[редактиране] Ранни години
Б. Б. Кинг е роден като Райли Б. Кинг на 16 септемрви 1925�г. в Ита Бена, Мисисипи. Той прекарва по-голяма част от детството си, заедно с майка си и баба си на плантацията за памук. Той разказва, че е получавал по 35 цента за всеки 45�kg памук, преди да открие и другите си заложби. В ранна възраст той попива музиката на блус музиканти като Т-Боун Уокър и Лони Джонсън и джаз-изпълнители като Чарли Крисчън и Джанго Райнхарт. Скоро Кинг започва да развива собствените си музикални умения, пеейки госпъл в местната църква.
Майката и бабата на Райли били много религиозни и редовно посещавали църковните служби, като водели със себе си и малкото момче. Именно тук младият Райли получава първото си музикално влияние. Свещеникът, Арчи Фейр, който му се пада далечен роднина, оказва значително влияние върху музикалното му развитие. Фейр разчитал изключително на музиката, за да сплотява енорияшите си като използвал вдъхновяващия си глас, акомпанирайки си с китара. Той показва и първите акорди на младия Райли.
През 1943�г. Райли се премества в Индианола, Мисисипи, и успява да си намери работа като тракторист. Той не изоставя и музиката като акомпанира на китара и пее в сформираната от него госпъл-група The Famous St. John's Gospel Singers. Групата се изявява главно в църквите и понякога в предавания в радиостанцията WGRM в Грийнууд, Мисисипи. По същото време през съботните вечери Кинг свири блус и по улиците на Индианола. Скоро открива, че пътувайки до различните градове на Делтата на Мисисипи и свирейки блус, той може да удвои и утрои приходите си. През 1944�г. се оженва за първата си съпруга Марта Дентън.
След като приключва военната си служба, Райли опитва да убеди членовете на The St. John's Gospel Singers да напуснат Индианола и да опитат късмета си другаде. Скоро Кинг разбира, че за да направи музикална кариера ще трябва да се бори сам. Крайното решение идва една майска нощ на 1946�г., когато след изморителен ден на полето той изгася мотора на трактора, но той се включва отново, машината се задавя няколко пъти и се поврежда. Без да дочака гневната реакция на работодателя си, Кинг напуска Индианола с два долара и половина в джоба и китарата под мишница и се отправя към Мемфис, за да потърси братовчед си — известния блус-музикант Бука Уайт.
[редактиране] Млад блусмен
Веднъж пристигнал в Мемфис, Райли е приютен от братовчед си Бука Уайт, който в продължение на десет месеца активно го обучава на тънкостите на блус музиката. Въпреки, че редовно импровизират, те никога не излизат да свирят заедно пред публика. Уайт оказва голямо влияние върху младия Кинг, който е впечатлен, както от музикалните способности на братовчед си, така и от неговата силна личност. След 10 месеца при Бука, Райли осъзнава, че музикалната му кариера не се развива. Освен това му липсва съпругата Марта, която е оставил в Индианола. Той се завръща през 1947�г. и заедно с Марта изкарват един сезон в активна работа на плантациите като успява да погаси всичките си дългове и да събере малко пари.
През 1948�г. той отново заминава за Мемфис и се свързва с приятеля си Съни Бой Уилямсън II, който води блус-предаване в местната радиостанция KWEM. Съни Бой Уилямсън II го анонсира като голям талант и скоро радиостанцията е засипана с телефонни обаждания. Съни Бой му предлага да свири вместо него в заведението Miss Annie's Saloon в Западен Мемфис и пред Райли се отваря първата възможност да се изяви пред жива публика.
Райли не би могъл да избере по-подходящо време, за да се завърне в Мемфис. Мис Ани предлага на Кинг постоянна работа в клуба и възможността да представя песните си по радиото. На 7 юни 1947�г., новата радиостанция WDIA излиза в ефир. През 1948�г., станцията започва да излъчва само музика на черни изпълнители, което е изключителна рядкост за времето си. Райли запитва популярния водещ на WDIA Нат Уилямс дали би могъл да направи в радиостанцията запис на някоя от песните си. Изненадан от предложението, на един от собствениците на WDIA — Берт Фергюсън, му хрумва идея. По онова време радиостанцията е сключила рекламен договор за тонизиращата напитка „Пептикон“ . Фергюсън предлага на Кинг да участва в 10-минутната реклама на „Пептикон“, през време на която може да свири и пее каквото си поиска. Рекламното представяне на Пептикон от Райли било: „Pepticon, Pepticon, sure is good — You can get it anywhere in your neighborhood“ („Пептикон, Пептикон, наистина е добър — можете да го намерите навсякъде във вашия квартал“). Райли става известен като Pepticon boy. Заради популярността му скоро той е повишен на радиоводещ. Предаването му се нарича „Sepia Swing Club.“ Той пуска записи на черни изпълнители, свири на китарата си и изпълнява музикални поздрави. Трябвало му и подходящо име. Започва с Beale Street Blues Boy , по-късно го заменя с Blues Boy King и накрая го съкращава на B.B. King.
Популярността на Б. Б. Кинг се разраства и през 1949�г. той прави първия си запис за Bullet Recording and Transcription Company. Тези първи записи привличат вниманието на братята Бихари — собствениците на Modern Records.
През 1949�г. Б. Б. Кинг подписва договор с дъщерната фирма на Modern Records — RPM. През следващите месеци RPM издава шест негови сингъла, като една от първите записани песни е „B.B. Boogie“. Въпреки, че никоя от песните не става национално известна, местната популярност на Кинг е доста добра. Той започва да развива активна концертна дейност, която се запазва през цялата му сетнешна кариера. Поради нарастналия брой ангажименти, Б. Б. Кинг наема първия си мениджър — Робърт Хенри.
Малко след Коледа на 1951�г. седмият сингъл на Б. Б. Кинг „Three O'Clock Blues“ — песен на Лоуел Фулсън - влиза в ритъм енд блус класацията на списание „Билборд“ (Billboard magazine). В началото на 1952�г., песента достига до номер едно и остава там 15 седмици. Б. Б. Кинг най-после успява да привлече внимание върху себе си на национално ниво. В резултат на този успех, Робърт Хенри сключва договор с Universal Artists в Ню Йорк, който осигурява на Б. Б. участия в трите най-големи „черни“ зали в страната: Howard Theater във Вашингтон, Royal Theater в Балтимор и Apollo Theater в Харлем. По-малко от 18 месеца след първото си участие в радиопредаването на Съни Бой Уилямсън II, Б. Б. Кинг напуска Мемфис за първото си национално турне.
В резултат на постигнатия успех, бракът на Б. Б. и Марта Кинг е поставен на сериозно изпитание. Тъй като нямат деца, двойката трябва да пътува заедно или да е разделена по време на турнетата. Освен това Марта осъзнава, че като звезда Б. Б. е обект на внимание от много млади почитателки. Въпрос на време е това напрежение да доведе до развод. Раздялата им става факт през 1952�г. Проблемите с Марта, провокират Б. Б. да напише песента „Woke Up This Morning“, която е вторият му голям хит след „Three O'Clock Blues“.
[редактиране] Изгряването на звездата
Първият концерт на Б. Б. Кинг от националното му турне през 1952�г. е в Howard Theater във Вашингтон като той свири с групата на Тайни Брадшоу. Турнето продължава шест месеца, като след завръщането си в Мемфис Кинг възобновява участията си в WDIA и концертира на местно ниво. Робърт Хенри продължава да е мениджър, но неговата подготовка не е на нужната висота за една национална кариера. През 1953�г., Б. Б. прекратява договора си с него и наема Морис Мерит.
През 1955�г. Като Уолкър, приятел на Б. Б., купува за 5�000 долара един употребяван автобус и похарчва още 3�000 долара, за да го стегне. Автобусът получава името „Големия Ред“ и служи за транспортирането на 18-членния екип на Кинг. През 1958�г. „Големия Ред“ изгаря в тежка автомобилна катастрофа, която по чудо не довежда до жертви от екипа на Кинг. Самият той не е в автобуса по това време. Когато разбира за злополуката, Б. Б. е доволен, че няма жертви, но осъзнава, че тя е дошла в най-лошия момент — застраховката била изтекла преди броени дни. Обезщетението, което е трябвало да се заплати е от близо 100�000 долара, като в същото време още 27�000 долара отиват за нов автобус.
През 1958�г. Б. Б. Кинг се оженва за втората си съпруга — 15 години по-младата Сю Хал, която среща в Индианола. Отново дългите пътувания на Б. Б. и невъзможността му да се установи трайно, довеждат до разтрогване на брака им през 1966�г. Както и при първия развод, чувствата и емоциите са претворени в песен — „The Thrill Is Gone“, която става най-големият хит в кариерата на Б. Б. Кинг.
През 50-те години, Кинг се превръща в един от най-влиятелните ритъм енд блус изпълнители, създавайки впечатляваща поредица от хитове като „You Know I Love You“, „Woke Up This Morning“, „Please Love Me“, „When My Heart Beats like a Hammer“, „Whole Lotta' Love“, „You Upset Me Baby“, „Every Day I Have the Blues“, „Sneakin' Around“, „Ten Long Years“, „Bad Luck“, „Sweet Little Angel“, „On My Word of Honor“ и „Please Accept My Love“.
Раждането на рок енд рола превръща в звезди много „черни“ изпълнители като Фатс Домино, Литъл Ричард, Джеймс Браун и Чък Бери. За съжаление „расовата“ музика на Б. Б. Кинг не предизвиква интерес сред бялата американска аудитория. Въпреки че сменя звукозаписната компания с ABC Records в началото на шестдесетте, Б. Б. не успява да пробие. Кинг е разочарован и през 1968�г. изнася само два концерта пред бяла публика и то при пълен провал. Въпреки неуспеха, шестдесетте години са изключително силни от музикална гледна точка. От този период е и вече класическата „Sweet Sixteen“.
Около 1965�г. бариерите, които определят блуса като „расова“ музика постепенно започват да се рушат. Промяната започва във Фолк Фестивала в Нюпорт, където бялата публика за пръв път чува изпълненията на Сон Хаус и Мисисипи Джон Хърт. На същия фестивал свири и новосформираната група The Butterfield Blues Band с Пол Бътърфлай на хармоника и Елвин Бишоп и Майк Блумфийлд на китари. Въодушевлението от техните изпълнения предизвикват лавина от въпроси, къде са се научили да свирят по този начин, на които Блуумфийлд и Бишоп отговарят: „Като копирахме стила на Б. Б.“. На учудения въпрос: „Б. Б., кой?“ — отговорът е: „Истинският звяр — Б. Б. Кинг“.
Събуждането на интереса към музиката на Б. Б. Кинг се съчетава с появата на нов хит — „The Thrill Is Gone“. Кинг започва да концертира в джаз клубове и рок-зали, като например „Филмор Ийст“ (The Fillmore East). През 1969�г. Б. Б. се появява за пръв път по телевизията в предаването „Tonight Show“ . Възходящият му път е ознаменуван и с появата му през 1971�г. в едно от най-популярните американски телевизионни предавания — това на Ед Съливан.
На 29 юни 1973�г., Б. Б. Кинг участва в голям концерт в Philharmonic Hall в Ню Йорк. На една сцена са събрани много от майсторите на блуса като "Биг Мама" Тортън, Джей МакШан, Еди "Клийнхед" Винсон и Мъди Уотърс.
Б. Б. Кинг постига успех, както на пазара за блус-музика, така и извън него. Това става за пръв път през 1969�г. с песента „The Thrill Is Gone“, която става хит, както в поп, така и в ритъм енд блус класациите, което е рядкост дори и днес. Успехът на Кинг в тази насока продължава и през 70-те години с песни като „To Know You Is to Love You“ и „I Like to Live the Love“. В периода 1951-1985, Б. Б. Кинг се появява в ритъм енд блус класациите на списанието „Билборд“ (Billboard magazine) впечатляващите 74 пъти.
През последните двадесет години на 20 век Б. Б. Кинг записва все по-рядко, но концертната му дейност е впечатляващо активна (около 300 представления на година).
През 1988�г. той достига до нова генерация почитатели чрез сингъла, реализиран с U2 „When Love Comes To Town“.
През 2000�г., Кинг си партнира с Ерик Клептън в албума „Riding With the King“.
През 2004�г. той е награден с почетна титла "доктор" от Университета в Мисисипи.
Вече 80-годишен, Б. Б. Кинг живее пълноценен и активен живот. Той е лицензиран пилот, вегетарианец, непушач и трезвеник. Диабетик от повече от десет години, той участва в много обществени прояви, посветени на борбата срещу диабета.
[редактиране] Lucille
Люсил в сегашната си форма е „Гибсън“ (Gibson) модел ES-355. Б. Б. свири с такъв „Гибсън“ повече от 25 години. Преди това „Люсил“ е модел ES-335. Основната разлика между двете китари е, че ES-355 е с плътно тяло. Най-първата му китара е „Стела акустик“. През кариерата си той притежава и свири на различни марки китари като „Фендер“, „Силвъртоун“ и разбира се „Гибсън“.
Б. Б. Кинг винаги говори с особена привързаност за „Люсил“: „Аз съм направо луд по "Люсил"… имал съм различни китари и винаги съм ги кръщавал "Люсил". С нея сме минали дълъг път, тя ми донесе и някаква слава…тя ми осигури препитание и дори понякога ми спасяваше живота…понякога съм тъжен и като че ли тя се опитва да ми помогне, като че ли шепне името ми…тя е като жена и изглежда, че тя е единствената, от която някога съм зависел. Бил съм женен и винаги съм се развеждал, но "Люсил" никога не се е отделяла от мен. Тя винаги е била с мен“.

Summary:
Би Би Кинг (на английски: B. B. King) (род. 16 септември, 1925�г.) е известен американски блус китарист, композитор и певец. Една от запазените марки на Б. Б. Кинг е, че кръщава китарите си „Lucille“- традиция, започнала през 50-те години на 20 век.
През зимата на 1949�г., Кинг свири в танцувална зала в Туист, Арканзас. За да затоплят залата, организаторите запалват напълнен до половината варел с керосин, което за времето си е обичайна практика. По време на изпълнението двама мъже започват свада, прераснала в сбиване, в резултат на което варелът е съборен и подът залят с горящ керосин. Всички присъстващи панически се изнасят от сградата. След като излиза навън, Кинг осъзнава, че е забравил китарата си в горящата зала. Той се връща с намерението да я извади от там като едва не изгаря в пламъците (впоследствие се разбира, че двама души са намерили смъртта си онази нощ). На следващия ден Кинг научава, че въпросната свада е започнала заради жена на име Люсил. Той кръщава първата си китара „Люсил“, за да му напомня „никога да не прави повече така“.


[редактиране] История
Наричан Амфитеатър на Флавиите (Amphitheatrum Flavium) или също Амфитеатър на Цезарите (Amphitheatrum Caesareum), Колизеумът е построен от Флавиите в началото на първи век като подарък към римските граждани, почти на мястото на предишната резиденция на Нерон.
Градът се нуждаел от амфитеатър, тъй като единственият такъв с частична каменна основа е построен от Статилий Таурус през 29 г.пр.н.е. и е прекалено малък за разрасналия се град. Император Калигула (12-41�г.) започнал работата по нов амфитеатър, но Клавдий (10-54�г.) я спрял, когато станал император. Нерон също отказал да “използва” старото съоръжение на Статилий и предпочел да има свой собствен амфитеатър на Марсово поле.
Смъртта на Нерон през 68�г. слага край на Юлиево-Клавдиевата династия и династията на Флавиите идва на власт. Император Веспасиан е признат от Сената за император през 69�г. Взел властта със сила, той иска да направи политически жест на помирение с римските граждани. Затова им връща по-голямата част от земите, които Нерон е завзел в центъра на града, и започва строежа на Колизеума на мястото, където се е намирало изкуственото езеро от резиденцията на Нерон.
Строежът на амфитеатъра отнема десет години. Веспасиан започва работата през 72�г., а неговият син Тит го открива през 80�г. с тържествени игри, които продължават сто дни. В повечето случаи се приема, че сградата е изцяло завършена от Домициан, брата на Тит. При откриването на Колизеума през 80 г. от н.е., по време на игрите, продължили 1000 дни, били избити повече от 5�000 животни: слонове, тигри, лъвове, лосове, хиени, хипопотами и жирафи. В амфитеатъра - по начало римско откритие, са провеждани игри, включително битки между животни (venationes), убиване на затворници от животни и други екзекуции (noxii), военноморски войни (naumachiae, чрез наводняване на арената) и битки между гладиатори (munera). Изчислено е, че около 500�000 души са загинали в тези игри. Богатите са задължени по закон, а и според очакванията на народа да организират игри, както и да печелят благосклонността на гражданите. Организацията на зрелищата, която включва и разходите по тях, е обществен въпрос и се регулира от множество закони.
Гладиаторите bestiarii, които се биели срещу зверове, са включени в Ludus Matutinus, наречени така заради сутрешното провеждане. После следват Ludus Gallicus, Ludus Dacicus и Ludus Magnus.
Колизеумът продължава да се използва четири и половина века. Има доказателства за много промени, допълнения и поправки. Веднъж, през 217�г. горните етажи се подпалват от мълния и за период от пет години игрите са провеждани в цирка. Многото земетресения през 442�г., 470�г. и 847�г. също оказват голямо влияние върху стабилността на сградата. Последната гладиаторска битка, според наличните сведения, е проведена през 404�г., а последни ловни сцени - през 523�г. Постепенно вкусът на публиката се променя, но основната причина за замирането на игрите е военната и финансова криза в западните части на империята, както и многото нашествия на варварски племена в Италия. Никой вече не може да понася огромните разходи, нужни за организиране на представленията, поради което Колизеумът престава да функционира.
В долината на Колизеума са намерени 89 гроба от времето на Диоклециан до това на Теодорих (4-6 век), главно в североизточния край. 63 гроба са намерени в и около амфитеатъра, въпреки че само 56 са нанесени на карта. Тези 56 гроба се намират в групи на три места. 15 от източната страна и 18 от северната са извън площада от травертин около амфитеатъра, който все още се поддържа. Третата група e от 23 гробници от 6 век – те са намерени отвътре в северния портик. Заключението е, че през 5 век цялата област е изоставена, но Колизеумът все още е използван. По-късно, когато бил затворен, го използвали за гробище. Предполага се, че от време на време са провеждани venationes до края на 7 век, но през 8-9 век амфитеатърът е напълно изоставен. През Средните векове е превърнат в крепост, а през 15 и 16 век от него са взети материали за изграждането на дворците Фарнезе, Барберини, Венециански и др. Папа Климент IX отваря в него фабрика за селитра и едва папа Бенедикт XIV (1740–1758�г.) успява да спаси, каквото оставало от този колосален паметник на Древността, като го посвещава на Страстта Христова за спомен на кръвта на християнските мъченици, загинали в неговата ограда (тук мъченици християни били излагани на диви зверове). През 18 век започва реставрацията на Колизеума, която продължава и днес.
[редактиране] Устройство
Говори се, че най-зрелищните стадиони и развлекателни съоръжения на света са повлияни от конструкцията на Колизея. Местата за сядане (cavea) са разделени на няколко части. Подиумът (podium), първата част е предназначена за римските сенатори. Ложата на императора, направена изцяло от мрамор, също е в тази част. Над подиума се намира maenianum primum, част предвидена за останалите римски аристократи, които не участват в сената. Третото ниво, maenianum secundum, е разделено на три подчасти. Най-ниската (immum) е за богати граждани, докато най-високата (summum) – за бедни. Третата, дървена част (maenianum secundum in legneis), е най-горе, построена от Домициан, пригодена за „жени от най-нисък клас“. Вътре местата за сядане (cavea), изградени изцяло от травертин, сега са почти загубени. Част от пода на арената е зидан, а другата част е направена от дърво. Има мраморни украшения около подиума, по коридорите (vomitoria) и може би на нишите до главните входове на арената.
След първите две години от пускането на Колизеума, по-младият син на Веспасиан, бъдещият император Домициан, заповядва изграждането на подземия (hypogeum). Това е двуетажна подземна мрежа от тунели и клетки под арената, където са държани гладиаторите и животните преди началото на зрелищата. Множество тайни врати и входове предоставят лесен достъп до арената на животните и части от декорите, скрити в подземията. Голяма платформа, наречена hegmata, предоставя достъп на слонове и други огромни животни до арената. Под арената са помещенията, нужни за представленията. Когато в амфитеатъра имало диви зверове, около подиума се спускала предпазна ограда. Оградата имала дървени остриета на върха, за да не позволява на зверовете да се покатерят по нея. Местата за сядане (cavea) имат наклон от 37 градуса, с височината от 48,5�m, като дори най-горните редове имат добър изглед към арената.
Днес нивото на арената вече не съществува, но стените на подземията и коридорите са видими в руините на сградата. Цялата конструкция заема площ от 160�000�m2.
[редактиране] Дренажна система
Самото място на Колизея има своите предимства и недостатъци. Един от най-големите проблеми е дренажната система. Под дебелия слой пясък и наноси в долината на Колизеума, има масивен слой от глина. В Колизеума дъждовната вода е събирана от местата за сядане (cavea) чрез концентрични тръби и изливана през вертикални тръби в наземния етаж. Извън сградата, включително и площадът отстрани, водата е отвеждана от тухлен тръбопровод, който обикаля Колизеума на два метра дълбочина точно под основата. На правилни интервали по протежение на тръбопровода има кладенци, стигащи на 8�m дълбочина до друг, много по-голям тръбопровод, който също обикаля амфитеатъра. Този голям дренаж вероятно е бил свързан с голямата градска отводнителна мрежа, минаваща под Circus Maximus и вливаща се в Тибър.
Водата от вътрешната част на местата за сядане (cavea) и арената е събирана от вътрешен елиптичен дренаж околовръст на арената, който се влива в четири основни тръбопровода ,разположени на четирите входа по двете оси. Но оттам водата не отивала в големия 8�m дълбок дренаж, а се отлива чрез южния тръбопровод. По тази причина не е ясно дали всичките четири дренажа са свързани към този външен. Доколкото е известно, тези отводнителни канали са построени заедно с основите, излети от бетон в дървен кофраж. Основата на тези тръби е изградена от тухли и внимателно наклонена за правилно оттичане.
Големият размер на тръбите кара някои да мислят, че са били планирани още от началото като носещи голямо количество вода, необходимо да запълни арената за провеждане на naumachia, и че по-късно този проект е изоставен по времето на Домициан. Това обяснява и защо древните автори пишат за naumachiae в Колизеума. Ако сметнем, че амфитеатърът е построен от Тит и завършен от брат му Домициан, тогава би могло в него да се организират малки naumachiae по времето на Тит. Но по-късно, когато била построена подземната част на арената, това вече става невъзможно.
Има много съмнения относно функцията на много от тръбопроводите в амфитеатъра. Скорошни изследвания са намерили доказателство за наличие на фонтани в Колизеума. Някои предполагат, че тръбите и каналите вкарвали водата навътре, а не я изкарвали навън, с цел освежаване и разхлаждане на зрителите. Теорията за функцията на всички отводнителни канали не е напълно изяснена, а е единствено плод на множество предположения.
[редактиране] Конструкция
Четирите арки по осите на сградата са главни входове, и вероятно са били украсявани с малки портици и статуи. Останалите 76 арки са направени за лесен достъп до местата. Единствено 31 арки от външния пръстен, от XXIII-LIV, са останали непокътнати.
Полуколоните на приземния етаж са в дорийски стил, тези на втория – йонийски, и на горния – коринтски. Атикът е разделен на плочи от коринтските колони, като има правоъгълен прозорец на всеки две колони. Древните автори споменават, че по протежение на целия атик върху тези плочи са закрепени поредица от бронзови щитове (clipea).
Арките са 4,2�m широки и 7,05�m високи на приземния етаж, докато на най-горния са само 6,45�m високи. Цялата височина на сградата е 48,5�m, включвайки корнизите между етажите и атика.
Арената, където са провеждани представленията, гладиаторските игри и ловните сцени, е елипса с оси 76�m на 44�m и e направена от дърво, покрита с жълт пясък, пренесен от хълма Monte Mario. За строежа на сградата са използвани около 100�000�m3 травертин от кариера близо до река Тибър. За тази цел е построен път от кариерата до Рим. Използвани са също туфени блокове, тухли и цимент. Комбинацията от различни материали подобрява еластичността на цялата сграда: основните пиластри са направени от травертин, радиалните стени от травертин и туф, сводовете са отлети от цимент, стените са измазани и боядисани в бяло и червено, но по-голямата част от замазката днес е изчезнала. Входовете са украсени с картини и мазилки, които почти не са оцелели през вековете.
Около цялата горна част има вдлъбнатини за 240 дървени греди, които поддържат сенника (velarium), още едно сензационно за времето си откритие на амфитеатъра, предпазващ зрителите от слънцето. Велариумът е покрит с платна, закрепени с въжета и с дупка по средата, наподобяващ мембранните покрития на съвременните стадиони. Този покрив закрива 2/3 от арената и е наклонен към центъра, за да улавя вятъра и да го насочва към зрителите, като това се регулирало с въжетата.
Колизеумът включва множество vomitoria – коридори, които извеждат навън и се намират зад местата за сядане. Конструкцията на vomitoria е такава, че в случай на опасност, целият амфитеатър можел да бъде евакуиран за 5 минути, както и запълнен отново за около 15. Всеки вход и всяко стълбище са номерирани. Двата главни входа по късата ос водят директно към централната част, докато останалите чрез множество малки коридори – към останалите места.
Колизеумът е заобиколен от павиран с големи травертинови плочи площад, ограничен с камъни, положени с лек наклон навътре, които се предполага, че са били опорни камъни на въжетата, поддържащи велариума. Отвъд тези камъни започвала улицата, павирана с големи сиви блокове от базалт.
Площадът около Колизеума вероятно е единственото място в Рим, запазило същата височина, на която е било и в древни времена. Принципно нивото на стария Рим е с 8-15 метра по-ниско от това на днешния, като средно годишно то се е покачвало с 7,5�mm. Но все пак големите каменни плочи около Колизеума са същите, по които са ходили и древните римляни.
[редактиране] Строеж и етапи на строежа
Малки разлики в някои детайли на конструкцията са убедили археолозите, че строежът на всеки квадрант от Колизеума е бил поверен на четири различни строители, които работят един до друг, поделяйки си четирите главни входа. Името на архитекта, подобно на имената на другите архитекти от Античността, не е запазено. Парите нужни за финансирането на сградата идват вероятно главно от грабежа по време на Юдейската война и опустошаването на Храма в Йерусалим. Това е и широко разпространената теория в миналото, но сега тя е смесена със скорошно изследване на един запазен мраморен надпис. На камък, под надписа, има следи от дупките, използвани, за да се закрепват металните букви на друг надпис, който е бил изтрит по-късно. Заключението е, че първият надпис пише: „Imp.T.Caes.Vespasianus Aug. Amphitheatrum Novum Ex Manubis Fieri Iussit“ („Император Цезар Веспасиан Август заповяда този нов амфитеатър да бъде издигнат с плячката от войната“).
Учените спорят относно вида работна сила, с която е изграден Колизеумът. Всъщност робският труд е широко разпространен тогава, но идеята само роби да са строили амфитеатъра е отхвърлена, тъй като качеството на конструкцията е доказателство, че е била изградена от обучени работници.
Веднъж завършена, основата е покрита с травертинов под, средно 90�cm дебел. Върху този каменен под са маркирани отправните точки на главните пиластри и основните блокове на пиластрите са закотвени в пода чрез оси и разтопен метал. Този скелет от пиластри е издигнат до втория етаж и пиластрите са свързвани на върха чрез големи арки, направени от дълги тухли (около 60-70�cm), поставени така, че да позволяват конструирането на множество укрепващи сводове, които заедно изграждали огромната cavea, предназначена да издържа мраморните места. Някои останки от сводовете се виждат и днес.
Този начин на строеж първо на основната конструкция, застроена след това до втория етаж, позволява на строителите едновременно да пренасят материалите горе на втория етаж, но и под местата за сядане (cavea), оставяйки просто няколко свода от външната стена отворени, за да подават материалите. Разстоянието между пиластрите е запълнено с туфен opus quadratum на приземния етаж и от циментена смес с тухли.
Колизеумът има много отличителни структурни елементи: елегантност, плътност на конструкцията, организация на терена (входно/изходната система, подземните етажи), и разбира се начинът по който е построен – системата на конструкция първо на главните арки от травертин и след това останалата част.
[редактиране] Флора
Има широка и добре документирана история на множеството растителни видове, които виреят в амфитеатъра. От 1643�г. до днес са открити 684 вида. 200 от тях са запазени и до наши дни.
Разнообразието на растения може да бъде обяснено с промяната на климата в Рим през вековете. Миграцията на птиците и опрашването на растенията, разрастването на Рим, което поставило Колизеума вече не в покрайнините на града, и свободното разпространение на нови видове са някои от причините за толкова голямото разнообразие на растителни видове.
[редактиране] Колизеумът днес
Какво е останало от първоначалната сграда? Северната част на външната стена все още стои, заедно с 31 от оригиналните 80 входа, както и частта от сградата, която е между фасадата и вътрешната подпорна стена на горната колонада. На практика целият скелет на сградата между вътрешната стена и арената, тоест обграждащата и радиалната стена на която се крепят местата за сядане (cavea) с мраморните седалки. Значителна част от площада също е запазена.
Внушителността на Колизеума смайва дори днес. През 2000�г. в Италия се провеждат протести срещу прилагането на смъртното наказание в целия свят. Някои от демонстрациите са направени пред амфитеатъра. Оттогава, като жест срещу наказанието, местните власти сменят цвета на нощното осветление на Колизеума от бяло в златно всеки път, когато някой осъден на смърт е помилван или освободен.
Колизеумът заема видно място и в много филми. В „Ядрото“ е унищожен от ослепителна светкавица, която го раздробява на парчета. Също разрушен бива и в „Денят на независимостта“ от извънземен кораб заедно с други важни сгради на планетата. В „Гладиатор“ (2000�г.) на режисьора Ридли Скот, Колизеумът е възстановен чрез компютърно генериран модел, и е показан в пълното си величие от 2 век. За съжаление много от сградите около него са напълно измислени.
Amphitheatrum Flavium е една от най-внушителните сгради в историята – внушителна с вида си, с хората, които е погубила, с това, което е оставила зад себе си – спомена за една велика империя.
За Колизеума Беда Достопочтени (672–735�г.) пише:
[редактиране] Външни препратки
Координати: 41° 53′ 24″ с.ш., 12° 29′ 32″ и.д.

Summary:
Колизеумът (на латински: Colosseum) е най-пространният и най-великолепният от амфитеатрите в Древен Рим, започнат от Веспасиан и завършен през 80�г. от Тит.
Той се издига в Рим, близо до двореца на Нерон - „Domus Aurea“, който е построен след опожаряването на Рим през 64�г. Името Колизеум му е било дадено към VIII век заради намиращия се до него Неронов колос. Тази статуя е реконструирана по-късно от наследниците на Нерон и е превърната в статуя на Сол - бога на Слънцето, като е добавена подходяща слънчева корона.
Археологическите проучвания доказват, че мястото около Колизеума е населявано от републиканския период насам, като има предположения и за по-ранни времена. Намерени са останки от множество сгради от тази епоха, намиращи се близо и около амфитеатъра. Известно е, че тези сгради са били иззети и разрушени след 64�г., когато Нерон решава да изгради там своята резиденция с изкуствено езеро и много вътрешни сгради и градини, за които черпим информация главно от древните автори.


[редактиране] Етимология
Терминът евфемизъм произлиза от гръцката дума εύφημος, която означава „похвален, ласкав, благоприятен“ и води началото си от ευ- (добре-, хубаво-, благо-) + φήμη (реч, слово). Първоначално ευφήμη е дума или фраза, която се използва вместо религиозна дума или фраза, която не може да се изговаря на глас (вижте табу). Примери за думи-табу, изискващи използване на евфемизми, са имената на божества, като например Персефона, Хеката, Немезида или Яхве, които не се изричали на глас. Като изрича думи, които да омилостивяват боговете или духовете, говорещият се опитва да си осигури късмет, като спечели благоразположението им.
Историческата лингвистика открива следи от табу деформации в много езици. Няколко такива деформации са известни и в индоевропейските езици при думите за мечка (*rtkos), вълк (*wlkwos) и елен. В различни индоевропейски езици всяка от тези думи има трудна етимология поради табу деформациите – евфемизъм е заместил оригинала, който не се появява в съответния език. В праславянски и повечето славянски езици думата за мечка произлиза от *medu-ed-, което означава „[онзи, който] яде мед“. Дори в съвременния руски език много често се употребява "косолапьій" - "онзи, който стъпва накриво" (стъпалата на мечката са обърнати навътре).
[редактиране] „Бягаща пътека“ на евфемизмите
Самите евфемизми могат впоследствие да станат думи-табу в процеса, който лингвистът Стивън Пинкър нарича бягаща пътека на евфемизмите (euphemism treadmill) (сравнете закона на Грешам в икономиката).
Думи, първоначално предназначени за евфемизми, могат да загубят евфемистичната си стойност, придобивайки отрицателното значение на думите, които заместват. В някои случаи могат да се използват подигравателно и да станат дисфемизми.
Например, думата нужник, самата евфемизъм, бива изместена от тоалетна и отходно място. В английски същото става с евфемизма toilet room, който бива заместен с bathroom и water closet, които пък биват съответно заместени с rest room и W.C.; по същия начин undertaker (собственик на погребално бюро) бива заместен с mortician, а той от своя страна – с funeral director. Освен това, в американския английски значението на думата homely, която първоначално означава „уютен, удобен“ бива потиснато от евфемистичното значение „обикновен, прост, непретенциозен“, а сега се използва просто с оскърбителното значение „грозен“.
Значението се променя с течение на времето. Първоначално думата идиот (от гръцки ιδιώτης „частно лице“, „обикновен човек“) е имала неутрално значение, както и слабоумен. Обаче има тенденция негативното значение да изтиква неутралното, така че бавноразвиващ се се налага вместо тези думи. Сега и този евфемизъм се схваща като груб, поради което се замества с нов термин, като например човек с ментални увреждания (на английски mentally challenged). След няколко десетилетия и този термин вероятно ще представлява сериозно оскърбление. Подобно развитие се наблюдава и при: сакат → недъгав → инвалид → човек с увреждания, макар че в този случай значението също се е разширило: дислектикът или далтонистът не може да бъде наречен сакат.
Бягаща пътека на евфемизмите се наблюдава и при значенията на ругатни и неприлични думи, но в обратна посока. Думи, които някога са наричани „оскърбителни”, по-късно биват описвани като „нецензурни“, а впоследствие – като „нежелателни“.
Също така се наблюдава, макар и много по-рядко, „бягаща пътека на дисфемизмите“. Един съвременен пример е глагола да прееба, който придобива в жаргона значение „да измамя“, „да прекарам“, а по-късно – „да надвия“, „да победя“. В американския английски типичен пример е глагола в 3 л. ед. ч. sucks (смуче), който се използва в израза „That sucks“, означаващ „това е много неприятно“ и който води началото си от описанието за орален секс в жаргона. Тези дисфемизми се развиват в края на 20 век от крайно вулгарни, почти неприемливи фрази.
[редактиране] Класификация на евфемизмите
Много евфемизми спадат към една от следните категории:
За определени термини се спори, дали са евфемизми или не са. Например, фразата човек с увредено зрение се определя като политически коректен евфемизъм за сляп. Обаче „увредено зрение“ има по-широк смисъл, например има хора, чието зрение е частично (с едно око, с намалено зрение и т.н.), които могат да бъдат изключени от групата на слепите. Поради това се използва и евфемизмът „незрящ“.
Има три антонима на термина евфемизъм: дисфемизъм, какофемизъм и силна дума. Дисфемизъм означава или оскърбителна, или хумористична дума и според употребата се противопоставя на термина какофемизъм, който означава оскърбителна дума, обикновено използвана умишлено. Терминът силна дума се отнася главно за думи или фрази, използвани при спорове, за да представят гледната точка на говорещия (пишещия) така че да изглежда по-правилна.
[редактиране] Еволюция на евфемизмите
Евфемизмите могат да се образуват по много начини. Перифразата или описателното предаване е един от най-обичайните – да се „заобиколи“ дадена дума, като се предаде нейното значение, без да се изрича самата дума. С течение на времето перифразата се възприема като установен евфемизъм за дадена дума или понятие.
В английски широко разпространен начин на образуване на евфемизми е изопачаване на произношението на дадена дума-табу (например ругатня), за да се образува евфемизъм. Този начин е известен като табу деформация. В английски има изключително голям брой табу деформации, много от които се отнасят до неприлични думи. В американския английски думи, които са неприемливи за телевизионните предавания, като например fuck, могат да се представят като деформация, например freak [fri:k] (приумица; особняк, чудак) – дори и в детските рисувани филми. За същата цел могат да се използват и думи от римувания кокни – да бъде наречен някой на английски berk звучи по-малко обидно, отколкото ако бъде наречен cunt, макар че berk е съкратено от Berkshire Hunt (беркширски ловец), което се римува с cunt ("вагина").
Бюрократичните организации, например армията и големите корпорации често умишлено, а понякога злонамерено, плодят много евфемизми. Организациите създават изрази на двойна реч, за да описват неприятни действия, за да изглеждат неутрални или безобидни. Например в английски за радиацията, изпусната от неправилно работеща атомна централа се използва терминът sunshine units (единици слънчева светлина).
Армията често убива хора по време на война, понякога умишлено, понякога погрешка, като в двойната реч първото се нарича неутрализиране на цел (на английски: neutralizing the target), а второто косвени жертви (на английски: collateral damage). Обичайният термин за войник, убит случайно от страната, на която се бие, е че е загинал от приятелски огън. Стрелбата по хора се нарича "поразяване на меки цели", за разлика от стрелбата по бойни машини - "твърди цели". Екзекуция е установен евфемизъм за умъртвяване на човек със или без съдебен процес.
По подобен начин се създават евфемизми за неприятни явления, свързани с промишлеността, като например замърсяване на околната среда може да се смекчи с обгазяване или изтичане – описание на физическия процес, а не на вредните последици от него. Понякога може да се използва просто специална техническа терминология, вместо популярни названия, но извън точността, на техническата терминология липсват емоционалните оттенъци, а неин недостатък е липсата на контекста на реалния живот.
[редактиране] Евфемизми за ругатни
Думите и изразите в ругатните се вземат от три области: религия, отделителна система и секс. Самите ругатни са толкова разпространени едва от известно време: тяхната ограничена публична употреба става обществено приемлива през последното десетилетие, но все още има множество думи и изрази, които не могат да бъдат използвани в учтив разговор. Общият признак за приемливост е, например, използването на дадена ругатня в най-гледаното време по телевизиите или в присъствие на деца. В английски damn (проклятие) (и повечето други религиозни ругатни) са приемливи и, вследствие на това, са евфемизми за изразяване на много „трудносмилаеми“ чувства. Ругатните в английски, свързани с отделителната система, като например piss и shit, може да са приемливи в разговор между възрастни, но в присъствие на деца за предпочитане е да се използват евфемизми като Number One (номер едно) и Number Two (номер две). Повечето от сексуалните термини и изрази или остават неприемливи за обща употреба, или преживяват радикална реабилитация (например: пенис и вагина).
[редактиране] Религиозни евфемизми
Християните използват евфемизми за Бог и Исус Христос, за да избягват напразното споменаване на името му, което би било нарушение на Десетте Божи заповеди (Изход, 20:7). За да се избягва предизвикване на силата на Лукавия, също се използват евфемизми за ад, проклятие и дявол.
[редактиране] Евфемизми, свързани с отделителната система
Глаголите уринирам и дефекирам не са евфемизми, а се използват преди всичко в медицински контекст. Основните славянски думи за тези понятия, пикая и сера, се смятат за вулгаризми, въпреки че думата пикоч се използва в съвременните преводи на Библията на български (във Втора книга на царете, 18:27 и Исаия, 36:12). Река Пикла в Област Пловдив, например има и евфемистично име Тикла.
Думата тор от евфемизъм за животински изпражнения, използвани за наторяване на растения, в български е придобила по-широк смисъл – използва се и за изкуствен тор. Подобно е положението и в други славянски езици, където се използват различни думи, но по подобен начин, например в полски: nawóz (оборска тор) и nawozy sztuczne (изкуствени торове). В руски обаче думата навоз има по-тясно значение: „оборска тор”, както в сръбски думата гној (там за тор в по-широк смисъл се използва думата гнојиво, например вештачко гнојиво, „изкуствен тор“).
Има и известен брой по-дълги перифрази за отделяне, които се използват, например, за извинение пред компания, като отивам до едно място или трябва да свърша една работа и т.н. Жаргонните изрази, които не са нито специално евфемистични, нито пък са дисфемистични, като например да пусна една вода, образуват отделна категория.
[редактиране] Сексуални евфемизми
За гениталиите се използва срамни части. Слабини и чатал се отнасят до по-широка област от тялото, но са евфемистични, когато се използват за обозначаване на гениталиите.
Практически всички останали термини от сексуалния жаргон все още се смятат за нецензурни и неприемливи, дори и евфемизмите.
[редактиране] Евфемизми за смъртта
В българския език има множество евфемизми, свързани със смъртта, гроба и с други понятия, свързани със смъртта. Практиката да се използват евфемизми за смъртта води началото си от поверието, че изричане на думата „смърт“ поканва смъртта да дойде. Така, за някой, който умира, се казва, че „си отива“, че „предава Богу дух“, че „издъхва“и т.н., понеже „краят му е дошъл“. За умрелия се казва, че „си е отишъл“, че „ни е напуснал“, че „е отишъл на оня свят“ (като се има пред вид рая) и, най-вече, че „е починал“ или че „е покойник“.
За мъртвото тяло също се използват евфемизми, като например „тленни останки“, обаче се срещат и дисфемизми като „храна за червеите“.
Съвременните евфемизми, свързани със смъртта, понякога са доста цветисти, като за умрелия или погребания се казва, например, че „е гушнал букета“. В английски има множество такива примери: passed away (буквално: „заминал“, „отишъл си“), passed on, bit the big one, bought the farm („купил ферма“), croaked („пукнал“), given up the ghost („предал Богу дух“), kicked the bucket („ритнал кофата“), gone south („заминал на юг“), shuffled off this mortal coil (от „Хамлет“ от Уилям Шекспир), assumed room temperature („приел стайна температура“), six feet under („шест фута/два метра под земята“), pushing up daisies („бута маргаритките нагоре“).
Евтаназията също привлича евфемизми: да отърва някого от мъките или да приспя някого, като последната фраза се използва предимно за животни.
Има и редица евфемизми за убийство с употреба в различни стилове, например „пречуквам“, „очиствам“, „премахвам“, „пращам на оня свят“, „светя маслото на някого“, „погубвам“, „лишавам от живот“.
В началото на „Дванадесетте стола“ от Илф и Петров майсторът на ковчези Безенчук смайва Воробянинов със своята класификация на хората по евфемизмите, които използват за своите покойници.
[редактиране] Двойна реч
Това, което отличава двойната реч от другите евфемизми, е нейната преднамерена употреба от страна на правителствени, военни и корпоративни служители. От друга страна, двойната реч се отличава от жаргона по това, че двойната реч се опитва да обърка и да замъгли истината, докато жаргонът често предоставя по-голяма прецизност за онези, които го разбират (а неволно обърква онези, които не го разбират). Пример за двойна реч е думата загуби (на английски: casualties), използвана от военните вместо мъртви или убити – което може да се окаже, че е опит да се прикрие фактът, че са убити хора. Често в термина загуби се включват и ранените, неспособни да воюват повече.
Характерен пример за двойна реч е евфемизмът „приятелски огън“ за атака от страна на „своите“.
Автори като Ноам Чомски и Джордж Оруел са писали изчерпателно за опасността да се позволи такива евфемизми да формират възприятията на обществеността и държавната политика.
Насилнически антикултурни групи и техните апологети имат собствена двойна реч, в която например „саботаж“ и „вандализъм“ се замества с „пряко действие“.
[редактиране] Общи примери
По-долу са дадени няколко общоизвестни евфемизми:
В американския английски има евфемизми, които не се използват в британския английски, например, Where can I wash my hands? (Къде мога да измия ръцете си?) или Where can I powder my nose? (Къде мога да напудря носа си) за Where can I find a toilet? (Къде мога да намеря тоалетна? или Къде е тоалетната?). Ако този въпрос бъде зададен в англоезична страна в Европа, човек може да се окаже в помещение, където няма тоалетна, а само мивка. От друга страна, директният въпрос, зададен от европеец, който не знае тези евфемизми, би се сторил груб за американците
Повечето от споменатите евфемизми обаче са широко известни думи и изрази. За разлика от тях, често пъти в разговор между близки приятели и познати се използват ситуационни евфемизми, отнасящи се за трети лица. В този случай използваните евфемизми са един вид намек. Например, в телевизионния сериал Свежият принц от Бел еър, семейство Бенкс (които са черни), обсъждат новия приятел на Хилари, който се оказва бял, като използват висок като евфемизъм на бял. Уил, който явно не е схванал, коментира, че единствено той бил забелязал, че новият приятел е бял.
Инфлацията на професионални титли е подобна на бягащата пътека на евфемизмите. Например, инженерните професии традиционно отстояват престижа на титлата инженер пред другите технически професии, при които се наблюдава тенденцията да го присвоят. Повечето от хората, които се наричат софтуерни инженери или мрежови инженери, всъщност не са дипломирани инженери. В английския език се наблюдават дори крайни случаи, като sanitation engineer (хигиенен инженер) за чистач или портиер, които по-скоро се цитират като шега, отколкото да се използват сериозно. (В близкото минало евфемизми от подобен характер са създавани и в български, например оператор на биологична единица за овчар или кравар). Понастоящем се наблюдава и разширено използване на думата manager (ръководител), която успешно навлиза като чуждица ("мениджър") в българския икономически живот със същото евфемистично значение (продуктов мениджър за XXX вместо търговец на XXX стоки). Това налага използването в английския на пояснителни прилагателни (напр. executive manager, т.е. "изпълнителен ръководител", съответстващ на българските изпълнителен директор или неговите заместници) или на нива (C-level manager). Практиката на уточненията, разделящи евфемизма от основното значение, още не е навлязла в българския език.
В рисувания телевизионен сериал „Семейство Флинтстоун“, Фред Флинтстоун постъпва на работа като управител на голяма жилищна сграда и се премества да живее там. Собственикът на сградата му дава титла, в която се използва думата инженер, за да изглежда длъжността му по-важна, отколкото е в действителност. Когато Фред и жена му се преместват, паркират неправилно колата пред сградата, а един полицай започва да му пише известие за глоба. Фред съобщава на полицая, че е инженер по поддръжката на сградата. Полицаят се обръща към него и му казва: „Не ме интересува, дали ти си портиерът, разкарай тази кола веднага!“

Summary:
Евфемизмът е дума или фраза, чрез която говорещият или пишещият възнамерява да избегне дума или фраза, която за слушателя или читателя звучи обидно, раздразнително или обезпокоително.
Когато дадена фраза се използва като евфемизъм, тя често става метафора, чието буквално значение е изгубено. Евфемизмите често се използват за прикриване на неприятни или дразнещи понятия, дори и оригиналният термин за тях да не е непременно неприятен или дразнещ. Този вид евфемизъм се използва във връзките с обществеността и в политиката, където понякога се нарича „двойна реч“. Също така, съществуват и евфемизми от суеверие, основани (съзнателно или несъзнателно) върху схващането, че думата има сила да донесе нещастие, както и религиозни, основани на схващането, че някои думи са свещени и неприкосновени или че някои думи излагат на духовна опасност (табу; вижте Етимология и Религиозни евфемизми по-долу).


[редактиране] Ранни години
Арафат е петото от общо седем деца. Баща му е палестински търговец на текстил, а майка му произхожда от знатен палестински род. Арафат твърди, че е роден в Йерусалим на 4 август 1929 г. и доказателство за това е смъртният му акт. Биографите му Алан Харт и палестинеца Саид К. Абуриш пишат, че в акта му за раждане, регистриран в Кайро, (Египет), е написано, че е роден на 24 август 1929 година. Според Арафат, баща му е фалшифицирал акта за раждане, за да може Ясер да ходи на училище безплатно. Според други източници, Арафат е роден в Газа, (Палестина).
Когато Арафат е на 4 години, майка му почива, а баща му и той се местят в Йерусалим. Той живее в къща близо до Стената на плача и джамията Ал Акса, които се намират в близост до Храмовия хълм — свещено място за евреите, християните и мюсюлманите. Когато Арафат е на 8 години, баща му се жени отново и те се връщат в Кайро. Бракът обаче се оказва несполучлив и бащата отново се жени скоро след това. Когато това става, сестрата на Арафат, Инам, поема отговорността да отгледа своите братя и сестри. Веднъж тя казва за Арафат, че „в игрите и в чувствата си той не беше като останалите деца... Той събираше арабските деца в квартала, разделяше ги на групи и ги караше да маршируват и да тренират. Носеше пръчка и биеше онези, които не се подчиняваха на командите му.“
Арафат следва в университета на крал Фуад I (по-късно станал известен като Каирския университет). Той се опитва да разбере по-добре юдаизма и ционизма като се включва в беседи с евреи и като чете публикации на Теодор Херцел и други ционисти. Но до 1946 г. той вече е палестински националист и доставя оръжия в Египет, които после се внасяли тайно в Палестина в името на арабската кауза. По време на Арабско-израелската война от 1948 година Арафат напуска университета и заедно с други палестинци се опитва да влезе в Палестина, за да воюва за независимостта на палестинците. Той е разоръжен и върнат обратно в египетските военни сили, които отказали да позволят на зле обучените партизани да се включат във военната зона. Арафат почувствал, че е „предаден от тези [арабски] режими“. След като се връща в университета, той се присъединява към Мюсюлманското братство, а от 1952 до 1956 г. е председател на Съюза на палестинските студенти. През 1956 г. Арафат получава бакалавърска степен по строително инженерство и служи като младши лейтенант в египетската армия по време на Суецката криза. По-късно, през 1956 г., на една конференция в Прага той е облечен с кефия — традиционното карирано украшение за глава, с което много хора го свързват.
[редактиране] Фатах
След Суецката криза Арафат отива в Кувейт, където работи като строителен инженер. Там основава своя фирма. Арафат решава, че правилният път за вземането на властта в Палестина от палестинците е борбата, а не чакането на помощ от арабските правителства.
Арафат, заедно с група бежанци от Газа, основава местната фракция Фатах през 1959 г. в Кувейт с помощта на приятелите си Яхия Гавани и Халил ал-Вазир (Абу Джихад). Според журналиста Джон Кули, името на фракцията означава „победа“ и е акростих, образуван от инициалите, прочетени наобратно, на Харакат ал-Тахрир ал-Филастини (Ф-Т-Х), което в превод означава „движението за освобождаване на Палестина“ (Cooley, 1973). ООП се посвещава на създаването на независима палестинска държава и на унищожаването на Израел.
Арафат работи усърдно в Кувейт, опитвайки се да положи основите на бъдещата финансова подкрепа за Фатах. Той прави това като записва приносите от мнозина работещи там палестинци, които раздават пари от високите си заплати от работата си в петролната индустрия. (ibid., p.91)
Първата операция на Фатах, проведена през 1965 г., се проваля. Нейната цел е да се взриви израелска водна помпена станция.
След Шестдневната война Арафат бяга от Израел като пресича река Йордан, преоблечен като жена, носеща бебе.
През 1968 Фатах е взета на прицел от израелските отбранителни сили. Те извършват операция в йорданското село Ал-Караме (на арабски „чест“), в която умират 150 сравнително зле въоръжени палестинци и 29 израелски войници. Въпреки многото палестински жертви, войната е смятана за победа на Фатах, тъй като накрая израелските войски отстъпват. Войната е отразена подробно от списание Тайм, а лицето на Арафат е показано на корицата, запознавайки света с този мъж. В следвоенната обстановка представите за Арафат и Фатах са подобрени от тази повратна точка, тъй като той започва да бъде смятан за национален герой, осмелил се да се противопостави на Израел. Много млади палестинци се включват в редиците на Фатах, а въоръжените сили нарастват. До края на 60-те години на 20 век Фатах става хегемон в ООП, а на Палестинския национален конгрес, проведен в Кайро на 3 февруари 1969 Арафат е избран за водач на Организацията за освобождение на Палестина, заменяйки Ахмад Шукейри. Арафат става началник на Палестинските революционни сили две години по-късно, а през 1973 — началник и на политическия отдел на ООП.
[редактиране] Йордания
През 60-те години на 20 век отношенията между палестинците и йорданското правителство се обтягат. Тежко въоръжени палестински съпротивителни групи (федайен) създали на практика „държава в държавата“ в Йордания, като в крайна сметка заели няколко стратегически позиции в Йордания, включително нефтената рафинерия близо до Зарка. Йордания смята това за растяща заплаха за суверенитета и сигурността на страната и се опитва да разоръжи палестинските запасни части. През юни 1970 се получават сблъсъци между двете страни.
Правителствата на другите арабски страни се опитват да договорят мирно разрешение, но продължаващите действия на федайен в Йордания (като например унищожаването на три международни пътнически самолета, пленени и държани в близост до Зарка на северозапад от Аман) принуждават йорданското правителство да предприеме действия с цел възвръщането на контрола върху земите си.
На 16 септември крал Хюсеин обявява военно положение. На същия ден Арафат става върховен главнокомандващ на Палестинската освободителна армия (ПОА), която е редовната военна сила на ООП. В последвалата гражданска война ООП са енергично подкрепени от Сирия, която изпраща около 200 танка в тяхна помощ в Йордания. Сблъсъците били главно между йорданската армия и ПОА; американска военноморска флота изпратила Шеста флота в източното Средиземноморие, а Израел свиква войници да помогнат на Хюсеин, ако се наложи. До 24 септември йорданската армия взема надмощие и ПОА се съгласява на няколко временни примирия. Вижте още: Черен септември.
[редактиране] Ливан
Изгонен от Йордания, Арафат премества ООП в Ливан. Правителството на Ливан било слабо и това дава възможност на ООП да оперира като независима държава де факто. От Ливан ООП периодично организира задгранични атаки срещу гражданите в Израел.
През септември 1972 групировката Черен септември убива 11 израелски атлети на олимпийските игри в Мюнхен. Според много източници, включително Мохамед Дауд и Бени Морис Черен септември е крило на Фатах, използвано за по-тежки военни операции. Убийствата са осъдени от много държави и Арафат публично отрича той и ООП да имат нещо общо с атаките.
През 1973-74 Арафат преустановява дейността на Черния септември, като нарежда на ООП да се въздържа от актове на насилие извън Израел, Западния бряг и ивицата Газа, тъй като чуждестранните атаки привличат голямо внимание. Движението Фатах продължава да организира атаки срещу израелски граждани и тайните служби в Западния бряг и ивицата Газа. Освен това в края на 70-те се появяват много леви палестински организации, които организират атаки срещу граждани във и извън Израел. Израел твърди, че Арафат стои в дъното на тези организации и следователно не е загърбил тероризма. Арафат отрича, че е отговорен за терористичните актове, извършени от тези групировки.
През същата година Арафат става първият представител на неправителствена организация, който се обръща към пленарна сесия на Общото събрание на ООН, и така арабските държавни глави признават ООП за „единствен законен говорител на палестинския народ“. В своето обръщение към ООН Арафат осъжда ционизма, но казва, че „Днес аз идвам, носейки маслинова клонка и оръжие на борец за свобода. Не позволявайте на маслиновата клонка да падне от ръката ми.“ Речта му увеличава международната подкрепа, която палестинската кауза получава. ООП е призната за равноправна членка на Арабската лига през 1976.
ООП играе важна роля в ливанската гражданска война. Някои ливански християни твърдят, че Арафат и ООП са отговорни за смъртта на десетки хиляди ливански граждани.
По време на гражданската война Арафат обединява ООП с ливански мюсюлмански групировки. Страхувайки се да не загуби своята власт в Сирия, президентът на страната Асад променя своята позиция и изпраща войската си в помощ на десните християнски фалангисти. Първият етап от гражданската война приключва за Арафат с обсадата и падането на палестинския бежански лагер Тал ал-Затар. Самият Арафат едва бяга с помощта на саудитци и кувейтци.
Израел, обединявайки се с ливанските християни, провежда две главни атаки в Ливан. Първата операция, известна като „Литани“, е проведена през 1978. Тогава израелските отбранителни сили и южната ливанска армия окупират тънка ивица земя, наричана „зона за сигурност“. Втората, операция „Мир за Галилей“, е проведена през 1982. В нея израелската окупация достига до Южен Ливан, но през 1985 Израел отстъпва обратно към зоната за сигурност.
Клането в Сабра и Шатила съвпада с втората израелска атака в Ливан. Между 460 и 3500 палестински бежанци са убити от запасните войски на ливанските маронитски християнски фалангисти, които са изпратени в лагерите от тогавашния министър на отбраната на Израел Ариел Шарон, за да разчисти запасните войски на ООП. Израелската офанзива в Ливан, в която са убити много палестинци, както и избиването на палестински граждани в Сабра и Шатила, допълнително обтягат отношенията между палестинците и Шарон.
По време на израелската обсада на Бейрут САЩ и европейските водещи държави посредничат за сделка, гарантираща безопасното преминаване на Арафат и ООП в изгнание в Тунис.
[редактиране] Тунис
През септември 1982, когато е проведена втората израелска офанзива в Ливан, американци и европейци посредничат за договаряне на примирие, при което на Арафат и ООП им е позволено да напуснат Ливан. Арафат и ръководството пристигат в Тунис, като до 1993 там е центърът на операциите му.
Арафат отново едва избягва израелска атака през 1985, когато няколко F-15 на Израелските отбранителни сили бомбардират щаба му в Тунис. 73 човека умират, като Арафат не е сред тях, тъй като тази сутрин е отишъл на джогинг.
През 80-те Арафат получава подкрепа от Ирак и Саудитска Арабия, което му позволява да възстанови състава и способностите на ООП. Това е особено полезно през декември 1987, когато избухва Първата интифада. Въпреки че интифадата е спонтанно въстание срещу израелските окупатори, до няколко седмици Арафат се опитва да ръководи въстанието и израелците смятат, че гражданските размирици продължават толкова дълго най-вече заради войските на Фатах в Западния бряг.
На 15 ноември 1988 ООП обявява независимата държава Палестина — правителство в изгнание за палестинците, които заявили своите права над цяла Палестина, както е посочено в британския мандат в Палестина, отричайки разделянето на Палестина на арабски и еврейска част. Арафат прави изявление на 13 декември 1988, като приема Резолюция 242 на Съвета за сигурност на ООН, обещава бъдещето признаване на Израел и се отказва от „тероризма във всичките му форми, включително държавния капитализъм“. Изявлението от 13 декември е подкрепено от администрацията на САЩ, която настоява, че признаването на Израел е необходима отправна точка за мирните преговори в Кемп Дейвид.
Изказването на Арафат сочи за промяна в основните цели на ООП — от унищожаването на Израел (като е написано в Палестинския национален договор) към създаването на две отделни държави. Това са Израел с граници според примирието от 1949 и палестинската държава, която се състои от Западния бряг и ивицата Газа.
След 2 април 1989 обаче, Арафат е избран от Централния съвет на Палестинския национален съвет (управителното тяло на ООП) за президент на самопровъзгласилата се палестинска държава.
През 1990 Арафат се жени за палестинската православна християнка Суха Тавил, която работи за ООП в Тунис. Преди да се омъжи за него, тя приема исляма.
По време на Мадридската конференция през 1991 Израел за първи път провежда отворени преговори с ООП. Преди Войната в Персийския залив през 1991 Арафат се противопоставя на атаката на ООН в Ирак, като така се отчуждава от много арабски държави и става причина САЩ да престанат да считат Арафат за свой партньор.
През 1992 отново едва се спасява от смъртта, когато самолетът му катастрофира в либийската пустиня по време на пясъчна буря. Пилотът и няколко пътници са убити, а Арафат се отървава само с няколко фрактури и други наранявания.
[редактиране] Палестинската автономия
В началото на 90-те години Арафат води поредица от тайни разговори и договори с Израел, които водят до договорите от Осло (1993). Според тях Палестина добива самоуправление за 5 години в Западния бряг и ивицата Газа. През 1994 Арафат заедно с Шимон Перес и Ицхак Рабин са наградени с Нобелова награда за мир. Арафат се завръща в Палестина като герой, но според други той е предател и колаборационист.
През 1994 Арафат се премества в територията, контролирана от Палестинската автономия (ПА) — временната държава, създадена според договорите от Осло. На 24 юни 1995 съпругата му Суха ражда момиченце, което е наречено Захва по името на покойната майка на Арафат.
На 20 януари 1996 Арафат е избран за президент на Палестинската автономия с подкрепата на 88,2% от избирателите (другият кандидат-президент е Самиха Халил). Според независими международни наблюдатели изборите са честни и справедливи. Но тъй като Хамас и други опозиционни движения решават да не участват в президентските избори, възможностите за държавен глава са ограничени. Следващите избори, насрочени за януари 2002, са по-късно отложени; причината е, че е невъзможно да се направи предизборна кампания поради извънредните обстоятелства, обусловени от интифадата Ал-Акса и от набезите и ограниченията върху свободата на движенията в Западния бряг и ивицата Газа, наложени от израелските отбранителни сили.
След 1996 титлата на Арафат в ПА е „глава“ (на арабски раис). Израел и САЩ интерпретират титлата като „председател“, а палестинците и ООН превеждат титлата като „президент“. Масмедиите използват и двата термина.
Бенямин Нетаняху е избран за министър-председател на Израел в средата на 1996. Палестинско-израелските отношения стават още по-враждебни поради продължилия конфликт. Нетаняху се опитва да попречи на прехода към създаване на палестинска държава, очертан в договорите между Израел и ООП. През 1998 Бил Клинтън, президентът на САЩ, се намесва, като организира среща с двамата лидера. Последвалият меморандум от Уай Ривър, подписан на 23 октомври 1998, определя стъпките, които трябва да бъдат предприети от Израел и ПА, за да се довърши мирния процес.
Арафат продължава преговорите с наследника на Нетаняху — Ехуд Барак — на срещата в Кемп Дейвид през 2000. Отчасти поради собствената му политика (Барак е от лявата трудова партия, докато Нетаняху е от дясната партия Ликуд) и отчасти поради огромния натиск, оказван от президента на САЩ, Бил Клинтън, Барак предлага на Арафат палестинска държава, която да се състои от части от Западния бряг и цялата ивица Газа, като столицата ѝ е в отдалечено предградие на Източен Йерусалим. Крайното предложение, предложено от Барак, означава анексирането на 10% от Западния бряг от Израел (който се състои главно от селища) в замяна на много по-малката ивица земя в пустинята Негев. Много палестинци твърдят, че приемането на това предложение би означавало палестинската държава да се ограничи до бантустани: разпокъсани територии, разделени от израелски магистрали, пунктове за сигурност и израелски селища.
В допълнение, приемането на израелското предложение би означавало, че Израел поема властта върху палестинските водни ресурси, граници, митници и отбрана, както и от 10% от Западния бряг при номинален палестински суверенитет (главно по йорданската граница). В предложението е включено и връщането на ограничен брой бежанци и компенсации за останалите.
В един ход, широко критикуван зад граница и дори от член на преговарящия колектив и кабинет (Набил Амар), Арафат отхвърля предложението на Барак и отказва да отправи контрапредложение. Когато избухва Втората палестинска интифада, известна още като Интифада ал-Акса, мирните преговори пропадат напълно. След началото на втората интифада съпругата на Арафат отива да живее заедно със своята майка и дъщеря в Париж.
[редактиране] Политическо оцеляване и маргинализация
Дългият личен и политически живот на Арафат, имайки предвид многобройните политически убийства в Близкия изток и опасната политика в този регион, се приема от много западни анализатори като знак за умението му да води асиметрична война и за способностите му като тактик. Според някои анализатори дългият му живот се дължи на страха на Израел, че той би станал мъченик на палестинската кауза, ако бъде убит или дори арестуван от Израел. Според други Израел държи Арафат жив, тъй като те се страхуват от Арафат по-малко, отколкото от Хамас и други ислямистки движения, които получават повече подкрепа от организацията на Арафат. Сложната и крехка мрежа от отношения между САЩ, Израел, Саудитска Арабия и други арабски държави също допринася за дълголетието на Арафат като палестински водач.
Способността на Арафат да се приспособява към новите тактически и политически ситуации може да се подкрепи от няколко примера. Когато радикалните организации Хамас и Палестинският ислямски джихад се надигат през 90-те, те застрашават целостта на единната светска национална организация, чиято цел е да се превърне в държава. Тогава изглежда така, сякаш Арафат не може да контролира и да влияе на тези организации, като водят битки с Фатах на Арафат. Според някои непотвърдени информации заниманията на тези групировки се толерират от Арафат като средство за оказване на натиск върху Израел. През 2002 израелски правителствени дейци изказват мнение, че Бригадите на мъчениците от Ал-Акса, които са фракция на Фатах, атакуват Израел, за да се състезават с Хамас. Според други източници честите израелски военни нападения срещу Палестинската автономия затрудняват инфраструктурата на сигурността да посреща адекватно увеличаващото се влияние на групировки като Хамас. Говорители на Хамас и Ислямски джихад понякога са подкрепяли публично Арафат, показвайки по този начин, че общата цел е най-важна.
На 6 май 2002 израелското правителство излиза с доклад, основаващ се отчасти на документи, иззети по време на израелската окупация на щаба на Арафат в Рамала, с копия на документи, подписани от Арафат, чрез които той одобрява финансирането на Бригадите на мъчениците от Ал-Акса.
Други посочват ограниченията на политическата ситуация и твърдят, че Арафат не е можел нито да осъди, нито да ограничи приложената тактика, и че един такъв опит би застрашил управлението или живота му и вероятно би дал повод за започване на катастрофална гражданска война. Освен това приключването на насилствената съпротива де факто би означавало да се предадат на Израел, които имат достъп до оръжия, които палестинци нямат. Използването на самоубийствените атаки изглежда е характерна черта на конфликта. Броят и интензивността на атаките рязко се покачва през първите месеци на 2002.
През март 2002 Арабската лига отправя предложение да признае Израел в замяна на изтеглянето на израелците от всички територии, превзети по време на Шестдневната война. Освен това те искат Палестина и Палестинската автономия да бъде призната за държава. Поддръжниците на тази декларация виждат в предложението историческа възможност за пълен мир в региона, докато критиците казват, че това ще бъде тежък удар върху израелската сигурност, като според тях няма гаранция, че самоубийствените атаки ще бъдат преустановени. Приемането на предложението би означавало признаването на Израел от арабските страни. Израел не обръща внимание на това, което определя като крехко предложение.
Скоро след това атаки, извършени от палестински бойци, убиват повече от 135 израелци. Ариел Шарон, който преди това настоява Арафат да говори на арабски твърдо против самоубийствените атаки, заявява, че Арафат „помага на терористите и се е превърнал във враг на Израел и неподходящ за сключване на мирни споразумения.“ Израел предприема голяма военна офанзива в Западния бряг, наречена операция „Защитен щит“.
Продължителните опити на израелското правителство да издигне друг палестински водач за представител на палестинския народ пропадат, а Арафат се радва на подкрепата на групите, които, имайки предвид неговата собствена биография, обикновено биха се замислили преди да се споразумяват с него или да го подкрепят. Марван Баргути излиза като водач по време на интифадата Ал-Акса, но Израел го е арестувал и му е дал 4 доживотни присъди.
На Арафат най-накрая е позволено да напусне своето убежище на 3 май 2002 след интензивни преговори, довели до споразумение: шест бойци, укрити в убежището на Арафат и искани от и считани за терористи от Израел, няма да бъдат предадени на Израел, но няма и да бъдат покровителствани от Палестинската автономия. Вместо това британско-американски служители по сигурността ще осигурят оставането на тези хора в затвора в Йерихон. С това, както и с обещанието, че ще се обърне към палестинците на арабски да спрат своите атаки срещу израелците, Арафат е пуснат. Той го прави на 8 май 2002, но публичният му призив е игнориран.
На 18 юли 2004 в интервю за „Льо Фигаро“ президентът на САЩ Джордж Буш отхвърля Арафат като партньор за преговори. „Истинският проблем е, че няма ръководство, което да е способно да каже „помогнете ни да създадем държава и ще се борим с терора и ще отговорим на потребностите на палестинците.“
Арафат има смесено отношение в най-добрия случай с водачите на другите арабски държави. В различни периоди той е обект на критика от страна на арабските водачи и преса. През последните няколко години продължителното разочарование от Арафат и приближените му е отразено в арабската преса като цяло. Въпреки това той със сигурност остава най-популярния арабски водач сред масите. Най-честата критика срещу Арафат е че той търси вреди за палестинския народ. Подкрепата за Арафат от арабските водачи обикновено се усилвала, когато той е поставян под напрежение от Израел. Например през 2003, когато Израел обявява, че е взела решението да го премахне от контролирания от Израел Западен бряг.
[редактиране] Болест и смърт
Първите сведения за лечението на Арафат от лекарите му, който според говорителя му страда от грип, идват на 25 октомври 2004 след като той повръща на среща. Състоянието му продължава да се влошава през следващите дни и той губи съзнание за 10 минути на 27 октомври. Следват срещи с други лекари, включително колективи от Тунис, Йордания и Египет, както и споразумение с Израел да не блокират завръщането му. На 29 октомври Арафат се качва на френски правителствен самолет и отива във военната болница „Перси“ близо до Париж. Според един от докторите, Арафат има ниско съдържание на тромбоцити. На 3 ноември той изпада в постепенно задълбочаваща се кома. През следващите дни за здравето на Арафат се говорят и пишат много спекулации. Различни източници твърдят, че е в коматозно състояние, във „вегетативно състояние“ или че е мъртъв. Палестинските власти и йорданския лекар на Арафат отричат сведенията, че Арафат има мозъчна смърт и че животът му се поддържа от системи.
Следват пререкания между служителите от Палестинската автономия (ПА) и Суха Арафат, съпругата на Арафат. На 8 ноември служители от ПА пътуват до Франция, за да се видят с Ясер Арафат. Според Суха, „те искат да погребат Абу Амар жив“. Говори се, че палестинските служители съжаляват, че новините за Ясер Арафат се „филтрират“ от съпругата му. Френските закони забраняват на лекарите да обсъждат състоянието на пациентите си с изключение на близките роднини, в случай, че състоянието е тежко (Закон за здравето, L1110-4). Съобразно него, всички комуникации, свързани със здравето на Ясер Арафат, трябва да бъдат упълномощени от съпругата му.
На 9 ноември 2004 в 10 часа сутринта Естрипо, главният лекар в „Перси“, заявява, че състоянието на Арафат се е влошило, и че той е изпаднал в още по-дълбока кома. На 10 ноември „висш религиозен сановник“ посещава Арафат и заявява, че със сигурност животът на Арафат ще продължава да се поддържа, тъй като противното е забранено от исляма.
Арафат умира на 75 години на 11 ноември 2004 г. в 2:30 UTC. Точната причина за смъртта му не е известна и по нея се спори. Шейх Тайсир Тамими, който стои до леглото на Арафат, описва събитията така: „Беше много болезнено. Навсякъде по лицето му имаше кръв. Кръвта идваше от всяко възможно място. Първата ми реакция беше, че не успях да разбера какво се случва. Затворих очите си и започнах да чета корана...“ Когато смъртта му е обявена, палестинският народ започва да го оплаква, като от джамиите с високоговорители се четат молитви от корана, а по улиците се горят гуми в знак на траур.
[редактиране] Финансови сделки
През август 2002 началникът на израелските военни разузнавателни служби излиза с твърдение, че личното състояние на Арафат възлиза на 1,3 млрд американски долари, въпреки че не подкрепя с доказателства това твърдение. Американското бизнес-списание „Форбс“ нарежда Арафат на шесто място в списъка за 2003, озаглавен „Крале, кралици и деспоти“. Според него, личното състояние на Арафат е поне 300 милиона долара, но не посочва своите източници.
През 2003 Международният валутен фонд (МВФ) провежда одит на Палестинската автономия и заявява, че Арафат отклонява 900 милиона долара от националния фонд в специална банкова сметка, контролирана от Арафат и главния икономически финансов съветник на ПА. МВФ не твърди, че има някакви нередности и заявява, че по-голямата част от фондовете са използвани за инвестиции в палестински авоари — в страната и извън нея.
През 2003 екип на американски счетоводители, назначен от министерството на финансите на Арафат, започва да проучва финансовото състояние на Арафат. Според този колектив част от състоянието на палестинския лидер се държи в таен банков портфейл и е на стойност 1 млрд долара — с инвестиции в компании като завод за бутилиране на Кока-кола в Рамала, в тунизийска компания за мобилни телефони и капиталовложения в САЩ и Каймановите острови.
Ръководителят на проучването заявява, че „въпреки че парите в банковия портфейл идват от национални фондове като палестинските данъци, на практика нито един от тях не е използван за палестинския народ; всичко се контролира от Арафат. И нито една от тези сделки не е извършена публично.“ Въпреки че Арафат винаги е живял скромно, Денис Рос, бившият посредник на президентите Джордж Хърбърт Уокър Буш и Бил Клинтън в Близкия изток, заявява, че „пътуващите пари“ на Арафат финансират обширна покровителствена система. Според Салам Фаяд, бивш служител в Световната банка, назначен от Арафат за финансов министър през 2002, търговските монополи на Арафат могат най-точно да се опишат като мамене на народа на Арафат и „най-вече в Газа, която е по-бедна, което е напълно неприемливо и неморално“. Според Ханан Ашрави, бивш член на кабинета на Арафат, „да накараш г-н Арафат да предаде авоарите си е като да извадиш зъб. Г-н Арафат отстъпи поради натиска от дарители като Европейския съюз и финансовия министър Салам Фаяд, бившия представител на МВФ по тези земи. Те искаха от г-н Арафат той да предаде инвестициите като условие за по-нататъшна помощ.“
Разследване на Европейски съюз (ЕС) заради твърденията, че с парите на ЕС се злоупотребява от ПА, показва, че няма доказателство за отклоняването на парите за финансиране на терористични дейности. Европейският съюз „остава убеден, че задълбочаването на реформите в ПА и подобряването на финансовото управление и способността за одити е най-добрата стратегия за предотвратяване на злоупотреби с парите и корупцията. Реформата във финансовото управление на ПА се цели от няколко ключови условия, приложени към финансовата помощ на ЕС.“
Неназовани източници от финансовото министерство на ПА отправят твърдения, че съпругата на Арафат, Суха, всеки месец получава $100�000 от бюджета на ПА. В интервю с вестника Ал Хаят, чиято централа е в Лондон, г-жа Арафат обвинява израелския премиер Ариел Шарон в разпространяване на слухове за пране на пари, които целят да отвлекат медийното внимание от предполагаемите корупционни действия, извършвани от самия него.
През октомври 2003 френски правителствени ищци правят проучване за прането на пари от Суха Арафат след като Тракфин алармира ищците, че са направени преводи, всеки на стойност близо 1,27 млн долара, от Швейцария в сметката на г-жа Арафат в Париж.
[редактиране] След смъртта
Израел отказва да изпълни желанието на Арафат той да бъде погребан във или близо до джамията Ал Акса в Източен Йерусалим, като се позовава на проблемите със сигурността. Според израелското правителство, изпълняването на желанието на Арафат би затвърдило палестинските претенции спрямо традиционно арабската зона в града като бъдеща столица. След държавното погребение в Кайро, на което присъстват много арабски лидери, Арафат е „временно“ оставен да почива на 12 ноември до бившата му квартира в Рамала в Западния бряг, където на този ден се събира огромна тълпа.
На 16 ноември 2004 вестник „Канар Еншене“ публикува информация, че неназовани медицински източници са имали достъп до Арафат и досието му в болницата „Перси“. Според вестника още от пристигането на Арафат в болницата лекарите в „Перси“ подозирали тежки увреждания на черния дроб, които причинили промяна в състава на кръвта и заради това Арафат е подложен на хематологически грижи. Било изключено Арафат да страда от левкемия. Според същия източник причината, поради която тази диагноза за цироза не е оповестена публично, е че в очите на хората цирозата се свързва с прекомерна употреба на алкохол — въпреки, че цирозата на Арафат не била предизвикана от това и Арафат не е консумирал алкохол, диагнозата би предизвикала появата на различни слухове. Източникът казва още, че жизненото състояние на Арафат през последните три години не подобрявало положението: Арафат не получил адекватна медицинска помощ. Заради това, посочва източникът, вероятните причини за заболяването са много; комата, в която изпада Арафат, е следствие от влошилата се цироза. Освен това накрая той имал мозъчен кръвоизлив. Според френският вестник „Льо Монд“ лекарите са казали, че той страда от „необикновена кръвна болест и проблем с черния дроб“
Парижкият депутат Клод Гоагюен настоява за парламентарна комисия за разследване смъртта на Арафат, за да разсеят слуховете. На 17 ноември френското правителство заявява, че няма доказателство, според което Арафат да е бил отровен, а в противен случай би започнало криминално разследване.
След смъртта на Арафат френския министър на отбраната заявява, че медицинското досие на Арафат ще бъде дадено само на неговите най-близки роднини. Племенникът на Арафат, Насър ал-Кидва, получава копие на досието на Арафат от френския министър на отбраната на 22 ноември. Досието съдържа 558 страници.
Смъртният акт на Арафат поражда спорове, защото според него Йерусалим е родното му място. Това е мястото, посочено от официални чуждестранни документи, които са показани на френското министерство на външните работи, когато съпругата на Арафат взема френско гражданство. Израел отправя молба към френските си колеги да предоставят доказателство, че Арафат е роден в Йерусалим, а център „Симон Визентал“ призовава Франция „да разследва обстоятелствата, свързани с погрешната и непълна регистрация на смъртния акт на Арафат; да поправи погрешните подробности, свързани с месторождението му, като добави истината за произхода му и причината за смъртта му.“ Досега нито една от спорещите страни не е завела съдебно дело, за да поиска поправка на акта.
След смъртта на Арафат председателят на палестинския парламент Раухи Фатух временно изпълнява функциите на президент на Палестинската автономия. Генералният секретар на ООП, Махмуд Абас, е избран за председател на ООП, а външният министър Фарук Кадуми застава начело на Фатах. Ахмед Курей остава министър-председател и поема допълнителни отговорности, свързани със сигурността. През януари 2005 Махмуд Абас печели президентските избори с известна преднина, утвърждавайки се като наследник на Арафат в качеството си на водач на палестинския народ.

Summary: Ясер Арафат (на арабски: محمد عبد الرحمن عبد الرؤوف عرفات القدوة الحسيني, /Muhammad ’Abd ar-Rahman ’Abd ar-Ra‘ūf ‘Arāfat al-Qidwa al-Ḥussaynī/), роден като Мухаммад ’Абд ар-Рахман ’Абд ар-Ра‘ӯф ‘Ара̄фат ал-Кхидуа ал-Хус̣с̣айнӣ и известен още с партизанския си псевдоним Абу Амар, е президент на Палестинската автономия (неин водач става през 1993 г., а през 1996 г. е избран за петгодишен мандат); водач на Фатах и ръководител на Организацията за освобождение на Палестина (ООП) от 1969 г., и един от тримата нобелови лауреати за мир за 1994 година. Партизански водач, Арафат е смятан от палестинците и техните поддръжници за борец за свобода, а от САЩ, Израел и техните поддръжници — за терорист.