[editar] Evolução
O tilacino moderno apareceu pela primeira vez cerca de 4 milhões de anos atrás. As espécies da família Thylacinidae remontam ao início do Mioceno; desde o começo dos anos 90, pelo menos sete espécies de fósseis foram descobertas em Riversleigh, parte do Lawn Hill National Park ao noroeste de Queensland. O Nimbacinus dicksoni é o mais antigo das sete espécies de fósseis descobertas, datada de 23 milhões de anos atrás. Este tilacino era muito menor do que o seu parente mais recente. A maior espécie, o Thylacinus potens, que atingia o tamanho de um lobo, foi a única espécie a sobreviver durante a parte final do Mioceno. Na parte final do Pleistoceno e inicial do Holoceno, o tilacino moderno espalhou-se (embora nunca numeroso) por toda a Austrália e Nova Guiné.
O tilacino apresentava muitas semelhanças com os membros da família Canidae (cão) do Hemisfério Norte: dentes afiados, mandíbulas poderosas, digitígrados e a mesma forma geral do corpo. Este é um exemplo de evolução convergente. Uma vez que o tilacino ocupou o mesmo nicho ecológico na Austrália como a família do cão fez noutras regiões, desenvolveram muitas características idênticas. Apesar disso, esta espécie não está relacionada com qualquer dos predadores do hemisfério norte.
[editar] Descoberta e taxonomia
Os aborígenes da Austrália tiveram os primeiros contatos com o tilacino. Diversos exemplos de tilacinos em gravuras e arte rupestre datados de pelo menos 1.000 a.C. têm sido encontrados . Imagens em petróglifo do tilacino podem ser encontradas no Dampier Rock Art Precinct na Península de Burrup na Austrália Ocidental. Quando os primeiros exploradores chegaram, o animal já era raro na Tasmânia. Os europeus podem ter tido contato com ele desde 1642, quando Abel Tasman chegou pela primeira vez à Tasmânia. Seu grupo reportou ter visto as pegadas de "feras selvagens que tinham garras similares às de um Tigre" . Marc-Joseph Marion du Fresne, chegando com o Mascarin em 1772, afirmou ter visto um "tigre gato" . Uma identificação positiva de que os animais encontrados eram tilacinos não pode ser realizada a partir deste relato uma vez que o Gato-tigre (Dasyurus maculatus) é descrito de forma semelhante. O primeiro encontro definitivo foi por exploradores franceses em 13 de maio de 1792, como observado pelo naturalista Jacques Labillardière, em seu diário da expedição liderada por D'Entrecasteaux. Contudo, só em 1805 que William Paterson, o Vice-governador da Tasmânia, enviou uma descrição detalhada para publicação no Sydney Gazette and New South Wales Advertiser .
A primeira descrição científica detalhada foi feita pelo Delegado Inspetor-Geral da Tasmânia, George Harris, em 1808, cinco anos após a primeira colonização da ilha. . Harris inicialmente colocou o tilacino no gênero Didelphis, que havia sido criado por Linnaeus para o gambá americano, descrevendo-o como Didelphis cynocephala, o "gambá-com-cabeça-de-cão". O reconhecimento de que os marsupiais australianos eram fundamentalmente diferentes dos gêneros conhecidos de mamíferos levou ao estabelecimento do sistema moderno de classificação e, em 1796, Geoffroy Saint-Hilaire criou o gênero Dasyurus onde ele colocou o tilacino em 1810. Para resolver a mistura de nomenclatura em grego e latim, o nome da espécie foi alterado para cynocephalus. Em 1824, ele foi separado para seu próprio gênero, Thylacinus, por Temminck . O nome comum deriva diretamente do nome do gênero, originariamente do grego θύλακος (thylakos), significando "bolsa" ou "saco". [a]
Diversos estudos apoiam o tilacino como sendo um membro basal da Dasyuromorphia e que o diabo-da-tasmânia é seu parente mais próximo. Entretanto, uma pesquisa publicada na Genome Research em janeiro de 2009 sugere que o Numbat pode ser mais basal que o diabo e um parente mais próximo do tilacino.
[editar] Descrição
Descrições do tilacino variam, uma vez que evidências são restritas a espécimes preservados de filhotes; registros de fósseis; restos de peles e esqueleto; fotografias em preto-e-branco e filmes do animal em cativeiro; e relatos de campo.
O tilacino lembrava um cachorro grande com pelo curto e um rabo firme que suavemente se estendia do corpo de certa forma similar àquele de um canguru. Muitos colonos europeus fizeram comparações diretas com a Hiena, devido a sua postura incomum e comportamento geral. Sua cobertura amarelo-marrom apresentava 13 a 21 listras escuras distintas pelas suas costas, traseira e a base de seu rabo, o que conferiu ao animal o apelido de "Tigre". As listras eram mais marcadas em espécimes mais jovens, desaparecendo à medida que o animal se tornava mais velho. Uma das listras se estendia até o exterior da coxa traseira. Seu pelo era denso e macio, com comprimento até 15 mm; em juvenis a ponta do rabo possuía uma crista. Suas orelhas arredondadas e eretas tinham comprimento de cerca de 8 cm e eram cobertas com pelo curto. A coloração variou de castanho-amarelado claro à marrom escuro; a barriga era de cor creme.
O tilacino adulto tinha comprimento de 100 a 130�cm, mais uma cauda de cerca de 50 a 65. O maior espécime medido tinha 290�cm do nariz à cauda. Adultos possuíam uma altura de 60�cm no ombro e pesavam de 20 a 30 kg. Havia um leve dimorfismo sexual com os machos em média sendo maiores que as fêmeas.
Um tilacino fêmea possuía um marsúpio com quatro tetas, mas ao contrário de muitos outros marsupiais, a bolsa se abria na parte traseira de seu corpo. Os machos tinham uma bolsa escrotal, única entre os marsupiais australianos, na qual eles podiam esconder seu saco escrotal.
O tilacino era capaz de abrir suas mandíbulas a uma extensão incomum: até 120 graus. Esta capacidade pode ser observada em parte pela curta sequência em filme preto-e-branco de um tilacino em cativeiro, realizada por David Fleay em 1933. As mandíbulas eram musculares e poderosas e tinham 46 dentes.
As pegadas do tilacino podiam ser distinguidas de outros animais nativos ou introduzidos; diferente das raposas, gatos, cães, wombats ou diabos-da-tasmânia, os tilacinos tinham uma pata traseira muito larga e quatro dedos frontais óbvios, arranjados em uma linha quase reta. As patas traseiras eram similares às patas frontais, mas tinham quatro dedos ao invés de cinco. Suas garras eram não-retraíveis.
Os primeiros estudos científicos sugeriram que ele possuía um sentido de olfato aguçado que o permitia localizar a presa, mas análises de sua estrutura cerebral revelaram que seus bulbos olfatórios não eram bem desenvolvidos. Em vez disso, é provável que dependia da visão e som quando caçava. Alguns observadores o descreveram como tendo um cheiro forte e distintivo, outros um odor animal fraco e limpo, e alguns nenhum odor. É possível que o tilacino, tal como seu parente, o diabo-da-tasmânia, soltasse um odor quando agitado.
O tilacino foi observado como tendo uma locomoção firme e um tanto esquisita, impossibilitando-o correr em alta velocidade. Podia também realizar um salto bípede, de uma forma similar à do canguru — demonstrado em várias ocasiões por espécimes em cativeiro. Guiler especula que isto era utilizado como uma forma de moção acelerada quando o animal ficava alarmado. O animal também era capaz de balancear suas pernas traseiras e permanecer ereto por breves períodos.
Apesar de não haver gravações de vocalizações do tilacino, observadores do animal na natureza e em cativeiro notaram que ele rosnava e assobiava quando agitado, frequentemente acompanhado por um bocejo-ameaça. Durante a caça, emitia uma série de latidos guturais rapidamente repetidos similares a tosse (descritos como "yip-yap", "cay-yip" ou "hop-hop-hop"), provavelmente para comunicação entre os membros da matilha. Também tinha um longo uivo lamentador, provavelmente para identificação à distância, e um baixo ruído de fungada usado para comunicação entre membros da família.
[editar] Ecologia e comportamento
Pouco é conhecido sobre o comportamento ou habitat do tilacino. Algumas observações foram feitas do animal em cativeiro, mas somente evidências anedóticas limitadas existem do comportamento do animal na natureza. A maior parte das observações foram feitas durante o dia, enquanto que o tilacino era naturalmente noturno. Essas observações feitas no século XX podem ter sido atípicas uma vez quer eram de uma espécie já sob as pressões que logo a levariam à extinção. Algumas características comportamentais foram extrapoladas a partir do comportamento de seu parente mais próximo, o diabo-da-tasmânia.
O tilacino provavelmente preferia as florestas secas de eucaliptos, pantanal, e pasto na Austrália continental. Pinturas rupestres indígenas australianas indicam que o tilacino viveu pela Austrália continental e Nova Guiné. Prova da existência do animal na Austrália continental veio de uma carcaça dissecada que foi descoberta em uma caverna na Planície de Nullarbor na Austrália Ocidental em 1990; a datação por radiocarbono revelou ser um animal de cerca de 3.300 anos atrás.
Na Tasmânia, preferia as florestas centrais e charneca costeira, que eventualmente se tornaram o foco primário dos colonizadores britânicos buscando campos de pasto para seu gado. O padrão listrado pode ter provido camuflagem em florestas, mas também pode ter servido para propósitos de identificação. O animal possuía uma típica extensão do lar entre 40 e 80 km². Aparentemente mantinha sua extensão do lar sem ser territorial; grupos grandes demais para ser uma unidade familiar eram às vezes observados juntos.
O tilacino era um caçador noturno e crepuscular, passando as horas de luz em pequenas cavernas ou troncos de árvores ocos em um ninho de galhos, casca de árvore ou folhagem de samambaias. Tinha tendência de fugir para as colinas e florestas para se abrigar durante o dia e caçava na charneca aberta à noite. Os primeiros observadores notaram que o animal era tipicamente tímido e reservado, com consciência da presença de humanos e geralmente evitando contato, apesar de ocasionalmente mostrar traços curiosos.
Há evidência de pelo menos uma reprodução anual (documentos de seleção mostram filhotes descobertos no marsúpio em todas as épocas do ano), apesar das temporadas de ápice de reprodução serem no inverno e na primavera. Eles gerariam até quatro filhotes por ninhada (tipicamente dois ou três), carregando o recém-nascido em um marsúpio por até três meses e os protegendo até estarem pelo menos na metade do tamanho de um adulto. Os recém-nascidos no marsúpio eram carecas e cegos, mas eles tinham os olhos abertos e estavam completamente cobertos de pelos quando saíam do marsúpio. Após saírem do marsúpio, e até estarem desenvolvidos o suficiente para ajudar, os filhotes permaneciam na toca enquanto a fêmea caçava. Tilacinos se reproduziram em cativeiro com sucesso somente uma vez, no Zoológico de Melbourne em 1899. Estima-se que sua expectativa de vida no meio selvagem teria sido de 5 a 7 anos, apesar de espécimes em cativeiro terem sobrevivido até 9 anos.
[editar] Dieta
O tilacino era exclusivamente carnívoro. Seu estômago era musculoso com a capacidade de distender-se para permitir que o animal comesse grandes quantidades de alimento de uma só vez, provavelmente uma adaptação para compensar os longos períodos em que a caça era mal sucedida e o alimento escasso. Análises da estrutura do esqueleto e observações dele em cativeiro sugerem que ele separava um animal-alvo e o perseguia até ficar exausto. Alguns estudos concluem que o animal pode ter caçado em pequenos grupos familiares, com o grupo principal levando a presa na direção geral de um indivíduo esperando em uma emboscada. Caçadores o relataram como um predador de emboscada.
Entre as presas incluíam-se cangurus, wallabees, wombats, aves e pequenos animais como os Potorous e os possuns. Uma presa favorita pode ter sido o outrora comum emu-da-tasmânia. O emu era uma ave grande não-voadora que dividia o habitat com o tilacino e foi caçada até sua extinção em 1850, possivelmente coincidindo com o declínio no número de tilacinos. Tanto dingos quanto raposas eram conhecidos por caçar o emu no continente. Durante o século XX, o tilacino foi frequentemente caracterizado primariamente como um sugador de sangue, mas poucas referências a este traço são feitas agora; sua popularidade parece ter originado de um único relato indireto. Colonos europeus acreditavam que tilacinos haviam atacado ovelhas e aves de fazendeiros. No cativeiro, os tilacinos eram alimentados com uma variedade de comidas, incluindo wallabees e coelhos mortos assim como carne de vaca, ovelha, cavalo e ocasionalmente aves.
[editar] Extinção
[editar] Extinção da Austrália continental
O tilacino provavelmente foi extinguido da Austrália continental há cerca de 2.000 anos, e possivelmente antes disso na Nova Guiné. A extinção é atribuída à competição com os humanos indígenas e os invasores dingos. Dúvidas existem quanto ao impacto do dingo, entretanto, uma vez que as duas espécies não teriam estado em competição direta uma com a outra. O dingo é um predador primariamente diurno, enquanto é especulado que o tilacino caçava na maioria das vezes à noite. Em adição, o tilacino possuía uma estrutura mais poderosa, o que o teria dado uma vantagem em encontros cara a cara. Entretanto, recentes examinações morfológicas de esqueletos do dingo e do tilacino mostram que apesar do dingo possuir uma mordida mais fraca, seu esqueleto podia resistir pressões maiores, o permitindo abater presas maiores do que o tilacino podia. O tilacino era também muito menos versátil na dieta que o onívoro dingo. Seus ambientes claramente se sobrepunham: restos sub-fósseis do tilacino foram descobertos em proximidade àqueles de dingos. A adoção do dingo como um companheiro de caça pelos povos indígenas teria colocado o tilacino sob crescente pressão.
Pinturas rochosas do Parque Nacional Kakadu claramente mostram que tilacinos foram caçados pelos antigos humanos.
[editar] Extinção na Tasmânia
Apesar de há muito tempo extinto na Austrália continental na época que os colonizadores europeus chegaram, o tilacino sobreviveu até a década de 1930 na Tasmânia. Na época do primeiro assentamento, as distribuições mais pesadas estavam nas regiões centrais nordeste, noroeste e norte. Nos primeiros dias do assentamento europeu, eles eram raramente vistos, mas lentamente começaram a receber crédito por diversos ataques à ovelhas. Isto levou ao estabelecimento de esquemas de recompensas em uma tentativa de controlar sua população. A Van Diemen's Land Company introduziu recompensas por tilacino desde 1830, e entre 1888 e 1909 o governo da Tasmânia pagou 1 Libra esterlina por cabeça do animal (10 shillings para filhotes). No total, eles pagaram 2.184 recompensas, mas acredita-se que o número de tilacinos mortos tenha sido muito maior do que os reivindicados. Sua extinção é popularmente atribuída a estes esforços rígidos por fazendeiros e caçadores de recompensas. Porém, é possível que múltiplos fatores levaram ao seu declínio e eventual extinção, incluindo competição com cachorros selvagens (introduzidos pelos colonos), erosão do habitat, a extinção coexistente das espécies de suas presas, e uma doença parecida com a cinomose, que também afetou muitos espécimes em cativeiro na época.
Seja qual for a razão, o animal havia se tornado extremamente raro na natureza ao final da década de 1920. Vários esforços foram realizados para salvar a espécie da extinção. Documentos do comitê de supervisão da Península Wilsons datados de 1908 incluem recomendações para os tilacinos serem reintroduzidos a diversos locais apropriados no continente victoriano. Em 1928, o Comitê Consultivo para a Fauna Nativa da Tasmânia havia recomendado uma reserva para proteger quaisquer tilacinos remanescentes, com locais potenciais de habitat adequado incluindo a área Arthur-Pieman do oeste da Tasmânia.
O último tilacino conhecido a ser morto foi baleado em 1930, pelo fazendeiro Wilf Batty em Mawbanna, no nordeste do estado. O animal (acreditado ser um macho) havia sido visto nas proximidades das casas de galinhas de Batty por várias semanas.
[editar] "Benjamin" e buscas
O último tilacino em cativeiro, mais tarde chamado de "Benjamin" (apesar de seu sexo nunca ter sido confirmado) foi capturado em 1933 e enviado ao Zoológico de Hobart onde viveu por três anos. Frank Darby, que afirma ter sido um guarda no Zoológico de Hobart, sugeriu "Benjamin" como tendo sido o apelido do animal em um artigo de jornal em maio de 1968. Entretanto, não há nenhuma documentação existente que sugere que o animal possuía um apelido, e Alison Reid (curadora de facto do zoológico) e Michael Sharland (agente publicitário do zoológico) negaram que Frank Darby tenha algum dia trabalhado em Hobart ou que o nome Benjamin tenha sido utilizado para o animal. Darby também parece ser a fonte para a afirmação de que o último tilacino foi um macho; evidências fotográficas sugerem que era uma fêmea. Este tilacino morreu em 7 de setembro de 1936. Acredita-se que tenha morrido como resultado de negligência - trancado para fora de seu local de descanso protegido, foi exposto a uma rara ocorrência de clima extremo tasmaniano: calor extremo durante o dia e temperaturas congelantes durante a noite. Este tilacino aparece na última filmagem conhecida de um espécime vivo: 62 segundos de filme preto-e-branco mostrando-o andando para trás e para a frente em sua área cercada em um clipe filmado em 1933 pelo naturalista David Fleay. O Dia Nacional das Espécies Ameaçadas tem sido comemorado anualmente desde 1996 em 7 de setembro na Austrália, para celebrar a morte do último tilacino oficialmente documentado.
Apesar de ter havido um movimento para a conservação exigindo desde 1901 a proteção do tilacino, motivados em parte pela dificuldade crescente em obter espécimes para coleções no exterior, dificuldades políticas impediram qualquer forma de proteção ser enforçada até 1936. A proteção oficial da espécie pelo governo tasmaniano foi introduzida em 10 de julho de 1936, 59 dias antes do último espécime conhecido morrer em cativeiro.
Os resultados de buscas subsequentes indicaram uma forte possibilidade de sobrevivência da espécie na Tasmânia até à década de 1960. Buscas feitas pelo Dr. Eric Guiler e David Fleay no noroeste da Tasmânia encontraram pegadas e excrementos que podem ter pertencido ao animal, ouviram vocalizações que eram compatíveis com àquelas do tilacino, e coletaram evidência anedótica de pessoas que supostamente viram o animal. Apesar das buscas, nenhuma evidência conclusiva foi encontrada para indicar a existência continuada na natureza.
O tilacino possuía o estatuto de espécie ameaçada até 1986. Padrões internacionais afirmam que qualquer animal que não apresente nenhum espécime registrado por 50 anos deve ser declarado extinto. Uma vez que nenhuma prova definitiva da existência do tilacino foi encontrada desde a morte de "Benjamin" em 1936, se encontrou de acordo com o critério oficial e foi declarado oficialmente extinto pela União Internacional para a Conservação da Natureza. A Convenção sob Comércio Internacional de Espécies Ameaçadas de Fauna e Flora Selvagem (CITES) é mais cautelosa, listando-o como "possivelmente extinto".
[editar] Aparições não confirmadas
Apesar do tilacino ser considerado extinto, muitos acreditam que o animal ainda existe. Aparições são regularmente alegadas na Tasmânia, outras partes da Austrália e até na área da Nova Guiné Ocidental, da Indonésia, próxima da fronteira com Papua-Nova Guiné. A Associação de Pesquisa de Fauna Australiana Rara registrou 3800 aparições em arquivo na Austrália continental desde a data de extinção em 1936, enquanto o Centro de Pesquisa Animal Misterioso da Austrália registrou 138 até 1998, e o Departamento de Conservação e Gerenciamento de Terras registrou 65 na Austrália Ocidental no mesmo período. Os pesquisadores independentes de tilacino, Buck e Joan Emburg, da Tasmânia, registraram 360 aparições tasmanianas pós-extinção no século XX e 269 continentais, números compilados de diversas fontes. No continente, as aparições são mais frequentemente registradas no sul de Victoria.
Algumas aparições geraram uma grande quantidade de publicidade. Em 1982, um pesquisador do Serviço de Parques e Vida Selvagem da Tasmânia, Hans Naarding, observou o que acreditava ser um tilacino por três minutos durante a noite em um local perto de Arthur River no noroeste da Tasmânia. A aparição levou a uma extensa pesquisa de um ano financiada pelo governo. Em janeiro de 1995, um oficial de Parque e Vida Selvagem reportou ter observado um tilacino na região de Pyengana no nordeste da Tasmânia nas primeiras horas da manhã. Buscas posteriores não revelaram nenhum sinal do animal. Em 1997, foi reportado que moradores locais e missionários próximos a Pirâmide Carstensz na Nova Guiné Ocidental haviam visto tilacinos. Os moradores locais aparentemente sabiam deles por muitos anos, mas não haviam feito nenhum registro oficial. Em fevereiro de 2005, Klaus Emmerichs, turista alemão, afirmou ter tirado fotografias digitais de um tilacino que viu perto do Parque Nacional Cradle Mountain-Lake St. Clair, mas a autenticidade das fotografias não foi estabelecida. As fotos não foram publicadas até abril de 2006, quatorze meses após a aparição. As fotografias, que mostravam somente as costas do animal, foram classificadas por aqueles que os estudam como inconclusivas como evidências da existência continuada do tilacino.
[editar] Recompensas
Em 1983, Ted Turner ofereceu uma recompensa de 100 000 dólares americanos por prova da existência continuada do tilacino. Entretanto, uma carta enviada em resposta a uma pergunta por um pesquisador de tilacinos, Murray McAllister, em 2000 indicou que a recompensa foi retirada. Em março de 2005, a revista de notícias australiana The Bulletin, como parte das celebrações de seu aniversário de 125 anos, ofereceu uma recompensa de 1,25 milhões de dólares australianos pela captura segura de um tilacino vivo. Quando a oferta acabou no final de junho do mesmo ano, ninguém havia produzido nenhuma evidência da existência do animal. Uma recompensa de 1,75 milhões de dólares australianos foi oferecida por um operador de passeios tasmaniano, Stewart Malcolm. A caça é ilegal sob os termos da proteção do tilacino, então qualquer recompensa feita por sua captura é inválida, uma vez que uma licença de caça não seria emitida.
[editar] Pesquisas e projetos modernos
Documentos de todos os espécimes, muitos dos quais estão em coleções europeias, estão agora arquivados no International Thylacine Specimen Database. O Museu Australiano em Sydney começou um projeto de clonagem em 1999. O objetivo era usar material genético dos espécimes retirados e preservados no começo do século XX para clonar novos indivíduos e restaurar a espécie da extinção. Diversos microbiologistas rejeitaram o projeto como uma jogada de relações públicas a fim de atrair atenção e seu proponente-chefe, o Professor Mike Archer, recebeu em 2002 uma indicação para o Bent Spoon Award do Australian Skeptics por ser "o autor do mais absurdo pedaço de besteira paranormal ou pseudo-científico".
No final de 2002, os pesquisadores obtiveram algum êxito uma vez que conseguiram extrair DNA replicável dos espécimes. Em 15 de fevereiro de 2005, o museu anunciou que estava suspendendo o projeto após testes mostrarem que o DNA retirado dos espécimes havia sido muito degradado para ser utilizável. Em maio de 2005, o Professor Michael Archer, Reitor de Ciência da Universidade de Nova Gales do Sul, antigo diretor do Museu Australiano e biólogo evolucionário, anunciou que o projeto estava sendo reiniciado por um grupo de universidades interessadas e um instituto de pesquisa.
O International Thylacine Specimen Database foi completado em abril de 2005 e é a culminação de um projeto de pesquisa de quatro anos para catalogar e fotografar digitalmente, se possível, todo material conhecido remanescente de espécimes de tilacinos mantido em coleções de museus, universidades e privadas. Os documentos originais são mantidos pela Sociedade Zoológica de Londres.
Em 2008, os pesquisadores Andrew J. Pask e Marilyn B. Renfree da Universidade de Melbourne e Richard R. Behringer da Universidade do Texas supostamente conseguiram restaurar a funcionalidade de um gene acentuassomo Col2A1 obtido de tecidos de um tilacino conservados em etanol por 100 anos em coleções de museus. O material genético foi observado funcionando em ratos transgênicos. A pesquisa aumentou as esperanças de eventualmente restaurar a população de tilacinos.
[editar] Referências culturais
O tilacino tem sido utilizado extensivamente como um símbolo da Tasmânia. O animal aparece no brasão oficial da Tasmânia, no logotipo usado pelo governo da ilha - originalmente criado para a Tourism Tasmania - e na medalha da Royal Society of Tasmania, além do brasão e do símbolo do Conselho da Cidade de Launceston. O tilacino está no logotipo oficial da Associação Tasmaniana de Criquete e é o mascote do time Tasmanian Tigers. Desde 1998, tem sido proeminentemente veiculado em placas de automóveis australianas. Também apareceram em selos postais da Austrália, Guiné Equatorial e Micronésia; e em uma moeda comemorativa do centenário da Austrália.
A difícil situação do tilacino foi apresentada em uma campanha para The Wilderness Society intitulada We used to hunt Thylacines (em português: Nós costumávamos caçar tilacinos). É mostrado comercialmente nos produtos de cerveja da Cascade Brewery e em seus anúncios na televisão, assim como em várias empresas menores. Em jogos eletrônicos, Ty the Tasmanian Tiger é a estrela de sua própria trilogia, e o tilacino é um dos animais de Zoo Tycoon 2: Extinct Animals, um pacote de expansão do jogo para computador, Zoo Tycoon 2.
Na televisão, no começo da década de 1990, o desenho animado "Taz-Mania" apresentava o personagem Wendell T. Wolf, que supostamente era o último sobrevivente da espécie. O tilacino também foi destacado em um episódio de Kratts' Creatures, "In Search of the Tasmanian Tiger", no qual os apresentadores saem em busca do que acreditavam ser um tigre-da-tasmânia. Filmagens de um tilacino em cativeiro foram exibidas em um segmento "Zany Zoo" no programa de televisão infantil canadense, The Hilarious House of Frightenstein.
O tilacino também é tema de Tiger Tale, um livro para crianças baseado no mito aborígene sobre como o tilacino conseguiu suas listras, e como um personagem chamado Rolf no musical sobre extinção, Rockford's Rock Opera.

Summary:
O tilacino (Thylacinus cynocephalus), comumente conhecido como lobo-da-tasmânia ou tigre-da-tasmânia, foi o maior marsupial carnívoro dos tempos modernos. Nativo da Austrália e Nova Guiné, acredita-se que se tornou extinto no século XX. Foi o último membro de seu gênero, Thylacinus, ainda que diversas espécies relacionadas tenham sido encontradas em registros de fósseis datando desde ao início do Mioceno.
Os tilacinos foram extintos da Austrália continental milhares de anos antes da colonização europeia do continente, mas sobreviveram na ilha da Tasmânia junto com diversas espécies endêmicas, incluindo o diabo-da-tasmânia. A caça intensiva encorajada por recompensas por os considerarem uma ameaça aos rebanhos é geralmente culpada por sua extinção, mas outros fatores que contribuíram podem ter sido doenças, a introdução de cães, dingos e a intrusão humana em seu habitat. O último registo visual conhecido ocorreu em 1932 e o último exemplar morreu no Zoológico de Hobart em 7 de Setembro de 1936. Apesar de ser oficialmente classificado como extinto, relatos de encontros ainda são reportados.
Como os tigres e lobos do hemisfério norte, dos quais herdou dois de seus nomes comuns, o tilacino era o predador-alfa da cadeia alimentar. Como um marsupial, não era relacionado a estes mamíferos placentários, mas devido a convergência evolutiva, ele demonstrava as mesmas formas gerais e adaptações. Seu parente mais próximo é o diabo-da-tasmânia.
O tilacino era um dos dois únicos marsupiais a terem um marsúpio em ambos os sexos (o outro é a cuíca-d'água). O macho tinha uma bolsa que agia como um revestimento protetor, protegendo os órgãos externos do animal enquanto este corria através de mata fechada.


[modifică] Istoric
Ctitorită în anul 1594 de voievodul Mihai Viteazu, în timpul în care era ban al Olteniei, biserica a fost amplasată pe vârful dealului din faţa Podului Mihai Vodă, deal care mai târziu se va numi Dealul Mihai Vodă. Construcţia a fost ridicată pe locul unei bisericuţe din secolul al XV-lea, construită probabil din lemn de către Vlad Dracul (conform unor documente din 1696). . În curtea acestei bisericii, sub un păr, a fost decapitat de către turci fiul lui Vlad Călugărul, Prinţul Vlăduţ, la vârsta de 16 ani, după doar 2 ani de domnie.
Unele documente din 1433 numesc Biserica Sf. Niculae sau Sfântul Nicolae din Pâlcov. Între anii 1558-1559 aflându-se în ruină, bisericuţa este refăcută de jupâneasa Caplea din Stăneşti, urmaşă a boierului Mogoş, mătuşă a boierilor Buzeşti. Jupâneasa dotează aşezământul cu cele necesare rânduielilor bisericeşti şi închină biserica ca metoh mănăstirii Simonopetra de la Muntele Athos. La moartea sa, în jurul anului 1585, va fi îngropată aici, iar mănăstirea primeşte numele de Mănăstirea postelnicesei Caplea sau Mănăstirea Sf. Nicolae al postelnicesei. La porunca lui Petru Cercel, fratele lui Mihai Viteazul, rămăşiţele trupeşti ale jupânesei sunt dezgropate şi mutate la Mănăstirea Bolintin, iar aşezământul este distrus şi călugării alungaţi. La mănăstirea Bolintin datorită unor neînţelegeri ale călugărilor asupra drepturilor de proprietate, cedate de jupâneasa Caplea, aceştia au dezgropat-o şi i-au împrăştiat oasele.
Undeva înainte de anul 1591, Mănăstirea refăcută de jupâneasa Caplea este reconstruită ca schit şi primeşte numele de Biserica Albă-Postăvari. Conform unor legende aici ar fi existat o icoană făcătoare de minuni la care Mihai Viteazu s-a închinat şi a făcut legământul construirii mănăstirii Mihai Vodă, ţinând cont şi de o tradiţie a vremii conform căreia o mănăstire nouă trebuia construită pe ruinele uneia vechi.
[modifică] Legendă
Există şi o legendă, cu mai multe versiuni, care explică motivaţia construirii acestei mănăstiri, de către Mihai Viteazu. Conform acestei legende, într-o iarnă deosebit de geroasă, undeva între anii 1589-1591, Mihai, fiul vitreg al lui Pătraşcu Vodă cel Bun este prins din porunca lui Alexandru-Vodă cel Rău, pe motiv că ar fi uneltit pentru a ajunge la domnie. Mihai este dus spre Piaţa Sf. Anton, locul în care trebuia să fie executat prin decapitare. Drumul spre piaţă trecea pe lângă Biserica Albă Postăvari de sub Dealul Spirei, iar Mihai cu permisiunea gărzilor se opreşte la Sfânta Liturghie a bisericii şi se închină la icoana Sfântului Nicolae, făcând totodată şi legământul de a construi o mânăstire pe dealul din apropiere, dacă va scăpa cu viaţă din această situaţie. Versiunile legendei oferă două variante prin care Mihai a scăpat de osânda pregătită de Alexandru-Vodă cel Rău. Prima vorbeşte despre o garanţie depusă de 12 boieri, iar a doua accentuează calităţile fizice ale lui Mihai, ,,un bărbat falnic şi deosebit de arătos”. La vederea lui Mihai, gâdele înspăimântat ar fi aruncat securea şi ar fi fugit. Conform acestei variante Mihai ar fi fost eliberat la presiunea membrilor comunităţii, strânşi la locul execuţiei. Eliberat, Mihai îşi ţine promisiunea luată în faţa lui Dumnezeu şi construişte mănăstirea.
[modifică] Atestare documentară
Cea mai veche menţionare documentară a Mănăstirii Mihai Vodă se găseşte în grammata patriarhală din 1591 întocmită de egumenul Evghenie de la Mănăstirea Simonopetra de la muntele Athos. Conform acestui document Evghenie i-a cerut lui Mihai Viteazu să clădească o nouă mănăstire, cea veche, Biserica Albă-Postăvari, metoh al Mănăstirii de la Athos se afla în apropierea unei mlaştini aducătoare de boli.
Conform documentului din 1591 ctitoria lui Mihai Viteazu avea statut de stavropighie patriarhală şi era în jurisdicţia canonică a patriarhiei de la Constantinopol. Ulterior bisericii i se vor adăuga turnul clopotniţă, mai multe case domneşti, case pentru stareţi, o sală de mese (trapeză) şi o bucătărie (cuhnie), pivniţe. Banul Mihai va înzestra mănăstirea cu mai multe moşii (13 sate dăruite de Mihai, dar şi un sat dar din partea soţie acestuia, doamna Stanca), cumpărate cu suma de 472.000 aspri. Podul peste râul Domboviţa, care făcea legătura cu mănăstirea a fost construit tot în această perioadă, sub îndrumarea lui Mihai Viteazu.
Conform unei inscripţii de pe fronstispiciul bisericii: „La 1594 s-a zidit această biserică, iar uşa în anul 1711, pe timpul egumenului Iosif din Milos”, se poate deduce că înălţarea edificiul s-a finalizat în anul 1594. Cinci ani mai târziu (august 1599), Mihai, printr-un act păstrat până în zilele noastre, a închinat locaşul sfânt Mănăstirii Simonopetra de pe Muntele Athos.
[modifică] Cronologie
În anul 1595, lunile august-octombrie, armata lui Mihai Viteazu este atacată în interiorul mănăstirii de armatele otomane conduse de Sinan-paşa.
În secolul al XVII-lea mănăstirea primeşte daruri din partea voievozilor Alexandru Iliaşi, Alexandru al II Basarab şi Antonie, acestea au permis celor care o administrau să o păstreze la adevărata sa valoare. În anii următori apar şi vizitatori străini care au remarcat frumuseţea deosebită a mănăstirii. Un astfel de călător a fost în anul 1654 Paul din Alepo. Acesta îl însoţea pe Macarie Zaim, Patriarhul de Antiohia într-o vizită la Mănăstirea Mihai Vodă. Paul descrie mănăstirea ca o construcţie „splendidă, măreaţă, cu cele 3 cupole ale sale.”
În anul 1666 călătorul turc Evliya Celebi, cronicar de război, descrie mănăstirea ca fiind construită din piatră, aşezată pe un deal, având ca anexe 100 de încăperi. Acesta notează în jurnalul său măreţia mănăstirii-cetate şi locul său între celelalte mănăstiri din jur:
La începutul secolului XVIII, în 1711, datorită unui egumen grec, bisericii îi sunt adăugate ornamente sculptate la ferestre şi uşi şi îi sunt adaugate sculpturi la uşa principală.
În 1761 lăcaşul de cult suferă un incendiu, starea de ruinare agravându-se în anii următori.
În 1775, în apropierea mănăstirii este construită Noua Curte Domnească, denumită ulterior Curtea Arsă datorită unui incendiu devastator, fapt care a permis mănăstirii să devină reşedinţă domnească pentru unele figuri istorice ale României. Pentru scurte perioade de timp, în casele domneşti ridicate în jurul mănăstirii de Mihai Viteazu şi-au avut reşedinţa domnească Constantin Mavrocordat (1738), Alexandru Constantin Moruzzi (1793-1796), Alexandru Ipsilanti (1796-1797).
În anul 1794 diplomatul englez sir Robert Ainslie vizitând Bucureştiul ajunge şi la curtea domnească de la Mănăstirea Mihai Vodă, pe care o descrie ca fiind o clădire spaţioasă aşezată pe o ridicătură de teren, aproape de malurile râului Dâmboviţa, având o vedere plăcută asupra regiunilor învecinate.
În 26 octombrie 1802 are loc în România un cutremur de gradul 7,9. Mişcarea tectonică afectează destul de mult edificiul construit de Mihai Viteazu.
În 1825 clădirile complexului mănăstirii au fost reperate pentru a-i servi primului domn pământean, Grigore al IV-lea Ghica, ca reşedinţă domnească, între anii 1822-1828. Între anii 1827-1837 mănăstirea este restaurată, iar în 1838 a fost zugrăvită pe dinăuntru, din iniţiativa arhimandritului Teodosie Contopulo. Acesta adaugă bisericii un pridvor şi repară turla mare. Cutremurul de gradul 7,5 din data de 23 ianuarie 1838 afectează din nou mănăstirea.
Între anii 1828-1829, în timpul războiului ruso-turc casele domneşti sunt transformate în spital, deservind armata rusă. În perioada următoare clădirile complexului funcţionează ca şi spital militar pentru oastea română. Începând cu anul 1855, până în anul 1862 a funcţionat aici şcoala de medicină. În anii 1854, 1876, 1897 au loc o serie de reparaţii ale construcţiilor din interiorul mănăstirii.
Până în anul 1848 slujbele în Mănăstirea Mihai Vodă au fost efectuate în limba greacă. În 1848 enoriaşii au cerut reprezentanţilor guvernului Gheorghe Bibescu să se folosească limba română în oficierea liturghiilor.
După Unirea Principatelor din 1862, arhivele statului au fost unificate şi puse sub conducerea Ministerului Instrucţiunii şi al Cultelor. În 1864 în timpul guvernului Creţulescu arhivele sunt reorganizate şi intră sub conducerea lui Cezar Boliac. Tot acum arhivele primesc o locaţie nou, Mănăstirea Mihai Vodă, devenită proprietatea statului după secularizarea averilor mănăstireşti. În momentul în care mănăstirea trece în proprietatea Arhivelor statului, construcţia se afla într-o stare avansată de degradare.
În anul 1877 mănăstirea găzduieşte sediul uneia din primăriile de sector precum şi poliţia sectorului.
Edificiul este restaurat complet în 1900 datorită insistenţelor directorului Arhivelor Statului din acea vreme, Dimitrie Onciul. Datorită strădaniei acestuia de a readuce la o formă demnă de „cel mai de seamă monument al Bucureştilor” , bustul lui Dimitrie Onciul a fost amplasat alături de bustul cărturarului Bogdan Petriceicu Haşdeu în grădina din faţa bisericii. Ambele busturi au fost turnate în bronz şi realizate de sculptorul Mihai Onofrei.
În perioada următoare, între anii 1900-1916, complexul este transformat pentru a răspunde nevoilor Arhivelor Naţionale şi este construit printre altele Palatul Arhivelor Naţionale, viitorul sediul al Arhivelor statului, conform planurilor arhitecţilor Petre Antonescu, Cristofi Cerchez, Al. Băicoianu şi M. Gabrielescu. Palatul a fost ridicat pe locul vechilor pivniţe ale mănăstirii, aripa de nord fiind renovată între anii 1940-1941.
Începând cu anul 1920, odată cu înfiinţarea Ordinului Mihai Viteazu de către Ferdinand şi transformarea bisericii în sediul cavalerilor Ordinului, mănăstirea devine locul în care militarii vor depune jurământul de credinţă.
Între anii 1928-1935 mănăstirea a fost renovată din nou, de Comisia Monumentelor Istorice a vremii, sub îndrumarea arhitectului Emil I. Costescu. Pictura interioară este refăcută de către Costin Petrescu într-un stil neobizantin. În această perioadă biserica este recunoscută ca un simbol estetic şi istoric al Bucureştilor, Cincinati I. Sfinţescu într-o carte din 1932 vorbea astfel despre aceasta: „Biserica Mihai Vodă de la Arhivele statului îndeplineşte condiţiile unei valorificări istorice şi cată a fi păstrată şi ca valoare estetică, nu numai istorică. Arhivele Statului înconjurătoare asigură aici liniştea şi reculegerea necesară.” În prezent mănăstirea păstrează forma pe care a primit-o după renovarea condusă de Costescu.
În anul 1935 în interiorul mănăstirii Mihai Vodă sunt depozitate, la insistenţele lui Nicolae Titulescu, 1455 de lăzi cu arhive, transportate Moscova, împreună cu Tezaurul României.
Întrea anii 1928-1940 au fost descoperite cele 7 morminte din interiorul bisericii. Un singur mormânt, cel al lui Ioan, fiului lui Grigore Ghica, în prezent se află în curtea mănăstirii, a fost găsit intact. Pietrele tombale ale celorlalte 6 morminte au fost folosite la reconstrucţia pardoselii după cutremurul din 1838.
Între anii 1940-1943 şi 1954-1956 au loc reparaţii şi modernizări, iar în 23 aprilie 1955 prin Hotărârea de guvern nr. 1160 Complexul Mănăstirii este declarat monument istoric.
[modifică] Perioada comunistă
Deşi ansamblul Mănăstirii Mihai Vodă, format din turnul clopotniţei şi biserica mănăstirii, a fost considerat şi în perioada comunistă unul dintre cele mai preţioase monumente ale Bucureştiului , un edificiu reprezentativ pentru arhitectura românească a secolului al XVI-lea , nu a scăpat de politica de excludere a lăcaşelor de cult din perimetrul vizual, adoptată în cei 10 de ani (1980-1990) de lucrări la construcţia Centrului Civic din Bucureşti.
În perioada comunistă între anii 1977-1989 au fost demolate 20 de biserici, iar altele 8 au fost mutate în alte amplasamente. În ultima categorie se înscrie şi Biserica Mihai Vodă, acesteia dar şi altor biserici din Bucureşti, li s-a rezervat o soartă care este valabilă şi în prezent, să fie ascunse de ochii trecătorilor în spatele unor blocuri înalte.
În ianurie 1985 biserica a fost propusă pentru demolare şi la scurt timp propunerea a fost pusă în practică. Anexele mănăstirii precum şi zidul au fost dărâmate şi nu mult a mai trebuit ca întregul complex să fie demolat.
Datorită protestelor şi memoriilor trimise de unii intelectuali ai vremii, printre care Dinu Giurescu, profesorul Grigore, şi Răzvan Teodorescu, către mai multe instituţii (Patriarhie, Consiliului pentru Cultură din Comitetul Central), Biserica Mănăstirii Mihai Vodă şi turnul clopotniţei au putut fi salvate.
Pentru a face loc simbolului comunismului din România, Casa Poporului, dar şi pentru a-i mulţumi pe protestatari, persoanele de decizie ale regimului au ajuns la un compromis şi anume mutarea bisericii de pe dealul pe care a fost ctitorită de Mihai Viteazu. Translatarea în pantă a bisericii, pe o distanţă de 289 m şi coborâtă pe verticală cu 6,2 m, a avut loc în anul 1985. Operaţiune în sine de translatare a edificiului, de pe Dealul Mihai Vodă, fosta stradă a Arhivelor nr.2 şi până în locul în care se află şi astăzi, Strada Sapienţei nr.4, în apropierea malului Dâmboviţei, a fost considerată la vremea respectivă o performanţă deosebită.
Unele din osemintele aflate în curtea mănăstirii au fost împachetate în grabă şi au putut fi salvate şi transportate în noua locaţie, altele nu au mai putut fi recuperate.
[modifică] Descrierea bisericii
Biserica cu o faţadă asemănătoare Mănăstirii Dealu este împărţită în 2 registre. Planul mănăstirii este realizat după tipul bizantin şi are forma unui trilob lung cu absida altarului flancată de două absidiole dreptunghiulare: proscomidia şi diaconicul, ambele supraînălţate prin 2 turnuri mai mici. Iniţial biserica a fost construită în cărămidă goală, fără tencuială şi fără pietre cioplite. În anii '30 renovarea a inclus şi reconstrucţia turnurilor, după modelul celor vechi, conform planurilor detaliate ale restaurării precedente.
La început pronaosul mănăstirii era despărţit de naos prin 3 arcade, arcade des utilizate în construcţia de biserici din România, sprijinite pe doi stâlpi izolaţi.
Valoarea estetică deosebită a mănăstirii este dată de arhitectura exterioară, care „reprezintă chintesenţa formelor căutate în tot lungul ultimilor ani ai secolului al XVI-lea”. Faţadele mănăstirii sunt împărţite de un brâu median în două registre, construite din fâşii alternative de cărămidă aparentă şi zone tencuite, conform unei tradiţii de a construi astfel de edificii din secolul al XVI-lea. Zidurile sunt decorate cu o serie de arcade oarbe, raportate la faţa zidului, încadrate de ciubuce rotunjite de cărămidă, asemănătoare cu cele de la Mănăstirea Dealul, dar mai însufleţite şi mai atrăgătoare decât acestea, datorită diferenţei de material folosit şi a culorilor acestora. Ramele uşilor şi ale ferestrelor sunt realizate din piatră şi sunt împodobite cu sculpturi de la începutul secolului al XVIII-lea de către un egumen grec (1711). Construcţia are şi câteva rânduri de cărămidă special tăiată şi aşezată în dinţi de fierăstrău, reprezintă transpunerea unui model folosit şi la construcţia Bisericii Curtea de Argeş.
În interior bisericii pereţii sunt pictaţi cu ctitorii lăcaşului de cult: Mihai Viteazul, soţia acestuia Stanca, Boerul Stoica şi voevodul Constantin cu soţia lui, Ioana.
În fundul curţii, în axa mare a bisericii a existat o clopotniţă, care era totodată şi turnul de intrare în mănăstire. Clopotniţa, deşi a fost refăcută de mai multe ori de-a lungul timpului, s-a deteriorat, încă din anul 1938 aceasta era deja o ruină.
[modifică] Inventarul bisericii
Conform inventarului întocmit între anii 1865-1867, în timpul secularizării averilor mănăstireşti, Mănăstirea Mihai Vodă prezenta mai multe elemente de patrimoniu deosebit de preţioase. Printre acestea pot fi amintite: o cruce de sidef, o uşă sculptată din lemn, foarte veche - prezenta şi o înscripţie în slavonă, 2 vase de argint - unul prezenta un înscris de la Mihai Viteazu, iar al doilea din 1685, un potir din 1620, un disc de argint aurit.
Pe lângă toate acestea au existat de-a lungul vremii diverse înscrisuri pe pereţii mănăstirii (pisanii) şi diverse tablouri votive. Din înscripţiile dispărute doar două au fost copiate şi s-au păstrat până în zilele noastre.
[modifică] Mănăstirea în prezent
În anul 1994 Biserica Mihai Vodă este redeschisă pentru credincioşi. Tot acum are loc restaurarea picturii neobizantine din biserică a lui Costin Petrescu, de către pictorii Mihai şi Ştefania Stinghe, Irina Petrescu restaurează icoana Maicii Domnului Hodighitria, sunt refăcute stranele şi este pardosită biserica cu marmură.
În 2004 sunt coborâte din clopotniţă, locul în care au fost depozitate osemintele în 1985, în timpul translatării bisericii. Osemintele sunt îngropate în grădina din curtea bisericii şi este aşezată la capătul acestora o cruce de piatră sculptată.
În prezent în interiorul bisericii există o raclă în care sunt păstrate moştele următorilor Sfinţi: Sf. Ioan Iacob Hozevitul, Sf. Xenia Petrovna, Sf. Teofil, Sf. Mc. Sevastiana, Sf. Mc. Ciprian, Sf. Mc. Iustina, Sf. Mc. Clement, Sf. Mc. Trifon, Cuv. Auxenţie, Sf. Dionisie Zakynthos, Sf. Mc. Anastasie, Sf. Mc. Panaghiotis, Sf. Spiridon, Sf. Nifon II, Sf. Ignatie Zagorski, Sf. Prooroc Ioan Botezătorul, Cuv. Sava cel Sfinţit, Sf. Mc. Eustatie, Sf. Mc. Theodor Stratilat, Cuv. Paisie, Cuv. Stelian Paflagonul, Sf. Mc. Mercurie, Sf. Mc. Arhidiacon Ştefan, Sf. Apostol Andrei, Sf. Mc. Dimitrie, Sf. Mc. Haralambie.
[modifică] Preoţi ai bisericii
De-a lungul timpului mai multe feţe bisericeşti au slujit în biserica din cadrul mănăstirii, din această listă fac parte şi următorii:

Summary:
Mănăstirea Mihai Vodă este una din cele mai vechi construcţii din Bucureşti, păstrate până astăzi, ctitorie a lui Mihai Viteazu. Zidită în anul 1594 şi aşezată în centrul unei incinte încojurate cu ziduri, sub forma unei cetăţi, complexul mănăstirii a suferit mai multe transformări de-a lungul timpului, îndeplinind variate funcţii, cum ar fi: reşedinţă domnească, spital militar, şcoală de medicină, Arhivele Statului. Mănăstirea a fost şi un important sit arheologic, în incinta complexului mănăstirii, în centrul curţii, se găsea un sit arheologic geto-dacic, vechi de peste 3.000 de ani compus dintr-o vatră, numeroase vase precum şi alte vestigii.
În prezent, din întreg ansamblul mănăstirii s-a mai păstrat doar biserica şi o clopotniţă. Acestea se află amplasate pe strada Sapienţei din sectorul 5 al municipiului Bucureşti, în spatele unor blocuri construite în timpul regimului comunist, din apropierea Splaiului Independenţei şi a parcului Izvor. În 1813 Mănăstirea Mihai-Vodă „era printre mănăstirile mari ale ţării”.


[modifică] Istoria formaţiei
[modifică] Începutul. The Circle (1992 — 1996)
Planurile chitaristului olandez Robert Westerholt cu privire la înfinţarea propriei formaţii apăreau pe parcursul anului 1992. Ulterior, în adolescenţă, tânărul muzician a urmat cursuri de chitară, la îndemnul părinţilor. Fiind influenţat de muzica înregistrată de Tori Amos şi Paradise Lost, Westerholt a început să compună propriile sale cântece, colegul său din liceu, claviaturistul Martijn Westerholt susţinându-l îndeaproape. Cei doi instrumentişti au pus bazele unei formaţii numite The Circle, iar la finele anului 1992, primul lor disc a fost imprimat, purtând numele „Symphony No. 1”. La scurt timp însă, cântăreţul grupului, Ernst van der Loo, şi unul dintre chitarişti, Arijan Groenedijk, au părăsit proiectul. Ulterior, interpreta Carmen van der Ploeg şi basistul Ciro Palma se alăturau grupului, care avea să primească un contract de management; nefiind mulţumiţi de clauzele acordului, câţiva dintre membrii formaţiei au demisionat, iar grupul The Circle s-a desfiinţat.
Continuându-şi studiile, Robert Westerholt a întâlnit-o la liceul pe tânăra cântăreaţă Sharon den Adel, în primăvara anului 1996. După ce a participat la una dintre repetiţiile formaţiei din care den Adel făcea parte, chitaristul i-a propus acesteia să i se alăture într-un nou proiect. Fiind completată de chitaristul Michiel Papenhove, claviaturistul Martijn Westerholt şi bateristul Ivar de Graaf, formaţia a primit numele Within Temptation. După ce a organizat sesiuni de înregistrare în studiourile Moskou din oraşul Utrecht, grupul a creat câteva discuri demonstrative. De îndată ce unul dintre discuri a ajuns la casa de discuri DSFA Records, cele două părţi au semnat un contract de management. La o săptămână după obţinerea contractului, componenţii formaţiei au început munca la primul material discografic.
[modifică] Primele materiale discografice (1997 — 1999)
După trei săptămâni de înregistrări şi reorchestrări, primul album de studio al formaţiei, intitulat Enter era finalizat. Într-un interviu acordat publicaţiei olandeze Starfacts Robert Westerholt declara că procesul de imprimare a discului a fost „o experienţă plăcută şi foarte profesionistă”. Lansarea oficială a albumului Enter a avut loc la data de 7 aprilie 1997, fiind precedată de publicarea primului disc single al formaţiei, intitulat „Restless”. Albumul a stârnit aprecierile criticilor de specialitate, care remarcau vocea „catifelată” a lui Sharon den Adel, dar şi orchestraţiile specifice muzicii metal, influenţată de stilurile gotic şi simfonic. Recenzorii au aclamat dialogul vocal dintre Robert Westerholt (voce agresivă) şi Sharon den Adel (soprană), „care te duc cu gândul la Theatre of Tragedy sau Orphanage, dar clapele şi orchestraţiile ample conferă pieselor o tentă simfonică.”
În prima parte a anului 2007 grupul concerta adesea împreună cu formaţia Orphanage, iar popularitatea lor creştea simţitor în Olanda. La data de 17 mai 1997 ansamblul Within Temptation era invitat să concerteze pe scena unuia dintre cele mai mari festivaluri de muzică metal din Olanda, Dynamo Open Air, care a avut loc în oraşul Eindhoven. Atât Enter, cât şi „Restless” au evoluat mediocru în clasamentele de specialitate din Olanda, neavând parte de promovare adiacentă lansării lor. Pe parcursul anului 1997, în timp ce formaţia susţinea un turneu regional, basistul Ivar de Graaf a demisionat şi a fost înlocuit de către Ciro Palma.
La data de 21 iulie 1998 a început comercializarea unui nou material discografic, intitulat The Dance. Fiind un disc în format extended play, acesta conţine câteva cântece noi precum „The Dance” sau „The Other Half (of Me)”, dar şi versiuni remixate ale unor piese de pe albumul Enter: „Restless”, „Candles” şi „Pearls of Light”.
Pe parcursul anului 1999 formaţia şi-a întrerupt seria de concerte, pentru a-şi lansa propriul studio de înregistrări. La finele aceluiaşi an membrii Within Temptation începeau înregistrările pentru un nou album de studio.
[modifică] Era «Mother Earth» (2000 — 2003)
Anul 2000 a fost unul plin de evenimente pentru Within Temptation, deoarece au început noi mini concerte de promovare, în cadrul cărora au cântat pe scenele unor mari trei festivaluri olandeze: Waterpop, Bospop şi Lowlands. În acelaşi an s-au întors în studiouri pentru a înregistra cel de-al doilea album al formaţiei. Acesta a fost lansat pe 1 decembrie în Ţările de Jos sub numele de Mother Earth. Albumul a fost un hit, a primit recenzii pozitive din partea criticilor şi a reuşit să atingă poziţia cu numărul doi în topul celor mai bine vândute albume din Olanda .
Primul single extras de pe acest album a fost Our Farewell, care nu a intrat niciodată în topuri. Cel de-al doilea extras pe single a fost Ice Queen. Acesta a deschis drumul formaţiei spre succes, obţinând în anul 2001 locul patru în topurile din Olanda, dar a câştigat şi prima poziţie în Belgia. Astfel Ice Queen a devenit cel mai de succes single al trupei până în acel moment. Succesul s-a repetat şi la următorul single, Mother Earth, care a ajuns pe poziţia cu numărul trei în Olanda .
Anul 2001 a adus câteva schimbări majore în componenţa formaţiei. Ruud Adrianus Jolie a devenit cel de-al doilea chitarist, babistul Ivar de Graaf a fost înlocuit de Stephen van Haestregt, iar Martijn Westerholt (ce suferea de febră glandulară) a fost înlocuit de Martijn Spierenburg. După o perioadă Westerholt a început un nou proiect, trupa Delain .
În anul 2002 trupa a început să fie aclamată de un număr mai mare de ascultători, precedând succesul albumului Mother Earth. Ei au susţinut concerte în Franţa şi Mexic . În acelaşi an au câştigat primul lor mare premiu, Harpa de Argint olandeză. În anul 2003 au început un turneu internaţional alături de trupa britanică Paradise Lost şi au relansat albumului Mother Earth în câteva ţări din Europa. Acesta a avut un succes neaşteptat în Germania, unde a câştigat discul de platină şi poziţia cu numărul şapte în topuri; deasemenea relansarea single-ului Ice Queen a beneficiat de succes, acesta reintrând în topuri. În schimb, regiunea Benelux a beneficiat de un material diferit, un cover pentru melodia Running Up That Hill a lui Kate Bush. Formaţia a participat la multe festivaluri muzicale din Olanda, în timp ce DVD-ul lor, Mother Earth a câştigat prestigiosul premiu Edison.
[modifică] Evoluţia muzicală şi «The Silent Force» (2004 — 2006)
Planurile pentru cel de-al treilea album s-au materializat în momentul în care, The Silent Force a ieşit pe piaţă la 15 noiembrie 2004 în Europa. Produs de către Daniel Gibson, produsul a atins instantaneu prima poziţie în Olanda şi a reuşit să intre în multe topuri din ţările europene . La numai două luni de la lansarea oficială, The Silent Force a câştigat discuri de aur în Germania, Olanda şi Belgia, dar şi în Finlanda la mijlocul anului 2005. Recenziile făcute de către critici au fost în general pozitive. Site-ul RockReviews i-a acordat 9 stele din 10 şi a specificat că zilele în care formaţia Within Temptation se axa mai mult pe sunete clasice ale muzicii rock au trecut. Ei au remarcat deasemenea şi „frumoasa voce a lui Adel", dar şi stilul muzical unic al trupei .
Într-un interviu acordat site-ului Buzznet, Sharon den Adel a precizat referitor la titlul albumului�:
Pentru a promova albumul, trupa a început un nou turneu internaţional în anul 2005 compus din multe concerte de-a lungul Europei (incluzând şi primul lor mare concert în Londra), dar şi unul în Dubai . Stand My Ground, Memories şi Angels sunt cele trei single-uri extrase de pe albumul The Silent Forces ce au continuat succesul formaţiei în topurile din Europa, ajutând Within Temptation să câştige cel de-al doilea premiu Edison. Stand My Ground a fost inclus pe trailerul filmului Blood and Chocolate.
Formaţia a inclus şi coloana sonoră pentru jocul video Knights of the Temple: Infernal Crusade, ce a fost lansat în anul 2004.
În luna ianuarie a anului 2006, Within Temptation a câştigat premiul Dutch Pop Prize (pentru cea mai mare contribuţie pop în cadrul muzicii din Olanda) şi Dutch Export Prize (pentru cel mai bine vândut artist Olandez în afara Ţărilor de Jos).
[modifică] Materiale discografice noi (2007 — 2009)
Începând înregistrările la cel de-al patrulea album încă din anul 2006, trupa Within Temptation a revenit pe piaţa muzicală în primăvara anului 2007 cu un nou material, sub numele de The Heart of Everything. Datele oficiale ale lansării au variat pe cuprinsul Europei, iar albumul a fost lansat în acelaşi an şi în ţări precum S.U.A. sau Japonia. Albumul a primit recenzii bune în general, site-uri precum RockReviews sau Metal Hammer dându-i nouă stele din zece. Criticii au remarcat stilul mult mai comercial adoptat de către trupă şi stagnarea formaţiei din punct de vedere al complexităţii muzicii sale .
Într-un interviu, Sharon den Adel, solista Within Temptation a comentat titlul albumului: „Tema de bază a albumului este: Ce găsim important în viaţă? Care este centrul vieţii noastre individuale? Acesta este sensul titlului „The Heart of Everything" - care sunt lucrurile importante din viaţă? - deoarece trebuie să luăm multe decizii în viaţă. Pe acest album vorbim despre religie într-un mod, dar şi despre sacrificiu...fiecare melodie este inspirată de diferite decizii importante ce trebuie luate în viaţă ."
What Have You Done este primul single extras de pe album şi reprezintă o colaborare cu Keith Caputo, solistul formaţiei Life of Agony. Frozen a fost ales drept cel de-al doilea single, al cărui videoclip a fost filmat în România. The Howling şi Al I Needsunt single-urile trei, respectiv patru, extrase de pe album. Aceste melodii au urcat în topurile din Europa şi au reuşit să aducă albumul The Heart of Everithing pe poziţia cu numărul 1 în topurile celor mai bine vândute produse .
Casa de înregistrări Roadrunner Records a lansat şi un nou EP, denumit The Howling, după cel de-al treilea single extras de pe albumul The Heart of Everything. Acest EP conţine singleul căruia îi poartă numele, dar şi patru melodii de pe albumul The Silent Force.
Pentru o bună promovare, formaţia a început alături de trupa italiană Lacuna Coil un turneu în Statele Unite. Deasemenea trupa s-a stabilit pentru câteva luni în America, pentru a putea participa la o serie de concerte şi festivaluri.
La finele anului 2007, membrii Within Temptation au declarat că vor începe înregistrările pentru un nou album. Data lansării menţionată este 2009-2010.
[modifică] Activitatea recentă (2010 — prezent)
[modifică] Premii, distincţii şi realizări
[modifică] Membrii formaţiei
[modifică] Actuali
[modifică] Foştii membri
[modifică] Discografie
[modifică] Albume de studio
[modifică] Albume live/DVD
[modifică] Discuri EP
[modifică] Discuri single
Notă 1: Discuri single promoţionale;

Summary:
Within Temptation este o formaţie olandeză de metal simfonic, fondată în anul 1996 de către cântăreaţa Sharon den Adel şi chitaristul Robert Westerholt . Genul muzical al formaţiei este descris deseori în presă ca fiind metal simfonic, dar şi metal gothic . Solista, Sharon den Adel, a declarat în cadrul unui interviu că muzica lor se încadrează în sfera rock-ului simfonic .
Imediat după lansarea albumului de debut numit Enter, formaţia s-a făcut remarcată în rândul unor ascultători. Până în anul 2001, trupa a devenit cunoscută de un public mai numeros, prin intermediul single-ului „Ice Queen" extras de pe albumul Mother Earth, care a atins poziţia cu numărul 2 în topuri. De atunci, Within Temptation a câştigat de cinci ori consecutiv premiul Conamus Exportprijs. Următorul lor album, intitulat The Silent Force a atins prima poziţie în topurile celor mai bine vândute produse în Germania, Olanda şi Belgia. Ultimul lor album, numit The Heart of Everything a obţinut aceleaşi poziţii.


[modifică] Istoric
În anul 1919 Societatea academică a studenţilor români „Petru Maior” din Budapesta şi-a mutat sediul la Cluj, odată cu ea venind aici şi organizaţia ei sportivă. Afluenţa mare a tineretului dornic de a urma studiile la Cluj a impus înfiinţarea unei „Cetăţi universitare”, în cadrul căreia a fost proiectat un Institut de Educaţie Fizică. Odată cu venirea toamnei, în presa clujeană au apărut articole care îndemnau studenţii să participe la înfiinţarea Clubului sportiv Universitatea. La prima consfătuire avută loc în sala Prefecturii, au participat peste 100 de fotbalişti. După mai multe întruniri, s-a format comitetul de conducere şi în scurt timp au început primele antrenamente. La 16 mai 1920 s-a disputat primul meci oficial la Arad, cu Gloria. Universitatea a învins cu 3-1, golurile clujenilor fiind marcate de Eugen Crâsnic, Sabin Târla si Sabin Văţianu.
În prima parte a activităţii competiţionale, „U” a participat în formula predivizionară a Campionatului Naţional, calificându-se de patru ori în turneul final: 1923-1924, 1924-1925, 1926-1927, 1929-1930. În 1923, Universitatea efectuează un turneu internaţional, clujenii jucând cu câteva din cele mai importante echipe din Franţa, Italia şi Iugoslavia: 0-5 Stade Française (campioana Franţei), 4-2 cu Lyon, 3-0 cu Grenoble Étudiant Club, 0-1 cu Politehnica Torino şi 1-2 cu HASK Zagreb (campioana Iugoslaviei). Începând din 1932, odată cu organizarea campionatului în sistemul divizionar, activează în prima divizie. Chiar din prima ediţie, 1932-1933, reuşeşte să ocupe locul 2 în clasamentul general, fiind învinsă în finala seriilor de Ripensia Timişoara. Anul următor s-a clasat doar pe al treilea loc în seria a II-a, dar a disputat finala Cupei României cu Ripensia Timişoara (0-5). Au urmat câţiva ani cu evoluţii oscilante, iar din 1938 „U” Cluj joacă în Divizia B timp de 2 ani.
În 1940 clubul „U” a fost nevoit să îşi mute temporar reşedinta la Sibiu, din cauza Dictatului de la Viena, care a hotărât cedarea unei părţi din Transilvania Ungariei Horthyste. La ordinul ministrului Apărării Naţionale, studenţilor de la Cluj li s-a pus la dispoziţie localul cazarmei "Avram Iancu" şi al Şcolii Speciale de Cavalerie din Sibiu. Pe lânga hrana primită la internatul unde erau cazaţi, fotbaliştii au învăţat să-şi procure surse suplimentare de hrană, prinzând peşte cu mâna pe malul Cibinului. Prada era dusă la restaurantul „Răscruci”, care le oferea, la schimb, mâncare gătită. Deşi „U” nu-şi câştigase dreptul de a evolua în prima divizie, Federaţia Română de Fotbal a decis să suplimenteze numărul de locuri în Divizia A, de la 12 la 13, pentru a sprijini moral echipa clujeană aflată departe de casă. În 1942 „U” Cluj ajunge pentru a 2-a oară în finala Cupei României însa pierde în faţa echipei Rapid Bucureşti. Un episod deosebit al bejeniei a fost compunerea primului cântec dedicat unei echipe de fotbal din România. Compozitorii - Nelu Brateş, Seva Ivanov, Relu Constantinescu şi Mircea Olteanu - au format o trupă care a rămas cunoscută sub numele de Zombby. Lansarea oficială a „imnului-marş” a avut loc la Teatrul Naţional din Sibiu, în faţa unei săli arhipline.
În perioada 1946-1976 „U” a actviat cu 2 excepţii, 1950 si 1957-1958, când a retrogradat în eşalonul secund, numai în prima divizie. În acest interval de timp, când, între 1950-1967, a purtat numele de Ştiinţa a ocupat locuri fruntaşe în clasament: locul 4 în sezoanele 1960-1961, 1962-1963 şi locul 3 în sezonul 1971-1972, la egalitate de puncte cu locul 2. „U” pierde o nouă finală de Cupa României în sezonul 1948-1949, în faţa CSCA Bucureşti.
Anul 1965 poate fi considerat unul de referinţă în istoria clubului universitar. Echipa de tineret a caştigat titlul naţional, Mihai Adam a devenit golgheterul României iar echipa de seniori condusă de Andrei Sepsi şi Robert Cosmoc a câştigat Cupa României, aceasta fiind cea mai mare performanţă a clubului până în prezent. Finala jucată cu Dinamo Piteşti s-a terminat cu scorul de 2-1, golurile studenţilor fiind înscrise de doi jucători emblemă ai lui „U”: Remus Câmpeanu şi Zoltan Ivansuc. În 1976 „U” retrogradează în Divizia B, unde joacă până în 1979 când echipa antrenată de Petre Moldoveanu promovează în Divizia A. După 3 ani a retrogradat din nou, revenind dupa alţi 3 ani în Divizia A, în 1985. De data aceasta echipa era sub conducerea lui Remus Vlad, care preluase echipa în 1984. Clasările din anii următori nu au fost deloc mulţumitoare iar „U” retrogradează în 1991 în Divizia B. Anul următor revine în prima divizie sub comanda lui Ioan Sdrobiş.
În anul 1998, după ruptura produsă între club şi sponsorul principal Banca Dacia Felix, urma să înceapă cea mai neagră perioadă a istoriei şepcilor roşii. „U” a terminat pe locul 13 sezonul 1997-1998 evitând în extremis retrogradarea în liga secundă. Inevitabilul avea să se întâmple însă anul următor, când „U” a retrogradat în Liga a II-a. A fost un sezon în care „U” a avut cea mai proastă apărare, încasând 92 de goluri, şi cel mai slab atac, reuşind să înscrie de doar 19 ori. Majoritatea jucătorilor au părăsit echipa, iar „U” a început sezonul 1999-2000 cu o formaţie încropită, fapt ce a dus la prima retrogradare în Divizia C. La club este adus fostul internaţional Ioan Ovidiu Sabău, care debutează astfel în cariera de antrenor. Universitatea promovează la pas în Divizia B, dar Sabău pleaca fiind nemulţumit că nu a avut sprijinul oraşului în realizarea unei echipe noi, cu spirit profesionist. În anul 2004 a fost adus la echipă experimentatul tehnician Ion Marin. Acesta nu a reuşit obţinerea unor rezultate notabile şi a fost înlocuit cu Leo Grozavu. În sezonul 2005-2006 Universitatea Cluj a ratat la limită promovarea în prima ligă, ocupând în final ultimul loc pe podium, la distanţă de 1 punct de poziţia ce asigură prezenţa la baraj. Salvarea echipei avea să vină în sezonul următor de la Adrian Falub care, aflat la prima sa experienţă ca antrenor, a reuşit promovarea îndelung aşteptată de şepcile roşii.
[modifică] Culori şi stemă
La 14 mai 1920, cu 2 zile înaintea startului primului meci din istoria echipei, a sosit tocmai de la Praga primul echipament complet, în culorile studenţeşti tradiţionale pe plan mondial, alb-negru în dungi, un rând de ghete de crom, toate procurate de Mihai Tripa şi Andrei Suciu, ambii studenţi la Politehnica din capitala Cehiei. În condiţiile grele din acea perioadă, cei doi au avut mare noroc că au găsit de vânzare echipament în aceste culori. De-a lungul anilor, acest model de echipament a fost păstrat. Totuşi, dificultăţile financiare prin care a trecut clubul, au impus în unele ocazii folosirea altor culori decât cele tradiţionale.
În 2007, după promovarea în primul eşalon fotbalistic, a fost încheiat un contract cu firma de echipament sportiv Diadora. S-a revenit astfel la tricourile alb-negre în dungi, după o perioada în care „U” Cluj a jucat în alb complet. În luna iulie a anului 2008 clubului clujean a semnat un contract pe o perioadă de trei ani cu firma Lotto.
Până în anii '90 „U” Cluj nu a avut o stemă propriu-zisă, însă simbolul „U” nu a lipsit de pe tricourile studenţilor decât în perioada în care clubul s-a numit Ştiinţa. În 1994, o dată cu transformarea echipei de fotbal într-un club profesionist, a fost aleasă noua stemă. Aceasta imita echipamentul tradiţional al echipei, având aşezată în centru eterna vocală: „U”. Stemei i-au fost aduse mai târziu mici modificări dar în linii mari modelul a rămas acelaşi. Actuala stemă a fost adoptată în 2007 şi conţine pe lângă nelipsitul „U”, anul înfiinţării echipei: 1919. În aprilie 2008, marca „U” a fost înregistrată la Oficiul de Stat pentru Invenţii si Mărci, asigurându-şi astfel drepturile asupra siglei, culorilor şi denumirii echipei de fotbal.
[modifică] Statistici
Din 1933 până astăzi, „U” Cluj a participat la toate ediţiile campionatului divizionar din România. A jucat 53 de sezoane în Liga I, 17 în Liga a II-a şi un sezon în Liga a III-a. „U” Cluj ocupă locul 6 în clasamentul victoriilor obţinute în Liga I , locul 4 în clasamentul egalurilor şi primul loc în cel al înfrângerilor .
În Cupa României, „U” Cluj a fost oprită de 5 ori în semifinale de Ripensia Timişoara în 1936 , Flamura Roşie Arad în 1953 , Steaua Bucureşti în 1971 , Gloria Bistriţa în 1994 şi Petrolul Ploieşti în 1995 . Finala a piedut-o de 3 ori în detrimentul echipelor Ripensia Timişoara în 1934 , Rapid Bucureşti în 1942 şi CSCA Bucureşti în 1949 . „U” Cluj a câştigat o singură dată finala Cupei României, în 1965 cu Dinamo Piteşti .
„U” are puţine prezenţe în cupele europene. În sezonul 1965-1966 a participat în Cupa Cupelor, fiind eliminată de Atlético Madrid în optimile competiţiei. În sezonul 1972-1973 a părăsit Cupa UEFA după o înfrângere în faţa bulgarilor de la Levski Sofia. Cupa UEFA Intertoto este ultima competiţie europeană la care „U” Cluj a participat, terminând pe ultimul loc în grupa B.
[modifică] Palmares
[modifică] Seniori
[modifică] Tineret
[modifică] Juniori
[modifică] Stadion
La 21 iulie 1908 atletul clujean Ştefan Somodi a obţinut locul 2 la Olimpiada de la Londra. Având în vedere faptul că acesta se antrena prin curţile şcolilor, edilii oraşului Cluj au hotărât construirea unui stadion pe un teren din Parcul Oraşului.
Prima tribună a stadionului oraşului a fost construită din lemn şi avea o capacitate de 1.500 locuri. Sub ea au fost amenajate vestiarele, dar şi cămăruţe în care puteau locui fotbaliştii. Inaugurarea oficială a stadionului a avut loc în 1911, când o selecţionată a Clujului învingea echipa Galatasaray Istanbul cu scorul de 8-1. După aproape 50 de ani, în 1960 tribuna din lemn a fost mutată la Câmpia Turzii, unde se află şi în prezent.
În 1961 a fost inaugurat noul stadion, construit în formă de potcoavă, în cinstea echipei studenţeşti ce folosea arena: „U”. Stadionul Municipal avea o capacitate de 28.000 locuri, clasându-se pe locul 3 în topul arenelor din România. Timp de 40 de ani nu s-a întamplat nimic deosebit cu stadionul redenumit „Ion Moina” la începutul anilor '90, exceptând poate inaugurarea pistei de atletism din tartan. În 2004 au început lucrările de renovare a arenei, însă au fost sistate de Cosiliul Judeţean Cluj în 2005, după ce se cheltuiseră 8 miliarde de lei vechi pentru consolidarea stâlpilor de susţinere.
În vara anului 2007, ca urmare a promovării echipei în primul eşalon, autorităţile locale au fost nevoite să investească sume importante de bani pentru ca stadionul să poată găzdui meciuri de Liga I, conform ultimelor directive FIFA si UEFA. Starea de degradare accentuată a structurii de rezistenţă a permis, ca un compromis, să se folosească doar 7.600 de locuri, dintre care 4.500 pe scaune, în primele 12 rânduri din tribuna I şi peluză. S-au recondiţionat tribuna oficială, vestiarele, sălile pentru presă, toaletele, astfel că în luna iulie 2007 stadionul a primit avizul Direcţiei de licenţieri din cadrul FRF.
În luna februarie a anului 2008 Consiliul Judeţean Cluj a desemnat UTCN câştigătoare în licitaţia internaţională organizată pentru proiectarea unui nou stadion. Societatea Proiect Carpaţi din Bucureşti a cerut şi a obţinut anularea licitaţiei contestând incompatibilitatea a doi membri din comisia de licitaţie. În 13 iunie 2008 UTCN a fost desemnată din nou câştigătoare a celei de-a doua licitaţii, organizată în urma anulării celei dintâi. Proiectul realizat de UTCN prezenta la acea dată un stadion de 30.000 locuri, cu garaje subterane pe două nivele şi un teren de atletism.
[modifică] Jucători
[modifică] Lotul actual
Lotul a fost actualizat la data de 6 februarie 2010
[modifică] Jucători importanţi
Mulţi jucători pot fi consideraţi importanţi în istoria Universităţii Cluj. În 2007 revista suporterilor a întocmit o echipă ideală, formată din cei mai însemnaţi fotbalişti care au jucat la „U” de-a lungul istoriei. În poartă a fost ales Andrei Sepsi, jucător care a apărat buturile României la Balcaniada din 1933, neprimind nici un gol. În centrul apărării au fost selecţionaţi Lazăr Sfera, component al echipei care a ocupat locul 2 în sezonul 1932-1933 şi Mircea Luca, jucător ce a trecut prin greutăţile bejeniei la Sibiu. Dan Anca, fotbalist ce a îmbrăcat de 318 ori tricoul alb-negru în prima ligă şi Remus Câmpeanu unul din câştigătorii cupei din 1965 au fost poziţionaţi pe flancurile apărării. Tot pe flancuri, dar pe posturile de mijlocaşi, au fost aleşi Zoltan Ivansuc, jucător curtat insistent de Real Madrid în anii 60 şi Răzvan Cociş, component de bază al actualei echipe naţionale. Foştii internaţionali Ioan Ovidiu Sabău şi Graţian Sepi au fost propuşi pentru posturile de mijlocaş la închidere, respectiv coordonator de joc. În atac au fost introduşi Mihai Adam, cel mai prolific atacant al Universităţii din toate timpurile şi Aurel Guga, căpitanul echipei naţionale în primul meci oficial, 2-1 cu Iugoslavia.
[modifică] Echipa tehnică
[modifică] Echipa actuală
Listă actualizată la data de 29 ianuarie 2010
[modifică] Istoria antrenorilor
[modifică] Suporteri
Atât suporterii cât şi jucătorii echipei „U” Cluj sunt adeseori numiţi şepcile roşii, după şepcile purtate în trecut de studenţii clujeni de la Facultatea de Medicină. Încă de la fondare, clubul a avut numeroşi simpatizanţi. Marea lor majoritate erau studenţi şi funcţionari de la căile ferate. La 16 mai 1920 a avut loc prima deplasare a suporterilor, când un vagon de 80 de locuri, înţesat până la refuz de studenţi, a pornit la Arad pentru a încuraja echipa în meciul cu Gloria Arad.
Prima galerie organizată a Universităţii Cluj a fost înfiinţată în 1972, de un grup de studenţi în frunte cu Gheorghe Florea, şi se numea Amicii „U”. Un an mai târziu, acelasi Gheorghe Florea a scris versurile unuia dinte cele mai frumoase cântece ale şepcilor roşii: Slavă ţie studenţie. Conducătorul clubului din acea vreme, Remus Câmpeanu, le-a pus la dispoziţie suporterilor o sală în incinta Casei de Cultură a studenţilor, unde acestia îşi puteau ţine şedinţele. Membrii galeriei aveau legitimaţii şi plăteau o cotizaţie lunară. Banii proveniţi din cotizaţie erau folosiţi pentru a cumpăra şepci şi fulare în culorile clubului. Fanii Universităţii îşi însoţeau constant echipa în deplasări, lucru rar întâlnit în rândul suporterilor anilor 70.
La sfârşitul anilor '90, fenomenul ultras a început să pătrundă în peluza clujeană. Suporterii s-au împărţit în facţiuni ce aveau ca model grupările ultras din Italia. Vecchia Guardia, Ultra Curva Groapa şi Gruppo Centrale au fost câteva din brigăzile care şi-au aşezat bannerul pe gard în acea perioadă. În 2002 a luat fiinţă brigada Gruppo Grigo, formată din suporteri proveniţi din cartierul Grigorescu. În 2003 mai multe grupări din cartierul clujean Mănăştur s-au unit şi au format Mănăştur Clan. Brigada număra circa 200 membri cu o medie de vârstă între 23-24 ani. Cele mai noi facţiuni care au apărut în galeria clujeană sunt: Ultras 19 în 2004, Fanatics în 2006, Boys în 2006 si Battaglione Gheorgheni in 2009.
Şepcile roşii au o rivalitate recentă, pe plan local cu suporterii echipei CFR Cluj. Între cele două tabere au avut loc numeroase incidente soldate de cele mai multe ori cu răniţi. În 2005 suporterii Universităţii Cluj au atacat chiar un grup de jucători ai echipei CFR Cluj care se aflau în cantonament la hotelul din apropierea stadionului Ion Moina. O altă galerie ce neagreată de fanii clujeni este cea a echipei Steaua Bucureşti. Cel mai recent meci dintre „U” Cluj şi Steaua a fost precedat de o bătaie generală între galeriile celor doua echipe în Parcul Central din Cluj-Napoca.

Summary:
Universitatea Cluj (cunoscut mai ales sub numele de „U” Cluj) este un club de fotbal din Cluj-Napoca, România. „U” Cluj a făcut parte din CS Universitatea Cluj, club înfiinţat în anul 1919. În 1994 secţia de fotbal, numită acum C.F.M. Universitatea Cluj, s-a desprins din punct de vedere administrativ din clubul de sport, devenind un club profesionist de fotbal.
Din 1932 până în prezent, a participat fără întrerupere la toate ediţiile campionatului românesc de fotbal. Singurul trofeu câştigat în întreaga sa istorie este Cupa României în 1965 , dovedind astfel faptul că „U” nu a trăit pentru performanţă. A spus-o, în 1932, chiar Iuliu Haţieganu, fondatorul clubului:
Culorile clubului, alb şi negru, au fost alese de Mihai Tripa şi Andrei Suciu, studenţii care au achiziţionat primul echipament pentru echipă. Încă de la înfiinţare, „U” Cluj şi-a desfăşurat meciurile de acasă pe stadionul din parcul central al oraşului. A făcut excepţie doar perioada 1940-1945, când clubul s-a mutat la Sibiu din cauza Dictatului de la Viena.
În mod tradiţional, jucătorii echipei „U” Cluj sunt adeseori numiţi şi şepcile roşii, după şepcile purtate de studenţii clujeni în trecut. Clubul are numeroşi suporteri şi este în rivalitate cu cealaltă echipă a oraşului, CFR Cluj, dar şi cu Steaua Bucureşti.