бихейвиористи отстояват, че предпоставки на смеха са способността човек да осъзнава положението, в което се намира, и да го сравнява с положението на някой друг. Оттук те правят извода, че животните не могат да се смеят "по човешки".
Изследванията на смеха при животните могат да доведат до откриването на молекули, които облекчават депресията, маниакалните разстройства, синдрома на хиперактивност с дефицит на вниманието, резките промени на настроението и поривите на пристрастяване.
[редактиране] Човекоподобни маймуни
Шимпанзето, горилата, бонобото (още известно като джудже-шимпанзе) и орангутанът издават звуци, подобни на смях, в отговор на физически контакти като борба, гонене или гъделичкане. Това е документирано при шимпанзета, намиращи се както сред дивата природа, така и в плен. Хората не могат веднага да разпознаят кога шимпанзетата се смеят, защото редуването на вдишване и издишане звучи повече като тежко дишане, отколкото като смях. Предполага се, че разликата в смеха между човека и шимпанзето е резултат от адаптации, довели в еволюционен план до способността на човека да говори.
Документирани са и моменти, когато човекоподобни маймуни са изразявали радост. При едно проучване са записани и анализирани звуци, издавани от човешки бебета и бебета бонобо, когато биват погъделичкани. Открито е, че макар смехът на бонобото да е на по-висока честота, той следва същата спектрографска графика като смеха на човешкото бебе и дори израженията на лицата на двете бебета са сходни. Близки са и местата, където хората и шимпанзетата имат гъдел — мишници, корем и други. Удоволствието от гъделичкането при шимпанзетата не намалява дори когато те пораснат.
[редактиране] Плъхове
Открито е, че при по-грубичка или шеговита игра, или когато ги гъделичкат, плъховете издават къси, високочестотни, ултразвукови сигнали. Звуците, описвани като "цвърчене", не могат да бъдат чути от хората без специално оборудване. Открито е също, че както хората, така и плъховете имат гъдел на определени места от тялото. Смехът при плъховете се свързва с позитивни емоции, а осъществяващият се социален контакт между плъха и човека, който го гъделичка, води до това плъхът сам да търси гъделичкането. Оказва се, че при гъделичкане плъховете, които се смеят най-много, също са и най-игриви. А тези, които се смеят много, предпочитат да прекарват повече време в компанията на други смеещи се плъхове. Това показва, че при плъховете съществува социално предпочитание, което се дължи на изразяването на сходни отговори на едно и също дразнение. При остаряващите плъхове обаче се забелязва тенденция на спад в смеха и желанието за гъделичкане.
В свое проучване Йаак Панксеп и Джеф Бъргдорф се опитват да открият биологичните корени на протичащите в мозъка процеси на забавление и социализиране, сравнявайки плъховете и децата, когато си играят. Макар че проучването не успява да докаже, че плъховете имат чувство за хумор, то все пак показва, че те могат да се смеят и да изразяват своята радост . Цвърченето при плъховете е документирано в други изследвания, проведени от Браян Нътсън от Националния здравен институт на САЩ. Плъховете цвърчат и когато се борят един с друг, преди да получат морфин и когато се чифтосват. Звукът се интерпретира като очакване за някаква награда.
[редактиране] Кучета
Кучешкият смях е близък до нормалното тежко дишане. Но при сонографски анализ на това тежко дишане е открито, че то варира и има честотните характеристики на смеха. Когато така записаните звуци на кучешки смях бъдат възпроизведени пред кучета в пансион, те се разиграват, социализират се и нивата на стреса им намаляват.
При направено проучване върху 120 кучета от пансион на възраст от 4 месеца до 10 години са пускани записи на кучешки смях. Симптомите на стреса се изразявали в тежко дишане, ръмжене, отделяне на слюнка, бавно ходене, лаене, треперене, нападателни движения, седене, лежане, игриви подскоци и др. Резултатът от пускането на кучешкия смях бил положителен, като се наблюдавали повече махане с опашка, близане на лицето и други добронамерени действия. Според учените е възможно пускането на кучешки смях да успокоява кучетата и може би да спомага осиновяването им.
[редактиране] Хора
Скорошни проучвания сочат, че още на 17 дни бебетата издават смехоподобни звуци или спонтанен смях. Това обаче се противопоставя на по-ранни проучвания, които сочат, че бебетата обикновено започват да се смеят на възраст от около четири месеца. Според някои древни автори смехът се появява при хората на възраст от около 40 дни. Робърт Р. Провайн, невролог и изследовател от Университета в Мериленд, САЩ, прекарва десетилетия в изучаването на смеха. В интервю за УебМД той казва "Смехът е механизъм, който се намира у всеки от нас; смехът е част от речника на всеки човек. Има хиляди езици, стотици хиляди диалекти, но почти всеки "говори" езика на смеха по почти еднакъв начин." За потвърждение на думите си посочва, че бебетата се смеят много преди да са проговорили, а деца, които по рождение са глухи или слепи, са запазили способността си да се смеят.
Провайн е противник на схващането, че "смехът е примитивно, несъзнателно издаване на звуци" и смята, че хората, които се смеят повече от останалите, носят тази черта в гените си. В проучване на "Смеещите се близначки" две изключително весели близначки били отделени една от друга след раждането и се срещнали отново едва след 40 години. Провайн съобщава, че до повторната си среща, никоя от тези изключително духовити дами не познавала друг човек, който да се смее повече от самата нея. Те твърдят това, макар че и двете са осиновени от различни приемни семейства, които определят като "сдържани и строги". Робърт Провайн смята, че в този случай близначките са унаследили някои аспекти от начина си на смеене, готовността за смях, и дори може би чувството си за хумор.
Ражу Мандхиян казва: "Физическите и психическите ползи от смеха отстъпват само на физическите и психическите ползи от секса."
Според "психодиагностика по мимиката" има различни видове смях:
Смехът може да бъде отражение на нашите чувства и отношенията ни към другите хора
[редактиране] Различия при половете
Мъжете и жените приемат шегите различно. При едно проучване 10 жени и 10 мъже гледали 10 анимационни филмчета, като определят дали са смешни или не са, а ако са смешни, решават колко по ска̀лата от 1 до 10. Докато правели това, техните мозъци били сканирани чрез функционален магнитен резонанс. По-голямата част от изследваните сметнали анимациите за смешни, но техните мозъци приели хумора по различен начин. Мозъците на жените отчели по-висока от нормалната активност в определени зони, включително зоната nucleus accumbens, играеща ключова роля за получаването на приятни усещания. Когато жените гледали анимациите, които не намирали за забавни, в зоната настъпвали, макар и много по-слаби, промени на активността. Същата зона у мъжете изобщо не дала признаци на активност при смешните филмчета, а нивото на активността ѝ дори спаднало под нормалното при филмчетата, които мъжете не намирали за смешни.
Учените, провели експеримента, предполагат, че в основата на всичко стои елементът на изненадата. Те смятат, че може би жените са очаквали анимациите да не са смешни, а мъжете се мислели обратното. Когато, изследваните мъже "получили, каквото са очаквали, техните nucleus accumbens останали спокойни". Повишената активност на мозъците на жените пък се дължала на приятната изненада от неочаквания хумор в анимациите. Изследователите също предполагат, че понижената активност на тази зона от мозъка при мъжете се дължи на разочарование от не дотам забавните филмчета.
Учените посочват, че това изследване може да е ключът към разкриването на различните емоционални реакции у мъжете и жените и да е от полза в изучаването на депресиите. То показва разликите между половете в използването и оценяването на хумора.
[редактиране] Смехът и тялото
[редактиране] Мозък
Според модерната неврофизиология смехът е свързан с активирането на вентромедиалния префронтален кортекс в мозъчната кора, което води до отделяне на ендорфини.
Проучвания показват, че части от лимбичната система са свързани със смеха. Лимбичната система е примитивна част от мозъка, чиято дейност управлява емоциите и контролира основните дейности, нужни за оцеляването. Елементите на тази верига — амигдала, хипокампус, таламус и хипоталамус — опосредстват и контролират моментното настроение и чувствата на приятелство, любов и влечение. Средната част от хипоталамуса е идентифицирана като центъра в мозъка, отговарящ за силния и безконтролен смях.
[редактиране] Сърцето
Изследвания показват, че смехът предпазва сърцето. Макар че не изясняват причината, те показват, че психологическият стрес води до разрушаване на ендотела, който представлява предпазен слой от клетки по вътрешните стени на кръвоносните и лимфните съдове. Веднъж повредена, тази бариера може да предизвика редица възпалителни процеси, причиняващи натрупване на холестерол в коронарните артерии. Това от своя страна може да доведе до сърдечен удар.
Изследванията на Стийв Султаноф, президент на Американската асоциация за терапевтичен хумор, показват, че при силен смях хормонът серумен кортизол, който се отделя в стресови ситуации, значително намалява. Смехът също увеличава продукцията на антитела в тялото, което може да помогне за доброто здраве на артериите и да намали възможността за сърдечни удари.
[редактиране] Диабет
Проучване в Япония показва, че смехът намалява нивото на кръвната захар след ядене. Кейко Хаяши и неговият екип от Университета Чукуба в Ибараки провели експеримент с 19 души, болни от диабет. В два поредни дни те взимали кръвни проби от участниците преди и два часа след хранене. На първия ден, след вечерята всички участници слушали 40-минутна скучна лекция. На втория ден пациентите изгледали 40-минутно комедийно шоу. И в двата случая след храненето кръвната захар на изследваните била повишена, но пробите след шоуто били значително по-ниски отколкото тези след лекцията. Проучването било повторено с хора, които не страдат от диабет, и резултатите били същите. Учените правят извода, че смехът е полезен за диабетно болни и хормоните, произвеждани по време на смях, могат да компенсират хормоналния дисбаланс на болестта.
[редактиране] Кръвообращение
Изследване, проведено в Университета в Мериленд над група хора, показва, че след като гледали комедия, кръвоносните им съдове функционирали нормално, докато когато гледали драма — били по-свити, което затруднявало кръвообращението.
[редактиране] Имунна система
Доказано е, че стресът отслабва имунната система. Някои проучвания показват, че смехът увеличава броя на антителата в човешкото тяло и подсилва клетките на имунна система. Когато се смеем, клетките-"убийци" на тумори и вируси, се увеличават заедно с Т-клетките, Б-клетките и протеина гама-интерферон (който се бори с болестите). Освен че намалява кръвното налягане, смехът повишава кислорода в кръвта тялото, което стимулира оздравителните процеси.
[редактиране] Смехът като фитнес
Учени са оценили, че сто засмивания се равняват на физическото натоварване от 10 минути на гребен тренажор или на 15 минути на ергометър(велотренажор). При смеха се упражняват диафрагмата, коремните, дихателните, лицевите мускули, както и мускулите на краката и гърба.
Клинично доказано е, че смехът стяга корема. Джарен Коен, провел много експерименти върху смеха в своята лаборатория в Нюарк, Ню Джърси, твърди, че „смехът не само помага за сърдечната дейност, но и за добрия външен вид на плажа“. Макар че някои хора мислят, че е невъзможно нещо толкова просто и безболезнено като смехът да подсилва коремните мускули, 14 от всеки 15 пациенти на Коен казват, че той е по-добра и по-забавна тренировка от коремните преси. За да може смехът наистина да подейства, трябва да трае най-малко 30 секунди, докато смеещият се не усети лека пареща болка.
[редактиране] Астма
Стюарт Гери, професор по медицина в Медицинския център на Университета в Ню Йорк, съобщава за изследване на пациенти с астма, 2/3 от които твърдят, че получават пристъпи на болестта си вследствие от смях. Те казват, че няма значение дали смехът е просто хихикане или гърлен смях. Пациентите участвали в 18-месечна програма, целяща да установи различните причинители на астматични кризи. Между хората не се наблюдавали големи разлики във възрастта, продължителността на заболяването или фамилната обремененост. Въпреки това, пристъпи при физическо натоварване се наблюдавали два пъти по-често у хората, които получавали астматични пристъпи и при смях. Ендрю Райс отбелязва, че “кризата вероятно се дължи едновременно на спазмите в дихателните пътища и на емоционалната реакция.”
[редактиране] Терапевтични ефекти на смеха
Въпреки че обикновено на израза „Смехът е най-доброто лекарство“ се гледа като на клише, определени медицински теории приписват на смеха способността да подобрява здравословното състояние и да увеличава вероятната продължителност на живота.
Проучванията показват, че невро-ендокринните хормони и хормоните на стреса намаляват по време на смях, което подкрепя твърденията, че хуморът снема напрежението. През 1989 в списанието на Американската медицинска асоциация излиза статия, чийто автор заявява, че: „терапевтична програма с хумор може да подобри качеството на живота при пациенти с хронични заболявания и че при тях смехът моментално облекчава симптомите, ефект, който се подсилва ако в продължение на по-дълъг период от време те редовно се смеят.“
Според представителите на някои терапевтични направления (като Re-evaluation Counseling) смехът, наред с плача, прозяването и т.н., е начин за „презареждане батериите на тялото“ и трябва да се насърчава и използва като средство за лечение.
[редактиране] Видове терапии със смях
Съществуват множество добре документирани и продължаващи и понастоящем изследвания на смеха. Те са довели до нови благотворни терапии с хумор и смях, използвани от лекари, психиатри и други специалисти по душевно здраве, за да помагат на пациенти с различни физически, психически и душевни страдания. Някои от терапиите могат да бъдат практикувани индивидуално или в групова среда. По думите на Волтер, „изкуството на медицината се състои в това да забавляваш пациента докато природата цери болестта му“.
[редактиране] Причини за смеха
Съществуват различни теории за причините и същността на смеха. За Аристотел ние се смеем на по-грозните и низшестоящи от нас хора, защото сме доволни, че сме нещо повече от тях. По свидетелства на Платон, Сократ казва, че нелепото се характеризира с проявите на непознаването на себе си. Франсис Хъчисън, в своя труд "Мисли за смеха" (1725), изразява своето схващане, което после поставя основите на теорията на комичното, а именно, че смехът се ражда в отговор на възприятието за нелепост. Артур Шопенхауер пише, че възприеманата нелепост е несъответствието между дадено абстрактно понятие и реалния обект, който го въплъщава. Почти същото разбиране споделя и Хегел. За Фройд смехът е "икономически феномен", чиято функция е да освободи "психическата енергия", която погрешно е мобилизирана от измамни очаквания.
[редактиране] Видове смях
[редактиране] Зъл смях
Злият смях най-често се среща в комикси и във фантастиката, където той се издава от злият герой. В комиксите, където супергероите често "чуват" подобен смях, той се среща като муахаха, мухухаха или бухахаха. Тези думи често се срещат и в интернет блогове, форуми, игри и др. Понякога с този смях се изразява победа, надмощие на някого.
[редактиране] Изразяване на смях с думи
Смехът често се изразява с думи в комикси и др. Ето някои от видовете смях в различните езици.
LOL (lol) често се използва като израз на смях в Интернет. Абревиатурата LOL се разчита най-вече като Laughing Out Loud - смея се на глас (намирам нещо за забавно). Най-често се среща по форуми и подобни сайтове. Има и други подобни разновидности, например ROFLOL - Rolling On the Floor, Laughing Out Loud - търкалям се по пода и се смея на глас (т.е. намирам нещо за особено смешно).

Summary:
Смехът е звучно изразяване на веселие, радост, забава или вътрешно чувство на щастие и удоволствие, придружено от характерни изражения на лицето и дори гримаси. То може да се получи като психологична реакция от шеги, от физическо докосване, каквото е гъделичкането или по други причини. Вдишване на азотен оксид може да предизвика смях; някои наркотици като марихуаната също могат да доведат до периодичен силен смях. Силният и продължителен смях понякога може да предизвика просълзяване или дори болки на определени мускули.
Смехът е част от човешкото поведение и е регулиран от мозъка. Той помага на хората да изразят по-ясно своите мисли, чувства и намерения в социалното обкръжение. Смехът придава емоционален контекст на разговорите и служи за сигнал, че някой е част от групата, тоест сигнализира за приемане и позитивизъм към останалите. Понякога е зара̀зен: смехът на отделния човек може да провокира смях у останалите.
Изучаването на смеха и на хумора и техните психологични и психични влияния върху човешкото тяло се нарича гелотология.


[редактиране] Кратка хронология
[редактиране] Биография
[редактиране] Ранни години
Нютон е роден на 4 януари 1643 година (стар стил 25 декември 1642 година, Коледа) в Улсторп при Колстъруърт, селце близо до град Грантъм в английското графство Линкълншир. Според собствените му разкази той се ражда преждевременно и никой не очаква да оживее. Баща му, също Исак, е селянин (йомен), който умира по време на Английската гражданска война, три месеца преди раждането на сина си.
През 1646 година майката на Нютон се жени повторно за Барнабас Смит, възрастен свещеник в съседното село Норт Уитъм. Тя отива да живее при новия си съпруг, като оставя сина си при своите родители в Улсторп. Барнабас Смит е сравнително заможен и подпомага финансово поддръжката на имението в Улсторп. Той умира през 1653 и майката на Нютон се връща в Улсторп с три деца от него.
Исак Нютон започва образованието си около 1655 година в Кралското училище в Грантъм, където показва необикновени способности, най-вече в конструирането на различни механизми. Според някои изследователи в града той живее при местния аптекар Уилям Кларк, като се сгодява за дъщеря му, но по-късно двамата се разделят и Нютон не се жени до края на живота си. През 1659 година той е отстранен от училището и се връща в Улсторп, като майка му се надява той да поеме управлението на семейната ферма. Нейният брат, който е посещавал Кеймбриджкия университет, и учителят на Нютон от Грантъм Хенри Строукс успяват да я убедят, че той трябва да продължи образованието си. Строукс дори поема част от разходите по престоя на Нютон в Грантъм, където той довършва обучението си, подготвяйки се за Кеймбридж.
През юни 1661 година Исак Нютон е приет в Тринити Колидж в Кеймбриджкия университет. По това време там се изучава главно Аристотел, но той предпочита по-нови философи като Рене Декарт и астрономи като Галилео Галилей, Николай Коперник и Йоханес Кеплер. Скоро след като се дипломира през 1665 година, университетът е затворен като предпазна мярка против започналата чумна епидемия. Макар че не се проявява особено в университета, през следващата година и половина Нютон се занимава самостоятелно с математика, оптика и теорията за гравитацията.
[редактиране] Преподавател в Кеймбридж
През 1667 година Исак Нютон става преподавател в Тринити Колидж в Кеймбридж. През 1669 година публикува първите си изследвания върху своя метод на флуксиите, станал основа за математическия анализ. През същата година Айзък Бароу, първият Лукасов професор по математика, му отстъпва този пост.
По времето на Нютон е прието преподавателите в Кеймбриджкия и Оксфордския университет да имат духовен сан в Англиканската църква. По традиция заемащите поста на Лукасов професор не трябва да са активно ангажирани с църковни функции, за да имат повече време за научна работа. Нютон използва този факт и със съдействието на Айзък Бароу, вече на поста кралски капелан, успява да си издейства от крал Чарлз II изключение от правилото за заемане на духовна длъжност. Така той не става свещеник, което предотвратява евентуален конфликт между религиозните му възгледи и църковната ортодоксалност.
От 1670 до 1672 година Нютон чете лекции по оптика. През 1671 година Айзък Бароу демонстрира направения от Нютон рефлекторен телескоп пред Кралското научно дружество, след което Нютон е избран за член на дружеството. Още преди това шотландският учен Джеймс Грегъри публикува подобна конструкция на телескоп, но Нютон пръв успява да осъществи идеята, като без чужда помощ прави действащ прототип с 40-кратно увеличение.
През 1679 година Нютон се връща към работата си по гравитацията и нейното влияние върху орбитите на планетите, като се консултира по темата с Робърт Хук и Джон Фламстед. През 1684 година той публикува резултатите от работата си в „De Motu Corporum“. През 1687 година издава и най-известния си труд „Philosophiae Naturalis Principia Mathematica“, в който обобщава Законите за движение, които стават основа на класическата механика. С издаването на „Principia“ Нютон получава международно признание, като си създава кръг от почитатели. Сред тях е швейцарският математик Никола Фасио дьо Дюилие, с когото поддържа оживена връзка до 1693 година. Краят на приятелството им довежда Нютон до нервен срив.
[редактиране] Политическа кариера
От 1689 до 1690 година и отново през 1701 година Нютон е член на Парламента, но единственият запис, свързан с него, е оплакване от течението в залата и молба да бъде затворен прозореца.
През 1696 година, с препоръка от Чарлз Монтагю, тогава канцлер на хазната, Исак Нютон заема поста управител на Кралския монетен двор и се премества да живее в Лондон. През 1699 година става магистър на Монетния двор, какъвто остава до края на живота си, като през 1701 година напуска и официално Кеймбриджкия университет.
През 1703 година Нютон е избран за председател на Британското кралско научно дружество и за член-кореспондент на Френската академия на науките. На този пост той разваля отношенията си с кралския астроном Джон Фламстед, след като публикува преждевременно подготвян от него звезден каталог.
Назначението на Нютон в Монетния двор е направено с цел да му се осигури почетна длъжност и редовен доход, но той се заема активно с новите си задължения. Той участва в голямата подмяна на монетите в обращение в страната. В хода на подмяната се установява, че 20% от монетите в обращение са фалшифицирани. Според тогавашното законодателство, фалшифицирането на пари се третира като държавна измяна и се наказва със смърт.
Нютон развива активна дейност по преследване на фалшификаторите, като благодарение на усилията му много от тях са осъдени. Той лично събира доказателства, като преоблечен обикаля кръчмите. Кралят му предоставя права на обвинител и той води няколкостотин разпита на свидетели, информатори и заподозрени. Сред най-големите му успехи е осъждането на смърт за фалшификация на Уилям Чалонър, известен гражданин, който преди това го обвинява в съучастие с фалшификаторите.
Под ръководството на Нютон става преминаването на британския паунд към златен стандарт през 1717 година, важна реформа, която оказва влияние върху икономиката на Великобритания през следващите десетилетия. За заслугите си като магистър на Монетния двор Нютон е удостоен с благородническа титла от кралица Анна през 1705 година.
Исак Нютон умира в Лондон през 1727 година и е погребан в Уестминстърското абатство. Нютон, който не се жени и няма деца, умира, без да остави завещание. Значителното му движимо имущество е разделено по равно между неговите осем полуплеменници, сред които Кетрин Бартън Кондюит, която се грижи за домакинството му в Лондон. Имението му в Улсторп получава старшият му наследник Джон Нютон.
След смъртта на Нютон се установява, че в тялото му има значителни количества живак. Това вероятно се дължи на неговите занимания с алхимия и може би обяснява ексцентричностите в края на живота му.
[редактиране] Научна дейност
[редактиране] Математика
Най-важният принос на Исак Нютон към математиката е разработването на метода на флуксиите, който по-късно ще се превърне в математически анализ. Първата му публикация по темата е „De Analysi per Aequationes Numero Terminorum Infinitas“ (1669, „Върху анализа с безкрайни редове“).
Исак Нютон и Готфрид Лайбниц развиват независимо един от друг теорията на математическия анализ, използвайки различни означения. Макар че хронологично Нютон разработва метода си първи, той не публикува почти нищо до 1693 година, като в пълен обем работите му в тази област са публикувани едва през 1704 година. В същото време Лайбниц започва да публикува през 1684 година. В крайна сметка означенията на Лайбниц стават общоприети в Континентална Европа, а след 1820 година - и в Британската империя.
През 1699 година някои членове на Кралското научно дружество обвиняват Лайбниц в плагиатство. След 1711 година спорът между Нютон и Лайбниц се разгаря с пълна сила, отравяйки живота и на двамата до смъртта на Лайбниц през 1716 година. Този спор предизвиква разив между британските и континенталните математици, който забавя развитието на британската математика в продължение на столетие.
През 1665 година Исак Нютон доказва обобщената биномна теорема, валидна за произволна степен. Той извежда метода на Нютон, изследва кубичните повърхнини, допринася за развитието на теорията на крайните разлики и пръв използва дробни индекси и координатна геометрия, за да получи решения на диофантовите уравнения. Нютон открива и нова формула за изчисляване на пи.
[редактиране] Механика
През 1684 година Исак Нютон публикува „De Motu Corporum“, която съдържа в начална форма Законите за движение. В нея той обосновава теоретично Закона на Кеплер, според който планетите в Слънчевата система се движат по елиптични орбити. Той смята също, че действащата върху тях центростремителната сила е пропорционална на разстоянието им до Слънцето.
Принципите на механиката са доразвити във „Philosophiae Naturalis Principia Mathematica“, публикувана на 5 юли 1687 година с моралната и финансова помощ на Едмънд Халей. В този труд Нютон формулира трите фундаментални Закона за движение, които са в основата на класическата механика и се използват без промени през следващите два века:
Исак Нютон формулира и закона за всеобщото привличане, като използва за него латинската дума „gravitas“ („тегло“), от която идва и българската форма „гравитация“. В същата книга определя аналитично и скоростта на звука във въздуха, изхождайки от Закона на Бойл.
[редактиране] Оптика
Още в средата на 60-те години, преди да започне да преподава оптика, Нютон изследва пречупването на светлината, демонстрирайки, че със стъклена призма бялата светлина се разлага на отделни цветове, които с леща и втора призма могат отново да съставят бяла светлина. Като отделя оцветен лъч и го насочва към различни предмети, той показва, че отделните цветове могат да се отразяват, пречупват и разсейват, но винаги остават същия цвят. Изводът му е, че цветът е резултат на това как предметите взаимодействат с вече оцветената светлина, а не се поражда от самите тях. На тази основа той изгражда цялостна теория за цветовете, която е критикувана от по-късни теоретици, най-известен от които е Йохан Волфганг фон Гьоте.
От изследванията си върху пречупването на светлината Нютон прави извода, че всеки рефракторен телескоп ще има като недостатък дисперсията на светлината в цветове и изобретява рефлекторния телескоп с отражателна оптика, за да избегне този проблем. Полирайки сам огледалата му, той използва пръстените от интерференция на светлината (Нютонови пръстени) за окачествяване. Така създава телескоп, по-добър от съществуващите тогава рефракторни модели, главно заради по-големия диаметър на огледалото. Много по-късно, с откриването на стъкла с различни рефрактивни свойства, става възможно изработването на ахроматични лещи, решаващи проблема с дисперсията при рефракторните телескопи.
Исак Нютон демонстрира рефлекторния телескоп пред Кралското научно дружество през 1671 година. Предизвиканият интерес го окуражава да публикува своите бележки „За цвета“ („On Colour“), които по късно доразвива в „Оптика“ (1704; „Opticks“), която включва и идеята за корпускулярната природа на светлината. Работите му са сериозно критикувани от Робърт Хук, след което Нютон е много обиден и се оттегля от публичен спор, а двама остават врагове до смъртта на Хук.
Според теорията на Нютон светлината е съставена от частици, но той е принуден да им придаде вълнови свойства, за да обясни дифракцията. В началото на 19 век Томас Юнг и Огюстен Френел разглеждат светлината като чисто вълново явление и теорията на Нютон е отхвърлена. Съвременната теория за фотоните отново обединява свойствата на частица и вълна, макар и по начин, различен от теорията на Нютон.
[редактиране] Теология
Въпреки че Нютон става известен със Законите за движение и всеобщото привличане, самият той предупреждава, че от тях не следва Вселената да се разглежда като механизъм. Той казва: „Гравитацията обяснява движенията на планетите, но тя не може да обясни кой е задвижил планетите. Господ управлява всички неща и знае всичко, което е или може да бъде направено.“ Той отделя голяма част от времето си на изследвания на Библията и на текстовете на Отците на Църквата, като заявява: „Аз имам фундаментална вяра в Библията, като Божие слово, записано от вдъхновените. Аз изучавам Библията всеки ден.“
От последното десетилетие на 17 век Нютон пише редица религиозни трактати с интерпретация на библейски текстове, като повечето са публикувани след смъртта му. В резултат на проучванията си той определя една от широко приетите дати на разпъването на Исус Христос - 3 април 33. Разглеждайки пророчествата на „Даниил“ и „Откровението“ като едно цяло, той пише книгата „Наблюдения върху пророчествата на Даниил и Откровението на Йоан“ („Observations Upon the Prophecies of Daniel and the Apocalypse of St. John“), която е публикувана през 1733 година, шест години след смъртта му. Нютон изтъква, че в книгата „Даниил“ се намира ключът за всички други пророчества и че „отхвърлянето на неговите пророчества би означавало отхвърляне на християнската религия“. д Религиозните идеи на Нютон по всяка вероятност са повлияни от вярата на Хенри Мор в безкрайността на Вселената, както и от отхвърлянето на Декартовия дуализъм. В ръкопис, който изпраща на Джон Лок, но по-късно се отказва да публикува, той оспорва съществуването на Светата Троица, смятайки, че тя е въведена през 4 век чрез фалшификация на библейски текстове.
[редактиране] Алхимия
В своята „Хипотеза за светлината“ (1675; „Hypothesis of Light“) Нютон предполага, че съществува световен етер, който да предава взаимодействията между частиците. Той поддържа връзка с родения в Грантъм религиозен философ Хенри Мор и започва да се интересува от алхимия. Той заменя етера от своята теория с окултни сили, основавайки се на херметичните идеи за привличане и отблъскване между частиците. Джон Мейнард Кейнс, който притежава много от алхимичните трудове на Нютон, казва, че „Нютон не е първият човек от Века на разума, той е последният от магьосниците“.
Нютон смята, че светлината е съставена от съвсем малки частици, а обикновената материя - от по-големи. Той предполага, че по алхимически път телата и светлината могат да бъдат преобразувани едно в друго и че телата дължат активността си на частиците светлина, влизащи в състава им. Според някои тълкувания това е първото формулиране на идеята за взаимозаменяемост на маса и енергия. Нютон дори успява да направи прост фрикционен електростатичен генератор, като използва за тази цел стъклена сфера.
Макар че интересът на Нютон към алхимията оказва въздействие върху научната му дейност, с времето той изоставя алхимичните си занимания.
[редактиране] Влияние върху философията
Нютоновата концепция за Вселената, следваща естествени и рационално познаваеми закони, залята в основите на идеологията на Просвещението. Джон Лок и Волтер прилагат идеята за природни закони към политическото устройство, поддържайки наличието на естествени права на хората. Физиократите и Адам Смит разглеждат икономиката в контекста на естествения личен интерес и психологически особености, а социолозите критикуват обществения ред за това, че се опитва да вмести исторически напластявания в естествения ход на прогреса. Религиозни философи, като Джеймс Бърнет и Самюъл Кларк, също успяват да интерпретират изводите на Нютон по начин, съвместим с техните възгледи за природата.

Summary:
Исак Нютон (на английски: Isaac Newton) е английски физик, математик, астроном, алхимик, философ и политик. Приносът на Нютон в развитието на математиката и различни области на физиката изиграва важна роля в Научната революция.
В областта на механиката Нютон открива закона за всемирното привличане и чрез предложените Закони за движение поставя основите на класическата механика. Освен това той формулира принципа за запазване на импулса и момента на импулса и пръв показва, че движението на небесните тела и на предметите на Земята се подчинява на общи закони. Работейки над проблемите на физиката, Исак Нютон поставя началото на математическия анализ, който е в основата на развитието на науката до наши дни.
Сред многобройните проблеми, които изследва Нютон, са също разлагането и природата на светлината, скоростта на звука, охлаждането, произходът на звездите, хронологията на Библията, природата на Светата Троица.


[редактиране] История
[редактиране] Сформиране и начални години (1980-1984)
В основата на групата лежи приятелството между учениците от гимназия Феърфакс - Майкъл Балзари, Хилел Словак и Джак Айрънс, които се сформират под името Anthym в последната им година в гимназията . Групата има успех в местните клубове, където успяват да привлекат вниманието на един редовен посетител и бивш техен съученик - Антъни Кийдис, който по това време е студент в Калифорнийския университет в Лос Анджелис. Не след дълго той става част от сценичното изпълнение на Anthym и редовно представя групата на публиката, като преди това им чете свои стихове. Скоро Anthym се разпадат, поради желанието на Флий да свири с пънк-групата Fear водена от Лий Винг. Останалите двама членове Хилел Словак и Джак Айрънс решават да продължат без Флий и преименуват групата на What is This? (име вдъхновено от реакцията на хората чули странното звучене на Anthym). След няколко месеца членовете на Anthym се събират отново по настояване на Гари Алън (приятел на Кийдис) в Rhythm Lounge Club за единично представление, като в редиците им този път е включен Антъни Кийдис, който кръщава новата формация Tony Flow and the Miraculously Majestic Masters of Mayhem. Седмица преди изпълнението групата разполага само с няколко бас рифа на Флий и едно стихотворение на Кийдис именувано "Out in L.A.". Неочакваният успех на изпълнението им обаче води до още няколко изяви на клубната сцена в Лос Анджелис, на някои от които сценичното облекло се състои единствено от вързан чорап на половите им органи. Променя се и името на групата - „Red Hot Chili Peppers“. Първата изява под новото име се състои в Cathay Grand Club в курорта Аспен, щата Колорадо. Голяма част от песните написани за концертите са включени в първата им демо касета.
[редактиране] Първи албум (1984-1985)
В началото на 1984 година, впечатлени от прогреса на формацията, издателската компания EMI подписват договор с Ред Хот Чили Пепърс за 8 албума. Но поради ангажименти с What is This? и контракт с друга издателска компания - MCA, Хилел Словак и Джак Айрънс прекратяват участието си в Ред Хот Чили Пепърс. За записите на дебютния албум Антъни Кийдис и Флий наемат китариста Джак Шърмън и барабаниста Клиф Мартинез. За продуцент на албума е нает китаристът на Gang of Four - Енди Гил, поради желанието на Ред Хот Чили Пепърс да имат звучене подобно на тази група. Енди Гил от своя страна налага на групата съвсем различни идеи, като целта му е песните да са възможно по-достъпни за радио станциите. Несъгласието между Гил и групата в студиото поражда вражда, която се отразява в крайна сметка върху записния процес. Дебютният албум The Red Hot Chili Peppers е издаден на 10 август 1984 година. Слабите продажби и неодобрението на музикалните критици водят до уволнението на Енди Гил. На негово място групата наема за мениджър Линди Гьоц, в резултат на което на групата са уредени множество участия по концерти. Добрите изяви на сцена спасяват финансово Ред Хот Чили Пепърс, но въпреки това отношенията между Джак Шърмън и Антъни Кийдис стигат критична точка и през есента на 1984 година китаристът е уволнен. На негово място те връщат стария си приятел Хилел Словак, който наскоро е прекратил участието си в What is This?. През следващите месеци проличават проблемите с наркотиците на Антъни Кийдис и Хилел Словак, които продължават да експериментират, докато Флий свежда нещата до употреба на марихуана. Хилел отрича да е зависим, докато Антъни признава за проблемите си, тъй като от 12 годишен има представа за света на опиатите, главно от съвместния живот с баща си.
[редактиране] Freaky Styley (1985-1986)
За продуцент на втория албум Чили Пепърс се свързват с идола си Джордж Клинтън, пионер на фънк рока от групите Funkadelic и Parliament. Клинтън кани групата в студиото си в Детройт, щата Мичигън в базата на университета Уейн, където са записани 13 песни. Атмосферата по време на записите е много по-приятна главно поради желанието на продуцента и на групата да творят в стила фънк. Албумът е издаден на 16 август 1985 година под името Freaky Styley.
Въпреки добрите отношения между Чили Пепърс и Клинтън, албумът също не се продава добре и не получава добри оценки от критиците . Последвалото турне на групата също се счита за незадоволително. В Европа групата успява да пробие главно в Германия и Англия благодарение на едно малко турне и сингъла "Hollywood (Africa)", който е пускан редовно по радио станциите. След завръщането в Щатите групата се разделя с барабаниста Клиф Мартинез, който според Антъни Кийдис не изявява желание да продължи да твори с групата. През лятото на 1986 година на негово място се завръща друг член от оригиналната група Anthym - Джак Айрънс.
[редактиране] The Uplift Mofo Party Plan (1987-1988)
Отново в оригинален състав, Ред Хот Чили Пепърс се свързват с Рик Рубин за продуциране на новия албум. Рубин отклонява предложението им и групата наема за продуцент Майкъл Байнхорн, известен с продуцираните от него албуми на Хърби Хенкок и Нона Хендрикс. В студиото продуцентът и групата намират общ език, благодарение на любовта им към музиката на Стиви Уондър, Джими Хендрикс и Sly and the Family Stone. Звученето от предишния албум се запазва, като Хилел набляга на едно по-тежко звучене характерно за пънк музиката и метъла. Албумът The Uplift Mofo Party Plan е издаден на 29 септември 1987 година и успява да стигне в класацията Billboard до 148 място, като продажбите му надхвърлят общия сбор от предишните два албума. Това е първият албум на Ред Хот Чили Пепърс, който изобщо успява да влезе в класациите.
Изпълненията на живо по време на последвалото турне загатват за потенциала на групата. Ред Хот Чили Пепърс участват по концерти редом с по-известни групи като Faith No More и Бийсти Бойс, което подпомага за популяризирането на групата. През зимата на 1987 година Ред Хот Чили Пепърс тръгват на турне из Европа, по-мащабно от предишното, като свирят в клубове във Франция, Белгия, Холандия, Германия и Англия. Междувременно задълбочаващите се проблеми на Хилел Словак с наркотиците го отчуждават от групата и учестяват грешките му на сцена. В началото на турнето Кийдис и Словак си обещават да не вземат наркотици. По същото време организации на родители надигат глас срещу "цветистите" текстове на песните. От своя страна Флий обвинява самите родители, че ругаят пред децата си.
Ред Хот Чили Пепърс планират записите на нов албум през юни 1988 година. Но преди това се налага да се погрижат за все повече влошаващото се състояние на Хилел, който видимо губи битката със зависимостта си. За кратко Словак е освободен от групата, като е заместен от Блекбърд Макнайт. Завръщането на Словак обаче не подобрява положението му. Решени да му помогнат, Чили Пепърс пътуват за Лондон, където се състои снимачната сесия на Abbey Road EP, известна с обложката-имитация на Бийтълс само "по чорапи". Албумът включва кавър версия на Fire - песен на Джими Хендрикс Икспириънс от албума Are You Experienced?, която не намира място в предишния албум на Чили Пепърс - Freaky Styley.
Завръщането в Щатите на пръв поглед изглежда ободряващо, но само 4 седмици по-късно, на 25 юни 1988, Хилел Словак умира от свръхдоза хероин. Антъни Кийдис, който също е зависим от хероина, се изолира от света в едно мексиканско селце със седмици, отсъствайки от погребението на Хилел. Седмица по-късно Джак Айрънс обявява, че напуска групата, обвинявайки Ред Хот Чили Пепърс за смъртта на приятеля му. Временно групата наема Д. Х. Пелигроу и Блекбърд Макнайт.
[редактиране] Mother's Milk (1988-1990)
През септември 1988 година Флий става баща за първи път, а Антъни Кийдис приключва с първия си престой в рехабилитационен център. Флий кани 18 годишният китарист Джон Фрушанте, с когото се запознава след един продуктивен джем, да заеме вакантното място на Хилел Словак в Ред Хот Чили Пепърс. Джон Фрушанте, който по това време е голям фен на Чили Пепърс и особено на Хилел, получава и друго предложение - да се включи в новият музикален проект на легендарния Франк Запа, но строгите изисквания на Запа и негативното отношение на музиканта към наркотиците са причините, които тласкат Джон да приеме предложението на Флий.
По време на участия проличават проблемите на Д. Х. Пелигроу с алкохола. Той не е в състояние да свири зад барабаните и скоро също е уволнен от Ред Хот Чили Пепърс. Предложение за нов барабанист е дадено от приятелката на групата - Денис Зуум. Тя препоръчва на групата Чад Смит, който по думите й „хапва барабани за закуска“. Чад Смит е един от последните, които се явяват на прослушването за барабанист, успявайки да впечатли групата с агресивен стил на свирене.
Ред Хот Чили Пепърс влизат в студио за записите на новия албум през ноември 1988 година. Отново продуцент е Майкъл Байнхорн, който налага на новака Джон Фрушанте стила на хеви метъла, което смущава младия китарист и го прави доста раздразнителен по време на записите. Албумът Mother's Milk е издаден на 16 август 1989 година, като синглите "Knock Me Down" и кавърът на Стиви Уондър - „Higher Ground“ стават първите хитове на Ред Хот Чили Пепърс намирайки място в рок класациите. Албумът стига до 52 позиция в Billboard, като е сертифициран със златен статут (над 500 000 продадени копия). В памет на Хилел Словак в него са включени кавърът на Джими Хендриксовия „Fire“ и „Knock Me Down“. В албума, за първи път, Флий демонстрира качествата си на тромпет в песните „Subway to Venus“, „Taste the Pain“ и „Pretty Little Ditty“.
В последвалото турне употребата на наркотици е забранена. По време на европейската част от турнето световните медии започват да забелязват потенциала на групата. В същото време песента „Show Me Your Soul“ е включена към саундтрака на хитовия филм Хубава жена. Във Великобритания песента достига до 30-та позиция в класациите.
[редактиране] Blood Sugar Sex Magik (1990-1993)
Свободни от договора си с EMI, Ред Хот Чили Пепърс подписват с Уорнър Брадърс (друг кандидат за подписа им е Сони Мюзик) , които определят за продуцент на предстоящия албум да бъде Рик Рубин, известен с продуцираните от него албуми на Бийсти Бойс, LL Cool J и Reign in Blood на Slayer. За място на записите Рубин наема имението The Valley извън Лос Анджелис, за което се мълви че е обитавано от духове. Поради тези слухове Чад Смит е единственият от групата, който не остава да спи в имението през нощта. През трите месеца на записи атмосферата е много по-спокойна, като Рубин балансира нуждата на групата да свири фънк рок с включени елементи на хеви метъл и рап.
Всички песни в албума са записвани на живо, в една от които („They're Red Hot“) дори се чуват преминаващите коли. За име на албума Рубин предлага Blood Sugar Sex Magik, вдъхновен от едноименната песен в албума. Blood Sugar Sex Magik е издаден на 24 септември 1991 година и достига златен статут само 2 месеца след издаването си. Стига до втора позиция в класацията на най-продаваните албуми като стои в нея почти година. През август 1992 година отново се изкачва до 3 позиция. Песента „Give it Away“ печели Грами за най-добро рок изпълнение с вокал. Тя е първата песен на Ред Хот Чили Пепърс достигнала номер 1 в рок класациите. Продадени са над 12 милиона копия по света.
По време на световното турне в различни точки на планетата Ред Хот Чили Пепърс са подгрявани от групи като Нирвана, Пърл Джем и Смашинг Пъмпкинс. По време на азиатската част от световното турне, през май 1992, Джон обявява, че напуска групата. Решението му от една страна е породено от проблеми с приятелката му и наркотиците, а от друга - възмущение от нарасналото самочувствие на колегите му. Джон напуска Ред Хот Чили Пепърс само 27 дена преди групата да оглави един от най-големите фестивали - Lolapalooza. Предстоящите концерти в Токио и Киото са отложени. За подготовка към австралийската част от турнето за китарист е избран Зандер Шлос, който не успява да впечатли Флий и Кийдис. Впоследствие концертите в Австралия са отложени. По време на нови прослушвания за китарист се явяват няколко души, сред които личи името на Бъкетхед, но в крайна сметка групата се спира на Арик Маршъл от Marshall Plan. Той учи партиите на Джон по 5 часа всеки ден през следващите 3 седмици и дебютира на фестивала пред 60 000 души. Въпреки, че се справя със заместващата роля на Джон, Маршъл не блести на сцената както предшественика си. През този период групата се появява в култовия анимационен сериал Семейство Симпсън. През лятото на 1993 година Ред Хот Чили Пепърс пускат обява за нов китарист в местен вестник. На първият ден от прослушването се явяват близо 5 000 души. От явилите се в този ден е нает Джеси Тобаяс, но участието му също като това на Арик Маршъл, е кратко, след като не се вписва добре в редиците на групата.
През есента на 1993 година лекарите съветват Флий да си почине една година, след като установяват, че се е преуморил. През същата година той става свидетел на смъртта на приятеля си Ривър Финикс, докато свири в клуба Viper Room, собственост на друг негов близък - актьорът Джони Деп.
[редактиране] One Hot Minute (1993-1998)
След уволнението на Тобаяс, Ред Хот Чили Пепърс се спират на Дейв Наваро (китарист на Jane's Addiction), с когото преговарят няколко месеца. В края на 1993 година той склонява да се присъедини към групата. Наваро дебютира с групата на сцена на фестивала Уудсток през 1994 година, където Ред Хот Чили Пепърс излизат със скафандри под формата на електрически крушки, които максимално затрудняват изпълнението на песните. За продуцирането на следващия албум One Hot Minute е нает отново Рик Рубин. Дейв Наваро внася един различен подход към записа и по-тежък звук от този на Джон Фрушанте. Отначало отношенията между тримата и Наваро изглеждат прекрасни, но с напредване на записите на повърхността започват да изплуват проблеми. През същия период Антъни Кийдис, който след смъртта на Хилел Словак страни от наркотиците, отново се пристрастява към хероина. Виновникът за това е зъболекар, който предписва на Кийдис обезболяващи без да знае, че пациентът му е бивш наркоман.
Въпреки всички проблеми албумът е издаден на 12 септември 1995. Продажбите са задоволителни, въпреки по-слабото представяне спрямо Blood Sugar Sex Magik. Синглите от албума „My Friends“, „Aeroplane“ и „Warped“ допринасят за успеха, като продажбите на One Hot Minute достигат 5 милиона копия. Поредното световно турне тръгва от Щатите, като Чили Пепърс свирят във Финландия, Дания, Белгия, Франция, Великобритания, Нова Зеландия и Австралия. Групата изнася общо 64 концерта в 21 страни.
През 1996 година Ред Хот Чили Пепърс са помолени да запишат кавър версия на „I Found Out“ в памет на Джон Ленън. Дейв Наваро и Флий записват нови песни към автобиографичния филм на Хауърд Стърн - Private Parts, като към двамата се присъединява вокалистът на Jane's Addiction Пери Фаръл. Още веднъж, същата година Чили Пепърс са помолени да запишат песен към анимационния филм Beavis and Butthead Do America. Крайният продукт е песента „Love Rollercoaster“, издадена впоследствие като сингъл.
На следващата година Ред Хот Чили Пепърс си вземат почивка. Флий взима участие в няколко филма през годината - „Страх и ненавист в Лас Вегас“ (на английски: Fear and Loathing in Las Vegas), „Големият Лебовски“ (на английски: The Big Lebowski) и озвучава анимационен филм на канала Nickelodeon. Антъни Кийдис тръгва на пътешествие из Югоизточна Азия, като се среща с Далай Лама. За кратко Дейв Наваро и Флий се събират с Пери Фаръл за запис на нов албум на Jane's Addiction. Тази изява поражда слухове за разпадане на Ред Хот Чили Пепърс. Мениджмънтът на групата обаче опровергава слуховете и потвърждава Wild Tour - екзотично турне, планирано да премине през Сингапур, Тайван, Тайланд, Хаваите и Аляска. След концерта в Тайланд турнето е отложено поради катастрофа на Антъни Кийдис с мотоциклет. Така единствената голяма изява на групата през 1997 година е на фестивала Mount Fuji , където Антъни Кийдис пее в инвалидна количка, а разразилият се тайфун Рози прекратява концерта.
След завръщането в Щатите Антъни Кийдис се отбива в болницата да види Джон Фрушанте, който се възстановява от „душевна и физическа преумора“. Известен факт за него през годините след раздялата (1992) е, че той развива зависимост към хероина, която почти го убива и разорява. Сривът му е документиран във видео материал на холандската телевизия VPRO, както и в късометражния филм на Джони Деп - Stuff. През март 1997 Джон Фрушанте се изявява в клуб Whiskey в Лос Анджелис, където една вечер Флий излиза на сцената да свири с него. В резултат на годините на злоупотреба с наркотици по тялото му остават множество белези, като дори се налага поставянето на зъбни протези, за да се избегне фатална инфекция в устната кухина. Успява да се пречисти през февруари 1998, месец след като постъпва в рехабилитационния център Лас Енсинас. След изписването му от болницата Джон, Антъни и Флий започват да прекарват повече време заедно, купувайки на Джон нови китари, след като старите инструменти изгарят при пожар в дома му.
През април 1998 Дейв Наваро напуска групата. Официално причината е обявена като неразбирателство и желание на Дейв да концентрира усилията си върху соловия си проект Spread. Според други източници причината за раздялата са проблемите на Наваро с наркотиците, като една от случките, описани от Антъни Кийдис, е падането на Наваро от усилвателя в дрогирано състояние.
[редактиране] Californication (1998-2002)
На 29 април 1998 официално е обявено завръщането на Джон Фрушанте като китарист в Ред Хот Чили Пепърс. Така той става седмият поред китарист на групата. Първата изява на групата в новият ѝ стар вид се състои в клуб 9:30 във Вашингтон, загрявка за предстоящия на другия ден концерт Свободен Тибет. Въпреки добрия старт Джон Фрушанте все още изпитва трудности в адаптирането към живота без наркотици. Преоткривайки таланта си, Джон помага и на групата, която не е творила песни повече от 2 години. За продуцент на новите песни е избран отново Рик Рубин, като преди това Чили Пепърс преговарят с Брайън Ено и Даниел Ланоа (продуценти на албумите на U2) и Дейвид Бауи. За звученето на албума Джон Фрушанте казва:
След година на записи, на 8 юни 1999 е издаден седмият студиен албум на Ред Хот Чили Пепърс - Californication, включващ 15 нови песни. Албумът съживява интереса към групата, като продажбите надхвърлят 15 милиона копия, правейки го най-продаваният им албум. Първият сингъл от Californication е песента „Scar Tissue“, която печели Грами за най-добро рок изпълнение и се изкачва на първа позиция в рок класациите. Другите два сингъла от албума, „Californication“ и „Otherside“ също стигат до първо място в същата класация.
През месец юли същата година Ред Хот Чили Пепърс тръгват на двугодишно световно турне с цел промоция на новия албум. Групата оглавява фестивала Уудсток'99, където свирят последни. Десет минути преди да излязат на сцена са помолени от Джани Хендрикс да изпълнят песента на доведения й брат "Fire" в чест на 30 годишнина от легендарния Уудсток'69. Двата отличителни момента в концерта са ексхибиционизмът на Флий и пожарът, който избухва по средата на концерта след вандалска проява.
Първото концертно DVD на Ред Хот Чили Пепърс е издадено през 2001 година - Off the Map. По време на турнето Джон Фрушанте записва песни за третия си солов албум To Record Water For Only Ten Days, издаден през март 2001 година. Последният концерт от турнето се състои в Силвър Лейк, Калифорния на 14 декември 2001 година.
В началото на 2002 година Джон Фрушанте тръгва на солово турне из Европа. Мащабите на турнето са несравними с това на Ред Хот Чили Пепърс и голяма част от изявите му са в малки клубове из западната част на континента.
[редактиране] By the Way (2002-2006)
Ред Хот Чили Пепърс записват песни от началото на 2001 година, като излизат от студио за кратко през март и август, когато продължават турнето Californication във Великобритания.
Албумът By the Way е издаден на 9 юли 2002 година и дотогава e най-продаваният им албум за първата седмица. Продадени са един милион копия, благодарение на хитовия първи сингъл „By the Way“. Албумът се различава от предшествениците си с множеството мелодични балади, като типичният фънк стил е оставен на заден план. Без да си почиват Ред Хот Чили Пепърс тръгват на ново световно турне, което трае година и половина.
По време на европейската част от турнето на 23 август 2003 е записан концертът в Слейн Касъл, Ирландия, издаден на DVD.
 На следващата година са записани две нови песни „Fortune Faded“ и „Save the Population“ включени в компилацията Greatest Hits, която е критикувана от фенове заради липсата на голяма част от хитовете. Въпреки това той достига 18 позиция в класацията на Billboard за продажби. Трите концерта на групата в Хайд Парк, Лондон, Англия са посетени от общо 258 000 души и с общи приходи от $17 100 000 е най-продаваното събитие за 2004 година. Тази изява е издадена като албум на живо, през юли 2004, Live in Hyde Park.
2004 е годината, през която на преден план изпъква Джон Фрушанте, който издава серия от 6 албума в рамките на 12 месеца. Чрез тях той утвърждава статута си на солов изпълнител.
През октомври 2004 Антъни Кийдис издава автобиографичната книга Scar Tissue, в която са описани множество събития от личния живот на Антъни и миналото на Ред Хот Чили Пепърс.
През същата година турнето продължава в Европа и Азия, като първият концерт е на 5 юни 2004 на фестивала Рок ам Ринг в Нюрнберг, Германия. Турнето приключва през октомври 2004 в Калифорния, САЩ
[редактиране] Stadium Arcadium (2006-2007)
През 2005 година Ред Хот Чили Пепърс отново влизат в студиото за запис на нов албум. Продуцент за пети пореден път е Рик Рубин. В рамките на две години групата е написала 38 парчета, като първоначално желанието им е да ги издадат в три албума в рамките на 18 месеца. Вместо това е решено албумът да бъде двоен с включени 28 песни и останалите 10 да бъдат издадени като B-Side към синглите. По време на записите Джон Фрушанте набляга на стил вдъхновен от Джими Хендрикс, който проличава в много от китарните сола в албума.
Stadium Arcadium е издаден на 5 май 2006, дебютирайки на челна позиция в 14 страни и достигайки първо място в общо 17. В световен мащаб успява да продаде над 7 милиона копия. В САЩ, 9 месеца след издаването си, албумът е обявен за двойно платинен след като продажбите надхвърлят 4 000 000. От албума са издадени пет сингъла – „Dani California“, „Tell Me Baby“, „Snow ((Hey Oh))“, „Hump de Bump“ за Северна Америка и „Desecration Smile“ за Европа. На 9 февруари 2007 Ред Хот Чили Пепърс печелят 6 статуетки Грами за най-добър рок албум, най-добра рок песен („Dani California“), най-добро рок изпълнение от дует или група („Dani California“), най-добра опаковка и екстри, за най-добър продуцент (Рик Рубин) и най-добър видеоклип („Dani California“). На награждаването групата изпълнява песента „Snow ((Hey Oh))“, който е единадесетият сингъл на групата оглавил рок класациите.
Турнето Stadium Arcadium стартира три месеца преди издаването на албума на 8 февруари 2006 година в Лос Анджелис, Калифорния. Турнето се състои от 7 етапа и обхваща Северна Америка, три пъти Европа, Азия и Австралия, като приключва с третия европейски етап на 26 август 2007 на фестивала в Лийдс, Англия.
[редактиране] Бъдещи планове (2008-настояще)
В интервю за списание Ролинг Стоун, през май 2008, Антъни Кийдис заявява, че групата е „разформирована за момента“. Причината за това е физическата умора от постоянните турнета откакто е издаден Californication през 1999 година. С изключение на Антъни Кийдис, грижещ се за детето си, останалите трима членове на групата продължават да се занимават с музика. Чад Смит се присъединява към супергрупата Chickenfoot редом с Джо Сатриани и бившите членове на Ван Хален - Майкъл Антъни и Сами Хейгар. Джон Фрушанте издава на 20 януари 2009 десети солов албум - „The Empyrean“, докато Флий се записва да следва джаз музика в Южнокалифорнийският университет.
В интервю за MusicRadar в началото на януари 2009 Джон Фрушанте обявява, че в настоящия момент няма планове за събиране на Ред Хот Чили Пепърс и паузата, която са взели е с неопределена продължителност.
Останалите трима членове на групата Антъни Кийдис, Флий и Чад Смит се събират за една вечер на 8 май 2009 на петите годишни награди на фондация MusiCares. Церемонията се състои в чест на Кийдис, който през годините помага на зависимите от наркотици.
В началото на август 2009 Чад Смит обявява пред списание Billboard, че Ред Хот Чили Пеперс ще се съберат, след 2 години пауза, през месец октомври. Смит обаче не конкретизира нито дата за издаване на нов албум, нито дали Рик Рубин ще бъде продуцент. На 16 декември 2009 Джон Фрушанте обявява на официалния си сайт, че е напуснал Ред Хот Чили Пепърс.
[редактиране] Стил
[редактиране] Техники
Кийдис успява да възпроизведе голяма гама от стилове на пеене чрез вокалните си умения. Неговото рапиране (най-забележимо в албума Blood Sugar Sex Magik) и традиционните му рок вокали помагат на групата да изгради свой уникален стил. Впоследствие с израстването на групата, от Californication насам, броят на скоростно изпятите текстове драстично намалява. Албумът By the Way обаче съдържа две песни, които напомнят за рапирането и мелодичните припеви от миналото на групата.
Стилът на покойния Хилел Словак е силно повлиян от блус и фънк музиката. Неговите бъдещи заместници, включително и Джон Фрушанте, формират своя стил главно на основите поставени от Словак. Въпреки това Фрушанте внася много по-мелодичен и видоизменен звук в музиката на бандата, което е най-осезаемо в албумите By the Way, Californication и Stadium Arcadium. Това ярко контрастира с много по-твърдото звучене от Mother's Milk и фънк звученето на Blood Sugar Sex Magik. По време на престоя си в групата Дейв Наваро значително изменя звученето на групата и прокарва своя стил, повлиян най-много от хеви метъла, прогресив рок и психеделичен рок.
Басът на Флий съчетава в събе си най-вече фънк, психеделика, пънк и хард рок.. Неговите разнообразни мелодии, изпълнявани чрез различни стилове на свирене, допринасят за уникалното звучене на групата. Докато в ранните години на бандата агресивният стил на Флий е много по-осезаем, то по-късно в Blood Sugar Sex Magik неговите изпълнения стават много по-мелодични и меки.
[редактиране] Импровизация
Импровизацията винаги е била основна част от изпълненията на живо на групата. Много от китарните сола на Джон Фрушанте от албумите на групата или от концертите са импровизирани, същото се отнася и за Флий. Групата започва концертите почти винаги с ипровизирана част, която се свързва с изплъняваната след това песен. Много често бандата изпълнява дълги импровизирани части по време на песните „My Lovely Man“, „If You Have to Ask“, „Californication“, „Parallel Universe“, „Can't Stop“, „Throw Away Your Television“, „By the Way“ и „Dani California“. Обикновено изпълненията им на живо завършват с дълга импровизация, най-често след песента „Give It Away“.
[редактиране] Текстове
Текстовете на групата засягат много разнообразни теми, а техен автор най-често е Антъни Кийдис. Темите които той засяга са приятелство и любов, тинейджърски гняв и агресия, сексуални теми и връзката между музиката и секса, политически и социални коментари, романтика, самота, глобализация, слава, Холивуд и Калифорния, наркотици, алкохол и други.

Summary:
Ред Хот Чили Пепърс (на английски: Red Hot Chili Peppers) е американска рок група, сформирана в град Лос Анджелис, щата Калифорния през 1983 г. Групата в днешен вид се състои от вокалиста Антъни Кийдис, китариста Джон Фрушанте, басиста Майкъл "Флий" Балзари и барабаниста Чад Смит. Стилът на групата е разнообразен като включва елементи на фънк рок, алтърнатив рок, психеделичен рок, пънк, хард рок и метъл.
Началото на групата е поставено от Антъни Кийдис, Флий, Джак Айрънс и Хилел Словак. През 1988 обаче Словак умира от свръхдоза хероин, след което групата напуска и Джак Айрънс. Техните места са заети от Джон Фрушанте и Чад Смит, с които бандата издава през 1991 супер успешния албум Blood Sugar Sex Magik и получава световна слава и признание. От тогава насам Ред Хот Чили Пепърс са продали над 50 милиона албума в световен мащаб , печелили са наградата "Грами" осем пъти , имат осем сингъла в топ 40 на Billboard Hot 100, пет сингъла на върха на класацията Mainstream Rock и рекорд от 11 сингъла достигали номер едно в класацията Modern Rock.