[uredi - уреди] Pregled
Nominalni protagonist serije je bio Blake Carrington (a koga je tumačio John Forsythe), naftni tajkun i vlasnik kompanije "Denver Carrington", koji je živio na ogromnom imanju od 48 sobe van Denvera. Uz njega su najvažniji protagonisti bili Blakeova supruga Krystle (Linda Evans) te bivša supruga Alexis. Osim Carringtonove porodice, protagonisti su bili i suparnički Colbyjevi, čiji je život od 1985. do 1987. godine pratila kratkotrajna spin off serija The Colbys. Dvije godine nakon prestanka snimanja serije, neki od njenih likova su se ponovno pojavili kako bi nedovršenim zapletima dali finale u mini-seriji Dynasty: The Reunion.
[uredi - уреди] Nastanak
Tvorci likova i radnje su bili Richard i Ester Shapiro, bračni par holivudskih scenarista koji je iza sebe imao prilično iskustva sa scenarijima za B-filmove i sapunice, ali su bili gotovo nepoznati u Hollywoodu početkom 1980-ih. Njihovu ideju za seriju za denverskim naftnim tajkunima je prihvatio Aaron Spelling, televizijski producent koji je zahvaljujući nizu hit-serija 1970-tih već bio holivudska legenda. Poticaj za stvaranje serije je dao i uspjeh Dallasa, koji je imao sličnu premisu, ali i predstavljao prvu uspješnu primjenu novog televizijskog formata - večernje sapunice, odnosno kombinaciju visokobudžetne dramske serije koja se emitira jednom tjedno navečer, ali sa sadržajima dotada karakterističnim za sapunice.
Bračni par Shapiro je originalno zamislio da se glavni protagonisti zovu Parkhursti, a da njihovi suparnici budu Corbyjevi. Uloga glavnog protagonista, odnosno Blakea Carringtona, ispočetka je ponuđena Georgeu Peppardu. Međutim, Peppard je nakon određenog vremena shvatio da se ne može identificirati s moralno ambivalentnim likom kao što je Blake, te je ulogu na kraju preuzeo Forsythe, inače Spellingov stari suradnik, dotada poznat kao glas "Charlieja" iz popularne TV-serije Charliejevi anđeli.
Pilot-epizoda serije, odnosno trosatni TV-film pod naslovom "Oil" ("Nafta") je snimljen 1980. godine, ali je njegovo emitiranje - koje je trebalo započeti u jesen iste godine odgođeno zbog štrajka scenarističkog sindikata WGA. Serija je emitiranje počela tek u januaru 1981. godine, te je prva sezona imala samo 15 epizoda.
[uredi - уреди] Prva sezona
Prva sezona Dinastije se često navodila kao bitno drukčija od ostatka serije, odnosno da se od nje razlikovala po sadržaju i općem tonu. Dijelom se to tumačilo eksperimentiranjem tvoraca serije, odnosno ustručavanjem da u potpunosti preuzmu formulu "sapunice", a dijelom nastojanjem da se seriji da svojevrsna "ozbiljnost" inzistiranjem na socijalnim i društveno angažiranim motivima zapleta. Kasniji kritičari su imali običaj tvrditi kako prva sezona izgleda kao "književna klasika" u usporedbi sa scenarijima koji su bili karakteristični za sljedećih osam.
Radnja je započela vjenčanjem Blakea Carringtona sa svojom bivšom sekretaricom Krystle Jennings, odnosno njenim nastojanjem da se prilagodi novom životu. Krystle je bila predmet prezira kako od strane osoblja, tako od strane Fallon Carrington (Pamela Sue Martin), Blakeove promiskuitetne kćeri iz prvog braka. Blakea je, pak, vlastiti mladi, idealistički sin Steven Carrington (Al Corley) kritizirao zbog kapitalističke bahatosti i nemoralnog poslovanja, da bi se na potom otkrilo kako je temelj sukoba oca i sina u tome što je Blake saznao da mu je potencijalni nasljednik homoseksualac. Nešto kasnije se u Denver s Bliskog Istoka vratio Matthew Blaisdel, vodeći geolog "Denver-Carringtona" i nekadašnji Krystlein ljubavnik; njegovi pokušaji da ponovno započne vezu su ga doveli u sukob s Blakeom, ali i zakomplicirali život njegove disfunkcionalne porodice koju uz buntovnu kći-tinejdžerku čini i Claudia (Pamela Belwood), supruga koja je tek puštena iz duševne bolnice. U međuvremenu je, pak, Carringtonov suparnik Cecil Colby (Lloyd Bochner) isposlovao brak Fallon sa svojim nećakom Jeffom kako bi tako stekao kontrolu nad "Denver-Carringtonom". Radnja serije je kulminaciju imala u trenutku kada Blakea spopada bijes kada Stevena uhvati u zagrljaju s njegovim bivšim ljubavnikom Tedom Dinardom, te dolazi do tučnjave u kojoj Dinard slučajno pogine. Završni kadar sezone je bio na suđenju Blakeu za ubistvo na mah, odnosno trenutak kada u sudnicu kao svjedok ulazi njegova bivša supruga Alexis.
[uredi - уреди] Ulazak Alexis i dolazak na vrh
Početak druge sezone (1981/82), odnosno epizoda pod naslovom "Ulazi Alexis" ("Enter Alexis") je po mnogima predstavljala prekretnicu serije. U međuvremenu je Spelling uz Shapirove kao scenariste angažirao još jedan bračni par - Eileen i Roberta Masona Pollocka, iskusne i uspješne pisce televizijskih sapunica koji su poslušali sugestiju da iz scenarija budućih epizoda izbace reference na naftni posao, odnosno stvarni život, a više naglaska daju na "sapunski" sadržaj. To je, između ostalog, uključivalo i sve besramnije korištenje "sapunskih" obrata kao što su dolasci dotada potpuno ignoriranih i nepoznatih članova najuže rodbine protagonista.
Alexis je za to bio najbolji i najuspješniji primjer. Njen lik glamurozne žene, ali i beskrupulozne manipulatorice koja ne preza ni od čega da bi postigla svoj cilj je postao ikona cijele serije, zasjenivši sve ostale, a ugledna engleska glumica Joan Collins je dosegla vrhunac karijere. Alexis je užasavala, ali i fascinirala publiku svojom zloćom, postavši jednim od likova "koje su voljeli mrziti".
Istovremeno se Krystle nametnula kao njena antiteza, a sukob dvije žene je bio jedan od glavnih motiva te serije. Taj se sukob prvo odvijao kroz brojne verbalne okršaje čim bi se njih dvoje našli jedno kraj drugog, a u nekim epizodama eskalirali i u fizičke obračune, koji se smatraju jednim od najpopularnijih trenutaka cijele serije.
Dinastija je zahvaljujući Alexis i drugim "sapunskim" likovima vrlo brzo sticala veliku gledanost. Tome je dosta doprinosio i za tadašnje televizijske standarde neobično visok budžet, koji je uglavnom odlazio na raskošnu scenografiju, kostime i druge rekvizite koji su na najuvjerljiviji mogući način publici - ne samo u SAD, nego i širom svijeta - morali dočarati dotada nezamislivi život bogataške elite. "Glamur" vezan uz seriju je potvrđen kada su se godine 1983. u jednoj epizodi nastupili bivši američki predsjednik Gerald Ford i bivši ministar vanjskih poslova Henry Kissinger tumačeći sami sebe, a što je predstavljalo presedan za ličnosti takvog kalibra.
Vrhunac Dinastije je predstavljala peta sezona (1984/85) kada je serija na američkom tržištu došla na prvo mjesto gledanosti. U međuvremenu je uspjeh serije potakao i izdanja u drugim medijima. Po motivima prve dvije sezone je Eileen Lottman napisala dva romana "Dynasty" (1982) i "Alexis Returns" (1983), a sljedeće godine je bračni par Shapiro izdao Dynasty: The Authorized Biography of the Carringtons, svojevrsnu "službenu" biografiju svih likova serije. U to doba je serija imala snažan utjecaj na svjetsku modu, a kostimi za likove Dinastije su poslužili za dizajne visoke mode. Osim toga su slijedili parfemi Forever Krystle ("Zauvijek Krystle"), lutke, donje rublje, pa čak i zidni tapeti s motivima iz serije.
[uredi - уреди] "Moldavijski masakr"
Godine 1985. Dinastija je dobila neželjeni dodatni publicitet zahvaljujući uvođenju Daniela Reecea, uzgajivača konja zaljubljenog u Krystle koji ju u jednoj sceni poljubio. Reecea je tumačio Rock Hudson, za koga se iste godine ispostavilo da boluje od AIDS-a, a od koga je nedugo potom i umro. S obzirom da se tada relativno malo znalo o prirodi i načinu prenošenja te bolesti, publika se ozbiljno zabrinula za budućnost serije.
Ipak, vjerojatno najdramatičniji trenutak sezone, a i cijele serije, je bila epizoda "Royal Wedding" ("Kraljevsko vjenčanje"), originalno emitirana 15. maja 1985. Zaplet se odvijao u fiktivnoj zemlji Moldaviji gdje se Blakeova mlađa kći Amanda Carrington treba udati za princa Michaela. Međutim, tokom vjenčanja - kome prisustvuju svi likovi - izbija državni udar i pučisti upadaju u crkvu te vatrom iz automatskog oružja kose sve uzvanike. Iako je Dinastija tada, po uzoru na Dallas, već bila uspostavila običaj da sezone završava cliffhangerima s potpuno neizvjesnom sudbinom protagonista, ovakav završetak sezone, koji su kritičari nazvali "moldavijskim masakrom" je šokirao publiku razmjerima krvoprolića, ali isto tako osigurao da se cijelo ljeto 1985. godine iščekuje početak nove sezone kako bi se vidjelo tko će, i da li će se itko od smaknutih uzvanika ponovno pojaviti na malim ekranima.
1980-ih, a i kasnije, se špekuliralo kako je ovako drastičan producentski potez bio motiviran nastojanjem da se izvrši pritisak na glumce koji su, svjesni svoje planetarne popularnosti, tražili sve veće honorare u zamjenu za nastavak angažmana u sljedećoj sezoni. U svakom slučaju, ti su pregovori urodili plodom. Na početku šeste sezone (1985/86) se ispostavilo kako su svi likovi, osim dvoje sporednih, preživjeli masakr usprkos kiši metaka kojoj su bili izloženi.
Publika, iako naviknuta na "sapunske" obrate, ovaj neočekivan, ali ne previše uvjerljiv, rezultat nije dočekala s velikim oduševljenjem. Kasniji kritičari su "moldavijski masakr", odnosno njegoo razrješenje, kasnije nazvali trenutkom kada je Dinastija "preskočila morskog psa".
[uredi - уреди] Gašenje serije
Likovi Jeffa i Fallon su napustili šestu sezonu kako bi nastupili u Colbyjima, seriji koja će se snimati sljedeće dvije sezone. Iako su uvedeni novi likovi koji bi ih trebali zamijeniti, odnosno ubačeni novi zapleti, Dinastija je te sezone počela gubiti na popularnosti. U sedmoj sezoni (1986/87) je zabilježen dramatičan pad na 24. mjesto gledanosti u SAD, da bi osma sezona (1987/88) završila s gledanošću ispod 30. mjesta.
Zbog toga je za devetu sezonu (1988/89) dramatično srezan budžet, a to se odrazilo i na glavne glumce. Joan Collins i Linda Evans su pristale nastupiti u samo polovici svih epizoda, te su scenaristi bili prisiljeni smišljati izgovore za nestanak njihovih likova. Usprkos nastojanja da se serija očuva tako što je sezona završila s još jednim cliffhangerom koji sudbinu likova čini neizvjesnom, ABC je u proljeće 1989. godine donijela odluku da se Dinastija više neće snimati. Mnogi od kasnijih kritičara su trenutak u kome je postalo jasno da više neće biti serije koja je obilježila jednu epohu nazvali "danom kada su 1980-e završile".
Pod pritiskom fanova je godine 1991. snimljena mini-serija pod naslovom Dynasty: The Reunion, a čija je jedina svrha bila ponovno okupiti najvažnije likove te dati svojevrsni konačni kraj zapletu koji je ostao nejasan. Mini-serija je originalno emitirana u oktobru iste godine te bila relativno slabo primljena od publike, a odbijena od strane kritike.
[uredi - уреди] Reference u popularnoj kulturi
Planetarna popularnost Dinastije se odrazila kroz niz referenci u popularnoj kulturi svog vremena, od kojih je najpoznatija znamenita Princeova pjesma Kiss gdje jedan stih spominje seriju. Deceniju kasnije je TV-serija Buffy the Vampire Slayer koristila izraz "Joan Collins" sinonim za ženske likove koji se ponašaju zlobno prema ljudima oko sebe.
Godine 2005. je na programu ABC emitirana mini-serija Dynasty: The Making of a Guilty Pleasure čija je radnja prikazivala stvaranje serije, odnosno probleme između producenata, pisaca i glumaca.
[uredi - уреди] Dinastija u bivšoj Jugoslaviji
Dinastija se na programu JRT-a počela emitirati u ljeto 1984. godine na tadašnjem drugom kanalu, u terminu ponedjeljkom navečer. Prvih pet sezona se kontinuirano emitiralo sve do jeseni 1986. godine, a ostatak serije je emitiran iza 1987. godine. Ona je i u bivšoj Jugoslaviji, kao i u ostatku svijeta, stekla enormnu popularnost te postala fenomen s velikim uticajem na tadašnju popularnu kulturu. Ponedjeljkom navečer, kada bi se serija emitirala, ulice bi opustile, a u nekim slučajevima su čak i teatarske kuće bile prisiljene mijenjati program upravo radi Dinastije.
Popularnost Dinastije se u slučaju SFRJ tada često tumačila, a to se čini i danas, specifičnim okolnostima ekonomske krize u kojoj se našla tadašnja država, a nasuprot čemu je stajao neviđeni glamur i raskoš koji je svakog ponedjeljka navečer prikazivan gledateljima. Dio kritičara drži kako je, između ostalog, i zahvaljujući Dinastiji, zapadni kapitalizam, a zajedno s njime i dotada zabranjene političke opcije, tada postao prihvatljiva alternativa tadašnjem samoupravno-socijalističkom poretku.
Dinastija je vrlo brzo našla put do popularne kulture, i to najčešće kroz brojne parodije. U pojedinim listovima su objavljivani stripovi i karikature u kojima su se likovi i situacije iz TV-serije nastojale staviti u kontekst tadašnje Jugoslavije. Jedna od najeskplicitnijih referenci je bila pjesma Din, din, dinastija grupe Rokeri s Moravu. Pored nje se serija parodila u i zabavnim TV-emisijama kao što su Sedmorica mladih i Top lista nadrealista. Najpoznatiji homage seriji ipak predstavlja sedmi film iz ciklusa komedija Lude godine, Zorana Čalića, a koji nosi ime Žikina dinastija.
Nakon raspada SFRJ Dinastija je bila ponovno emitirana u Hrvatskoj na programu Nove TV, a u Srbiji na programu BK Televizije i TV Pink.

Summary: Dynasty je američka večernja televizijska sapunica koja se originalno emitirala na programu ABC-a od 12. januara 1981. do 11. maja 1989. godine. Radnja serije je pratila život Carringtonovih, bogate porodice naftnih tajkuna koji su živjeli u Denveru. Serija je imala ogromnu gledanost, kako u SAD, tako i u ostatku svijeta, postavši jednim od simbola popularna kulture 1980-ih. Od sredine 1984. godine ju je, s nekoliko prekida, pod naslovom Dinastija na programu JRT-a emitirala Radiotelevizija Beograd.


[uredi - уреди] Podregioni Zalivske Oblasti
[uredi - уреди] Severni zaliv
Region koji se nalazi severno od Golden Gejt mosta je poznat kao Serverni zaliv. Ova oblast se sastoji od Okruga Marin i širi se severno ka okruzima Sonma i Napa i istočno ka Solano okrugu. Severni zaliv ima, sa nekim izuzezcima, veoma visok dohodak: okrug Marin je rangiran kao najbogatiji u Sjedinjenim Državama. Severni zaliv generalno gledano najmanje urbanizovan deo Zalivske oblasti, sa mnogo neuređenih parkova i poljoprivrednih gazdinstava.
To je jedini deo Zalivske oblasti u kome nema zajedničkog gradskog železničkog sistema. Nedostatak saobraćajnih servisa vezan je za nisku brojnost populacije u Severnom zalivu, kao i za činjenicu da je vodom odvojen od ostatka Zalivske oblasti. Jedina veza Severnog zaliva sa ostatkom Zalivske oblasti je preko: Golden Gejt mosta prema San Francisku, Ričmond – San Rafael i Karkinez mosta prema Ričmondu, i preko Benisija mosta koji vodi ka Martinezu.
[uredi - уреди] Istočni zaliv
Istočna strana zaliva, se sastoji od Almeida i Kontra Kosta okruga, i poznata je pod nazivom Istočni zaliv. Istočni zaliv je podeljen na dva regiona, unutrašnji istočni zaliv, koji se naslanja na zalivsku obalu, i spoljašnji istočni zaliv koji se sastoji od dolina odvojenih od unutrašnjeg istočnog zaliva brdima i planinama.
Unutrašnji Istočni Zaliv obuhvata gradove Ouklend, Hejvard, Frimont, Union siti, Berkli i Ričmond, kao i mnogo manjih predgrađa. Unutrašnji Istočni zaliv je više urbanizovan, gušće naseljen, sa dosta predratih zgrada i etnički raznovrsnijom populacijom.
U Ouklendu se nalazi najveća luka u regionu. Kao i kod mnogih urbanih zona u unutrašnjosti, Unutrašnji Istočni zaliv ima povećan procenat uličnog kriminala, kao i ostale socio – ekonomske probleme. Prema zvaničnim izveštajima FBI-a, u 2002. godini više od 50% svih ubistava u Zalivskoj oblasti se dogodilo u Ričmondu i Ouklendu. Broj ubistava se u toku vremena povećavao sve do 2005. kada je dostigao najveću vrednost, i u Ričmondu, i u Ouklendu.
Spoljašnji Istočni Zaliv se sastoji od velikog broja manjih gradova. Svi su povezani sa Istočnim Zalivom sistemom BART, auto – putem, kao i Kaldekot tunelom. Spoljašnji Istočni Zaliv je prigradsko, ruralno područje i izgrađeno je posle Drugog Svetskog Rata. Bela populacija je još uvek većina u ovoj oblasti; međutim očekuje se da postane manjina za manje od deset godina. Većina bele populacije se preselila u ovu oblast iz San Franciska i Unutrašnjeg Istočnog Zaliva, da bi izbegli socio – ekonomske probleme koje zahvataju te oblasti i koje se sada šire i na Spoljašnji Istočni Zaliv.
[uredi - уреди] Poluostrvo
 Oblast između Južnog Zaliva, grada i okruga San Francisko je poluostrvo San Francisko, lokalno poznata kao „Poluostrvo”. Ova oblast se sastoji od više manjih gradova i prigradskih opština u San Mateo okrugu i u severozapadnom delu Santa Klara okruga, uključujući Palo Alto i Univerzitet Stanford, Los Altos, Menlo Park, Mountain View, Daly City, San Bruno, San Mateo, i Foster City, Burlingame, Hillsborough, Redwood City, San Carlos, Atherton, kao i više gradova uz Pacifičku obalu, kao što su Pacifica i Half Moon Bay. Ova oblast je veoma raznolika, iako ovde živi značajna populacija zaposlenih sa visokim ličnim dohotkom. Veliki broj ovih gradova su bili centri ruralnog života sve do perioda posle Drugog svetskog rata, kada je migrirao veliki broj stanovnika Zalivske oblasti iz srednje i više klase, što je pozitivno uticalo na razvoj sela i njihov funkcijonalni prelazak u manje gradove. Od osamdesetih godina prošlog veka ova oblast je imala veliki porast porodica srednje i više klase što je direktna posledica tehnoškog buma Silikonske Doline.
[uredi - уреди] Južni zaliv
Opštine oko južnog dela zaliva San Francisko su poznate kao Južni Zaliv. Južni Zaliv obuhvata grad San Hoze i negova predgrađa uključujući Gilroy, Mountain View, Santa Clara, Milpitas, Cupertino, Palo Alto, Sunnyvale, Los Altos, Saratoga, Campbell i Los Gatos. U ovoj oblasti se nalazi i centar novih tehnologija Silikonska Dolina, koja se razvila iz svemirskog razvojnog centra iz vremena “hladnog rata”. Danas se rast nastavlja prevashodno zahvaljujući brzom razvoju novih tehnologija i stalnoj, i sve većoj potrebi za novom jeftinom imigrantskom radnom snagom. Rezultat tog povećanja stanovnika je veliki rast cena nekreatnina, što je primoralo mnoge porodice srednje klase da se presele u druge delove regiona. Profitirajući od naziva “Silikonska Dolina”, ova oblast je centrala velikog broja giganata iz tehnološkog sektora. Poznatije kompanije sa sedištem u Južnom Zalivu su: Intel, AMD, Cisco Systems, Hewlett-Packard, Apple Computer, Google i Yahoo!.
[uredi - уреди] Santa Kruz
Postoji neslaganje oko pripadanja okruga Santa Kruz Zalivskoj Oblasti. Mnogi stanovnici ovog okruga sebe ne smatraju stanovnicima ove oblasti; međutim, ne postoji zvanična definicija „Zalivske Oblasti San Francisko ”, tako da je ovaj pojam Zalivske oblasti donekle fleksibilan. Santa Kruz se obično smatra za deo Zalivske Oblasti Monterej, pošto grad leži na severnom delu Monterejskog zaliva. Grad se takođe ponegde smatra za najseverniji deo centralne obale Kalifornije, koja se pruža sve do Santa Barbare.
[uredi - уреди] Prihod i troškovi života u Zalivskoj Oblasti
Zalivska oblast je jedan od najbogatijih regiona u SAD-u. Po zavodu za statistiku SAD-a, od 280 definisanih metropolitskih oblasti, Zalivska oblast ima najveći prosečni dohodak po domaćinstvu sa 62,024 dolara u 2000. godini.
Dok samo 26% domaćinstava na nacionalnom nivou imaju godišnji dohodak preko 75,000 dolara, u San Francisku je taj procenat čak 48%. Procenat domaćinstava čiji dohodak prelazi 100,000 dolara je duplo veći od nacionalnog proseka. Oko jedne trećine (31%) domaćinstava u Zalivskoj oblasti ima šestocifreni godišnji dohodak, za razliku od nacionalnog proseka koji je manji od 16%. U Junu 2003, studija Stanford Univerziteta podržana od strane zavoda za statistiku SAD-a je ustanovila prosečan dohodak domaćinstva u Zalivskoj oblasti, koji je za oko 60% veći nacionalnog proseka. Najveći broj domaćinstava zarađuje između 100,000 i 150,000 dolara na godišnjem nivou, što je oko 18% domaćinstava. Na nacionalnom nivou najveći broj domaćinstava ima godišnju zaradu između 30,000 i 40,000 dolara, a to je oko 13% svih domaćinstava,.
Šest od deset Kalifornijskih opština sa najvećim per capita dohotkom su u Zalivskoj oblasti (Belvedere, Atherton, Woodside, Portola Valley, Diablo). Od sto okruga sa najvećim per capita dohotkom u SAD-u, šest se nalazi u Zalivskoj oblasti (Marin, San Mateo, San Francisco, Santa Clara, Contra Costa, Alameda).
Čerdeset dva stanovnika Zalivske oblasti se nalazi na Forbsovoj listi 400 najbogatijih amerikanaca, publikovanoj 2006. U San Francisku živi trinaest milijardera, pa se San Francisko nalazi odmah iza Moskve i Londona kao grad sa najviše bilionera u svetu. Među četrdesetdvojicom se nalaze neka veoma poznata imena kao što su Stiven Pol Džobs, Džordž Lukas, Čarls Švab i Leri Elison.
Studija nevladine organizacije Claritas ukazuje da u 2004. 5% od svih domaćinstava u San Francisko i San Hoze Metropolitanskim zonama imaju imovinu preko milion dolara, a Wells Fargo procenjuje da ima 180 hiljada milionerskih domaćinstava u Zalivskoj oblasti, od kojih 10% imaju imovinu veću od 5 miliona dolara.
Visoku popularnost Zalivska oblast duguje svom blagom vremenu, svojoj kulturnoj i ekonomskoj razvijenosti, koja u kombinaciji sa ograničenim građevinskim zonama dovodi do toga da su cene nekreatnina izuzetno visoke. Naročito su visoke kupoprodajne cene stambenog prostora, kao i zakup u komercijalne svrhe. Zahvaljujući relativno nižoj ceni nekreatnina u predgrađu i ograničenog javnog transporta, duge, skupe i često neprijatne automobilske gužve su česte u regionu. Zbog tih problema mnoge druge aktivnosti su skuplje nego u ostalim delovima zemlje. Samo su kod određenog dela populacije primanja pratila porast troškova života, pa je veliki broj zaposlenih koji imaju minimalnu zaradu, pa čak i domaćinstva sa više zaposlenih članova zavedeno kao „siromašno”, dok su viši prihodi, neophodni za zadovoljavajući životni standard doveli do povećanja taksi u Zalivskoj oblasti,
[uredi - уреди] Klima
Iz razloga što brda, planine, i velike vodene površine prouzrokuju tako veliki geografski diverzitet u regionu, Zalivska oblast ima značajnu različitost mikroklimata. Zone blizu Tihog okeana generalno karakterišu relativno male temperaturne razlike tokom godine, sa svežim maglovitim letima i blagim kišnim zimama. Zone u unutrašnjosti, naročito one koje su planinama odvojene od okeana imaju toplija leta i niže noćne temperature tokom zime. U nekoliko stambenih zona zimi čak padne i sneg koji se maksimalno zadrži par sati, a na nekim vrhovima (St. Helena, Mount Hamilton, Mount Diablo i Mount Tamalpais) se u toku zime u više navrata zadržava sneg po nekoliko dana.
[uredi - уреди] Geologija i geomorfologija Zalivske Oblasti
Zalivska oblast je širom sveta poznata po kompleksnosti svoje geološke građe. Geološku građu ove oblasti sačinjavaju formacije sastavljene od sedimentnih krečnjačkih stena i peščara, metamorfnih serpentinskih stena, naslaga uglja kao i neverovatni bazaltni oblici i naslage pepela nastali erupcijom danas ugašenih vulkana u bližoj ili daljoj geološkoj prošlosti. Na nekim lokacijama su u ogromnom broju prisutni fosili sisara pleistocenske starosti.
[uredi - уреди] Vertikalni reljef
Nastanak nekoliko planinskih masiva kao i velikog broja grebenskih i brdskih struktura vezan je za velike sile pritiska nastale sučeljavanjem pacifičke i severnoameričke ploče. Ove strukture obezbeđuju spektakularan pogled na veliki deo Zalivske oblasti i uključuju Mount Tamalpais sa 784 metara u okrugu Marin, Mount Diablo sa 1,173 metara u okrugu Kontra Kosta, Mission Peak sa 767 metara u Alameda okrugu i Mount Hamilton sa 1,284 metara nadmorske visine u okrugu Santa Klara na kome se nalazi i čuvena Lik opservatorija.
Dve glavne grbenske celine su uglavnom paralelne sa glavnim rasedima:
[uredi - уреди] Rasedi
Region je takođe podeljen na najmanje četiri glavna rasedna sistema sa stotinama manjih rasedlina koje pripadaju ozloglašenom San Andreas rasedu, od kojih su svi na dodiru pacifičke i severnoameričke ploče.
Ovaj region je posebno izložen katastrofama povezanim sa velikim zemljotresima, kombinovanih sa više faktora:
[uredi - уреди] Transport u Zalivskoj Oblasti
Zalivsku oblast servisira veliki broj javnih transportnih sistema, uključujući tri internacionalna aerodroma (SFO, OAK, SJC), četiri brza tranzitna i regionalna zeleznička sistema uključujući i BART sistem, razgranat javni trajektni sistem, kao i veći broj autobuskih agencija. Sistem autoputeva je veoma razgranat; međutim na velikom broju saobraćajnica, naročito na mostovima, se za vreme špica javljaju saobraćajni kolapsi.
[uredi - уреди] Visokoškolsko obrazovanje Zalivske Oblasti
Region je sedište više univerziteta, među kojima najznačajnija mesta zauzimaju Stanford Univerzitet i Univerzitet Kalifornije Berkli.
[uredi - уреди] Regionalni okruzi i gradovi Zalivske Oblasti
Sledeća lista je na bazi definicije Zalivske oblasti sa deset okruga (u definiciji je i Santa Kruz okrug).
[uredi - уреди] Okruzi
[uredi - уреди] Gradovi sa više od 200.000 stanovnika
[uredi - уреди] Gradovi sa 100.000 do 200.000 stanovnika
[uredi - уреди] Vanjski linkovi
Greška citiranja <ref> tags exist, but no <references/> tag was found; $2

Summary:
Zalivska oblast San Franciska (engleski: San Francisco Bay Area), takođe poznata samo kao Zalivska oblast (Bay Area), je geografski raznovsna metropolitanska oblast koja okružuje zaliv San Franciska u severnoj Kaliforniji. Zalivska oblast je dom za više od sedam miliona ljudi, i sastoji se od gradova, vojnih baza, aerodroma, ukomponovanih sa regionalnim, državnim i nacionalnim parkovima, rasutih preko devet okruga (deset po nekim agencijama) i povezanih velikom mrežom puteva, auto-puteva, železničkih pruga i prigradskih sistema železnice.
Zalivska oblast, za razliku od tipičnih metropolitanskih oblasti, sadrži nekoliko istaknutih urbanih gradskih i prigradskih centara. Iako je sada San Hoze najveći grad u Zalivskoj oblasti (prešao San Francisko na popisu 1990), kroz veći deo istorije San Francisko je bio najveći grad, a i sada je ostao glavni centar regiona.
Sa procenjenom populaciom u 2005. godini na 7,168,176 stanovnika, San Hoze – San Francisko – Ouklend objedinjena statistička oblast je peta po veličini konsolidovana metropolitanska oblast u Sjedinjenim Državama.


[upraviť] Príčiny a výskyt sopečnej činnosti
Tak ako väčšina procesov vo vnútri Zeme, aj dynamika magmy je zle preskúmateľná priamymi pozorovaniami. Napriek tomu je však známe, že erupcia môže nasledovať po prechode magmy cez kôru pod sopku, kde vypĺňa miesto, zvané magmatický krb. Výstup magmy z krbu na povrch môže byť pokojný – efuzívny, alebo môže mať explozívny charakter (ak dôjde k rýchlemu poklesu teploty, z magmy sa rýchlo uvoľnia rozpustené plyny, čo vyvolá obrovský tlak, prípadne je tento tlak spôsobený premenou vody z okolia výstupu na vodnú paru). Produktmi efuzívnej erupcie sú hlavne lávové prúdy, pri explozívnej sa pridávajú rôzne vulkanoklasty (sopečný popol, pemza, lávové bomby).
Pravdepodobne najznámejším sopečným útvarom je kráter. Je to približne kruhový útvar, v strede ktorého ústi sopečný komín. Môže nadobúdať veľké rozmery, ak sa dôsledkom silnej erupcie prepadnú jeho steny, tak sa nazýva kaldera. Z krátera je magma vyvrhovaná do okolia. Kráter je obvykle umiestnený na vrchole sopky, sopka má často tvar kužeľovej hory.
Ak je sopka príliš vysoká, niekedy sa tvoria parazitické (bočné) krátery na úbočiach. Ďalšie sopečné útvary sa dajú objaviť po erodovaní vrchných vrstiev sopky – rôzne lávové žily (nazývané dajky, alebo neky), dómy, jaskyne vytvorené sopečnými kanálmi, a mnoho iných.
[upraviť] Tektonické prostredia
Sopky sa vyskytujú v troch tektonických prostrediach.
[upraviť] Divergentné okraje platní
Na hraniciach dvoch rozchádzajúcich sa rodín platní sa vulgarizmus vyskytuje najčastejšie. Väčšinou sa odohráva pod hladinou oceánov. Iba na málo miestach je vulkanická aktivita pozorovateľná aj na povrchu – ostrov Svätej Heleny, alebo Tristan da Cunha v Atlantiku, príp. niekoľko ostrovov v Pacifiku a Indickom oceáne.
Na hranici rozchádzajúcich sa platní magma ľahko preniká cez oslabenú kôru a na povrch sa dostáva systémom zlomov v stredooceánskom chrbte – rifte. Výstup magmy sa deje podľa geológov z veľkých hĺbok (až z hranice plášťa), dané magmy sa veľmi nelíšia svojim zložením (nazývajú sa primitívne a označujú sa skratkou MORB – Mid-Ocean Ridge Basalt).
Sopky Východoafrickej priekopovej prepadliny sa odlišujú od vulkanizmu stredooceánskych chrbtov. Odlišnosti sú zapríčinené prítomnosťou kontinentálnej kôry, čo spôsobuje modifikáciu primitívnych magiem stredooceánskych chrbtov.
[upraviť] Konvergentné okraje platní
Pri strete dvoch platní je sopečná činnosť opäť častá. Pri poklese (subdukcii) oceánskej platne pod inú platňu (s oceánskou, alebo kontinentálnou kôrou) dochádza približne v hĺbke 100 km k jej zahrievaniu a následnej dehydratácii. Uniknutá voda v podobe pary prestupuje okolitým plášťom, ktorý má iné zloženie ako oceánska kôra. Vysoký tlak a teplota vodnej pary zapríčiňuje parciálne tavenie okolitých hornín. Magmy tohto typu sa nazývajú vápenato-alkalické (podľa ich zloženia), majú vysokú viskozitu, obsahujú veľa rozpustených plynov a ich erupcie sú často veľmi explozívne.
[upraviť] Horúce škvrny
Pod označenie vulkanizmus horúcich škvŕn spadajú všetky ostatné prejavy sopečnej činnosti na Zemskom povrchu, ktoré sa nedajú zaradiť do prvých dvoch. Princíp spočíva vo výstupe horúcich magmových chocholov priamo z plášťa cez zemskú kôru. Klasickým príkladom sú Havajské ostrovy, ktoré boli vytvorené horúcou škvrnou pod Tichým oceánom. Ďalší dobrý príklad je Yellowstone. Na Slovensku by sa za príklad vulkanizmu daného typu dali považovať posledné sopečné aktivity (Putikov vŕšok pri Novej Bani), aj keď daná interpretácia je sporná. Island ako produkt takéhoto vulkanizmu je trochu zložitejší príklad, pretože tu sa nachádza kombinácia horúcej škvrny a divergentného okraja, tým pádom je chemické a minerálne zloženie magiem odlišné.
[upraviť] Klasifikácia a formy sopiek
Sopky (alebo sopečná činnosť) sa rozdeľujú podľa viacerých faktorov:
[upraviť] Eruptovaný materiál
Rozdelenie erupcií na základe typu materiálu je jedno z najčastejších rozdelení. Ak magma obsahuje veľa (>65�%) oxidu kremičitého, nazýva sa felzická. Felzické lávy sú veľmi viskózne a eruptujú v podobe dómov, alebo krátkych lávových prúdov, najčastejším tvarom sopky je stratovulkán. Tento typ vulkanizmu je veľmi explozívny, nakoľko viskózna magma v sebe zadržiava veľký obsah fluíd (plynov). Častý je aj výskyt pyroklastických prúdov, obsahujúcich rozžeravené častice (až 800�°C) a plyny. Tieto prúdy sa pohybujú veľkou rýchlosťou po svahu sopky a ničia všetko, čo im stojí v ceste. Dobrým príkladom je sopka Pelée v Karibiku, alebo Pinatubo na Filipínach.
Na druhej strane, opačný prípad sú erupcie magiem, obsahujúcich malé množstvá SiO2 (<45�%), nazývané aj mafické. Magma tohto typu obsahuje málo rozpustených plynov, a jej viskozita je oveľa menšia. Lávy tvorené z mafickej magmy majú tendenciu tiecť dosť rýchlo a sú vyvrhované bez extrémnych výbuchov. Sopky s takýmto typom magmy sa nazývajú štítové, klasický vzor sú havajské sopky Mauna Loa a Kilauea.
[upraviť] Morfologické typy sopečných erupcií
Podľa objemu, správania eruptujúcej lávy a vonkajších prejavov erupcie rozlišujeme nasledujúce typy:
[upraviť] Formy a stavba sopiek
[upraviť] Centrálne erupcie
[upraviť] Štítový vulkán
Výborným príkladom miest, kde sopky vyvrhujú obrovské množstvá rýchlo tečúcich láv, čím budujú hory tvaru štítu (sopky so širokou základňou a nízkym uhlom náklonu úbočia) sú Havajské ostrovy a Island. Lávové prúdy dosahujú značnú dĺžku (napr. najdlhší lávový prúd – 120 km v priemere vyprodukovala sopka Mauna Loa). Štítový vulkán je aj Olympus Mons, najvyššia hora v slnečnej sústave. Menšie verzie štítových vulkánov sú lávové kužele alebo lávové kopy.
[upraviť] Troskové a lávové kužele
Troskovými (alebo pyroklastickými) kužeľmi sa označujú menšie (40-400 m vysoké) sopky nadobúdajúce tvar kužeľa, ktoré sú tvorené explozívnymi erupciami trosiek a pyroklastík. Ich výška je oproti iným formám malá, obvykle sa stávajú neaktívnymi po krátkej dobe. Niekedy eruptujú len raz.
Lávové kužele sú tvorené prevažne bazaltovou, veľmi mobilnou lávou, ktorá sa rýchlo rozteká po okolí. V rámci lávových kužeľov sú rozoznávané dva typy. Islandský typ, ktoré sú spravidla len niekoľko stoviek metrov vysoké, zatiaľ čo kužele havajského typy môžu mať priemer až 400 km a dosahovať výšku 9000 m odo dna mora.
[upraviť] Stratovulkány
Stratovulkány (nazývajú sa aj kompozitné alebo vrstevnaté vulkány) sú vysoké vrchy (napr. Andské sopky patria medzi najvyššie na Zemi), ich stavba je tvorená striedaním sa vrstiev pyroklastík a lávových prúdov. Častým typom sú explozívne erupcie, nakoľko magma je viskóznejšia, čo vlastne tiež zodpovedá ich tvaru, láva nemá tendenciu roztekať sa doďaleka ako pri štítových sopkách a stuhne už na svahu. Stratovulkánmi je tvorený sopečný pás okolo celého Pacifiku, ktorý sa nazýva aj Ohnivý kruh.
Dobrým príkladom takéhoto typu sopiek je Fudžisan v Japonsku. V súčasnosti už neaktívne sopky, ktoré sa na území Slovenska a okolitých krajín vytvárali v priebehu neogénu, tiež vulkanológovia považujú za stratovulkány.
[upraviť] Supervulkán
Termínom supervulkán sa zvyknú označovať obrovské sopky, ktorých erupcie boli zničujúce, často mali dopad na celý kontinent (spôsobili aj klimatické zmeny na celej Zemi). Ako supervulkán sa označuje kaldera už neaktívnej sopky v Yellowstonskom národnom parku, prípadne sopka Krakatoa v Indonézii.
[upraviť] Podmorské vulkány
Podmorský vulkanizmus je hlavný fenomén stredooceánskych chrbtov. Väčšina erupcií je nepozorovateľná na hladine, dajú sa detekovať hydrofónmi. Častá forma sú príkre stĺpy, len ojedinele sa tvoria sopečné ostrovy. Charakteristický tvar lávových prúdov sú tzv. pillow (poduškové) lávy.
[upraviť] Subglaciálne vulkány
Subglaciálne sopky sú sopečné formy, ktoré eruptujú pod ľadovou pokrývkou. Vyskytujú sa v Antarktíde a na Islande, z minulosti sú známe aj z Kanady. Charakteristické pre ne je zarovnaný vrchol a terasovité svahy. Topiaci sa sneh a ľad rýchlo ochladzujú lávu, preto sú výsledné štruktúry lávových prúdov podobné štruktúram podmorských vulkánov. Pre svoj tvar sa niekedy nazývajú aj tabuľové hory, v Britskej Kolumbii je zaužívaný lokálny názov tuya.
[upraviť] Vulkanické dómy a ihly
Menej pohyblivé, kyslé lávy niekedy vytvárajú kumulodómy, či tholoidy, telesá rôznej veľkosti väčšinou sa nachádzajúce priamo vo vulkanickom kráteri. Niekedy môžu byť vytlačené expandujúcou lávou, vulkanickými plynmi a vodnými parami, do rôznych výšok nad samotný kráter. Tieto formy môžu vznikať aj pomerne rýchlym vytlačením z krátera, rýchlosťou i niekoľko desiatok metrov za deň. Podobným spôsobom vznikajú aj vulkanické ihly, obvykle bizarných tvarov. Všetky tieto telesá sú pokračujúcou aktivitou sopky obvykle zničené .
[upraviť] Kaldery
Výbuchom, alebo prepadnutím sopečného kužeľa, v dôsledku vyprázdnenia magmatickej komory, vznikajú kotlovité priehlbiny často značných rozmerov, označované ako kaldery. Sú známe z prejavov suchozemskej ako i podmorskej sopečnej činnosti. Kaldery sú typickou súčasťou zrelých vulkanických kužeľov . Kolapsové kaldery svojimi rozmermi prevyšujú rozlohu predošlých kráterov, ich vznik je veľmi deštruktívny a patrí medzi najzničujúcejšie fenomény na zemskom povrchu. Okrem kolapsových kalder, sú známe aj explozívne a erózne kaldery .
[upraviť] Maary
Zvláštnym druhom kráterov zaplavených vodou sú maary. Väčšinou sa nachádzajú v skupinách, 2 a viac pohromade. V dôsledku prítomnosti vody majú pomerne explozívne erupcie sprevádzané silnými výronmi pár .
[upraviť] Lineárne erupcie
Druhým typom vulkanických erupcií sú tie, ktoré prenikajú na povrch pozdĺž plôch puklín a zlomov. Tento typ erupcí sa predpokladá v kontinentálnej ako i oceánskej kôre. Na kontinentoch k nemu prináležia rozsiahle výlevy platóbazaltov, tiež známe ako trapy. Tieto výlevy dosahujú rozlohu tisícov kilometrov štvorcových a hrúbky tisíce metrov.
Významným prejavom vulkanizmu vo všeobecnosti sú erupcie riftových zón a osových častí stredooceánskych chrbtov. Riftový systém dnešných oceánov má dĺžku okolo 70 000 km . V dôsledku vzďaľovania oceánskych platní na stredooceánských chrbtoch do priestoru medzi nimi neustále vniká nová magma, tvorená najmä bazaltami (tzv. N-MORB).
[upraviť] Areálne erupcie
Ak sopečná aktivita preukázateľne nie je sústredená dlhšiu dobu na jednom mieste ale postupne mení polohu, označuje sa ako areálna. Aktivita sopiek, ktoré sú súčasťou areálneho vulkanizmu je prevažne krátkodobá. Niekedy sú vulkány tohto typu rozmiestnené v jednej línii, no môžu sa nachádzať i v nepravidelných skupinách, ktoré majú spoločný pôvod .
[upraviť] Aktivita
Medzi vulkanológmi neexistuje všeobecný konsenzus na definovanie toho, či je sopka aktívna. Problém je v tom, že čas medzi jednotlivými erupciami nie je pravidelný.
Vedci pokladajú sopku za aktívnu, ak počas nedávnej histórie aspoň raz eruptovala (čo nie je jednoznačné, pretože rozličné inštitúcie daný čas definujú rôzne – od 200 až po 10�000 rokov). Takisto sa za aktívnu označuje sopka s práve prebiehajúcou erupciou alebo so zvýšenou aktivitou (únikom) plynov z krátera, príp. s výskytom častých zemetrasení.
Ako spiaca sa označuje sopka, ktorá bola síce aktívna, ale momentálne žiadne známky aktivity nejaví.
Vyhasnutá, alebo neaktívna je taká sopka, pri ktorej sa vedci zhodli, že už nikdy nebude eruptovať (t.j. nejaví žiadne známky aktivity spomínané vyššie).
Toto rozdelenie niekedy prináša kuriózne situácie. Napríklad už spomínaná sopka v Yellowstone naposledy eruptovala pred viac ako 10�000 rokmi, ale keďže v danej oblasti sú ešte stále aktívne zemetrasenia a hydrotermálna činnosť, tak by sa mala považovať za aktívnu (spiacu). Prípadne vrch Puy de Dôme vo Francúzskom stredohorí, aj keď posledná erupcia prebehla v roku 5760 pred Kr. by tiež mala byť stále považovaná za aktívnu.
Svet už zažil viacero tragédií, keď boli zničené mestá pri výbuchu sopky považovanej za vyhasnutú. Najstaršia je azda tragédia, ktorá sa odohrala v antických Pompejách, kde výbuch Vezuvu, do vtedy považovaného za neaktívnu sopku, zničil mesto Pompeje, ako aj ďalšie mestá v okolí.
[upraviť] Prejavy a produkty sopečnej činnosti
Sopečná činnosť môže nadobúdať rozličné formy:
Vyvrhovanie magmy z krátera a emisie plynov sú dobre pozorovateľné fenomény sopečnej činnosti.
Prvá z nich, vyvrhovanie magmy, môže byť pokojná, vtedy hovoríme o efuzívnej erupcii. Takto vyvrhovaná magma má nízku viskozitu a nízky obsah rozpustených plynov. Spravidla sú to erupcie bazaltov (Havajské ostrovy, Island). Opakom je explozívna erupcia – vtedy vyvrhovanie sprevádza vyletovanie väčších (hovoríme im aj sopečné bomby), alebo menších (pyroklasty) úlomkov žeravej lávy z krátera. Nastáva, ak je vplyvom vysokých teplôt a tlakov vo vnútri Zeme v magme vysoký obsah rozpustených plynov. Pri výstupe zo sopečného komína dochádza k zníženiu tlaku, čo vyvolá mechanizmus podobný otvoreniu sódovkovej fľaše, rozpustené plyny sa rýchlo uvoľnia a spôsobia explóziu. Takýto typ erupcie sa vyskytuje v aktívnych (konvergentných) okrajoch tektonických platní.
K explozívnym erupciám zaraďujeme aj freatické erupcie. Nastávajú, ak magma pri svojom výstupe narazí na väčší objem vody (povrchovej, alebo podzemnej). Vplyvom vysokých teplôt sa voda okamžite mení na paru a spôsobí explóziu vodných pár, prachu, skál a vulkanických bômb.
Sopečná erupcia sa prejavuje aj emisiou obrovského množstva plynov do ovzdušia. Ich zloženie je rôzne, líši sa od jedného vulkánu k druhému. Najväčší výskyt majú vodné pary, potom oxid uhličitý (CO2) a oxid siričitý (SO2). Ďalšími sopečnými plynmi sú sulfán (H2S), chlorovodík (HCl) a fluorovodík (HF).
Veľké, explozívne erupcie vyvrhujú spomínané plyny spolu so sopečným prachom až do stratosféry (~20�km nad povrch Zeme), čo ovplyvňuje počasie na Zemi: oxid siričitý sa mení na aerosól kyseliny sírovej (H2SO4) a ten zvyšuje albedo Zeme. HCl a HF sa rozpúšťajú vo vode a padajú naspäť na Zem v podobe kyslých dažďov. Vulkanickou aktivitou sa do ovzdušia uvoľňuje ročne 145-230 miliónov ton oxidu uhličitého.
Pyroklasitcké prúdy sú fluidizované zmesi žeravého prachu, plynov a popola (teplota až 800�°C), ktoré sa obrovskou rýchlosťou (150�km.hod-1) rútia dolu úbočím stratovulkánov do značnej diaľky a ničia všetko čo im príde do cesty. Im podobné su laháry (termín pochádzajúci z Indonézie): ide však o bahnové zmesi vody z topiacej sa snehovej čiapočky na vrchole vulkánu a prachovo-popolových usadenín na svahoch. Tieto tiež stekajú po svahoch veľkou rýchlosťou do značných diaľok (aj 50�km).
Pyroklastické prúdy a laháry sú vďaka svojej kinetickej energii veľmi nebezpečné (niekedy viac ako samotná láva – sú totiž omnoho mobilnejšie): žeravý prúd pyroklastík pri výbuchu sopky Pelée v roku 1902 zabil asi 30 000 ľudí na v meste Saint-Pierre na Martiniku, lahárový prúd zo sopky Nevado del Ruiz v Kolumbii zasa pochoval pod osemmetrovou vrstvou popola a bahna mesto Armero spolu s 25 000 obeťami.
So sopečnou činnosťou majú súvislosť aj iné fenomény: zemetrasenia, fumaroly, gejzíry a horúce pramene.
[upraviť] Predpovedanie sopečných erupcií
V súčasnosti vedci nedokážu presne predpovedať, kedy niektorá sopka vybuchne, aj keď indície o možnej erupcii nie je ťažké získať (ide skôr o predpoveď, kedy presne nastane erupcia). Na to sa využívajú nasledovné indície:
[upraviť] Seizmická aktivita
Záchvevy pôdy nastávajú vždy, keď sa sopka prebúdza k životu. Niektoré vulkány majú permanentne slabú seizmickú aktivitu, ale jej zvýšenie je signál začiatku erupcie. Seizmická aktivita sopiek má tri hlavné formy: krátkotrvajúce otrasy, dlhotrvajúce otrasy a harmonické záchvevy.
Zákonitosť seizmických aktivít je dosť komplexná, ale vo všeobecnosti platí princíp, že zvyšovanie seizmickej aktivity vedie k blízkej erupcii, najmä ak pred tým bolo obdobie kľudu.
[upraviť] Zvýšená emisia plynov
Ako magma stúpa k povrchu, klesá v nej tlak, čo spôsobí jej degazáciu. Celý proces sa podobá otvoreniu sódovkovej fľaše (únik CO2). Zvýšenie emisií oxidu siričitého (SO2), ako jedného z hlavných sopečných plynov, je jedným z hlavných oznamovateľov prísunu veľkého množstva magmy blízko k povrchu. V máji 1991 sa zvýšila emisia SO2 zo sopky Pinatubo na Filipínach. O dva týždne neskôr (28. máj 1991) množstvo emitovaného oxidu siričitého narástlo až na 5�000�ton (10-krát viac ako predtým). 12. júna 1991 sopka vybuchla. Tesne pred výbuchom však množstvo emitovaného SO2 pokleslo pod bežnú úroveň. Tento jav si vedci vysvetľujú tým, že tesne pred výbuchom sa plyny uzatvárajú v chladnúcej magme, čo len zvýši tlak a šance na explozívnu erupciu.
[upraviť] Deformácie povrchu
Zväčšovanie sa sopky signalizuje akumuláciu magmy pod povrchom. Vedci monitorujúci sopky často merajú zmenu náklonu úbočia sopky a tieto zmeny zaznamenávajú. Zmena náklonu (vydutie sa základne sopky) spolu so zvýšením emisií SO2 a častejším výskytom otrasov v okolí sopky s veľkou pravdepodobnosťou naznačujú blízku erupciu. Niekedy sú deformácie ťažko pozorovateľné, ale stále sa používajú na predpovedanie erupcií.
[upraviť] Sopečná činnosť na území Slovenska
Vulkanizmus na území Slovenska (ale nielen tam, ale aj v Maďarsku, Rumunsku a na Ukrajine) prebiehal v období treťohôr (neogén – pleistocén). Na Slovensku ním boli vytvorené viaceré pohoria, ktoré sa podľa lokality rozdeľujú na tri väčšie celky, pričom najväčšiu oblasť zaberajú stredoslovenské vulkanity (~5�000�km²):
Vulkanická aktivita sa začala pred 16,5�mil.�rokmi a posledné aktivity boli datované pred 100�000 rokmi. Jej príčinou bol pokles oceánskej základne flyšového pásma pod horniny Karpatského oblúka. Celý proces začal najskôr aktivitou andezitových vulkánov (predchádzala mu vulkanická aktivita v severnom Maďarsku) na juhu Slovenska (stratovulkány Lysec a Čelovce), ktorá sa rozvinula a vytvorila stratovulkány Vtáčnik, Javorie, Poľana, Štiavnický stratovulkán a vulkány Kremnických vrchov, niektoré s pomerne zložitou stavbou .
Pred 13�mil.�rokmi sa vulkanická aktivita postupne menila na z andezitovej cez dacitovú na ryolitovú (tzv. jastrabská formácia) a v posledných fázach až bazaltovú. Posledné výskyty sú ojedinelé erupcie bazaltových sopiek (vrch Kalvária v Banskej Štiavnici) a úplne posledná je sopka Putikov vŕšok pri Novej Bani.
Na východnom Slovensku sa začala sopečná činnosť aktivizovať z geologického hľadiska o niečo neskôr (pred 14,5�mil.�rokov). Vytvorila reťaz stratovulkánov v Slanských a Vihorlatských vrchoch. Tieto mali relatívne jednoduchšiu stavbu ako stredoslovenské. Táto aktivita prechádza celým karpatským oblúkom cez Ukrajinu až do Rumunska (tu sú datované posledné prejavy na 20�000�rokov pred Kr.).
Na južnom Slovensku prebiehala vulkanická aktivita omnoho neskôr (6,4�mil.�–�2�mil.�rokov). Jej prejavy boli slabšie, sopečné formy boli rôzne maary, lávové prúdy, diatrémy. Juhoslovenské lávy sú tvorené prevažne bazaltami.
[upraviť] Významné sopky
[upraviť] Sopky na Zemi
[upraviť] Sopečná činnosť na iných objektoch slnečnej sústavy
Na Mesiaci nie je doložená žiadna sopečná činnosť, ale našli sa pozostatky niektorých vulkanických foriem (maary, dómy).
Sopečná aktivita bola pozorovaná aj na iných planétach slnečnej sústavy. Povrch Venuše je z 90�% tvorený bazaltami, čo indikuje, že vulkanizmus hrá veľkú rolu pri tvarovaní jej povrchu. Aj keď to niektoré indície naznačujú, v súčasnosti nie je vulkanická aktivita na Venuši potvrdená.
Na povrchu Marsu bolo identifikovaných niekoľko vulkánov:
Tieto sopky sú vyhasnuté už milióny rokov, ale Európska sonda Mars Express našla dôkazy o sopečnej činnosti v nedávnej minulosti Marsu.
Najväčšiu vulkanickú aktivitu v Slnečnej sústave má Jupiterov mesiac Io. Celý je pokrytý sopkami s neutíchajúcimi erupciami kremitých hornín, oxidu siričitého a síry. Povrch Io sa neustále mení. Lávy na jeho povrchu majú najväčšiu teplotu v celej slnečnej sústave – dosahujú až 1500�°C.
Najväčšia doteraz pozorovaná erupcia sa odohrala vo februári 1991 na inom mesiaci Jupitera – Europe. Tu má však sopečná aktivita inú podobu. Celá sa točí okolo vody – nazýva sa aj kryovulkanizmus. Tento proces je známy na viacerých mesiacoch vonkajších planét.
V roku 1989 Voyager 2 pozoroval ľadové sopky na Tritone – mesiaci Neptúnu. A v roku 1995 sonda Cassini-Huygens odfotografovala erupcie ľadu na Saturnovom mesiaci Enceladus. Vyvrhovaný materiál pozostáva z ľadu, tekutého dusíka, metánu a prachu. Sonda taktiež našla dôkaz o kryovulkanizme na ďalšom Saturnovom mesiaci – Titane, ktorého atmosféra pozostáva z metánu. Je predpoklad o výskyte kryovulkanizmu aj v Kuiperovom páse.

Summary:
Sopka alebo vulkán je geomorfologický útvar vytvorený magmou vystupujúcou na zemský povrch prípadne pod vodu alebo ľadom. Na Zemi sa sopky vyskytujú pozdĺž hraníc tektonických platní a v takzvaných horúcich škvrnách. Názov vulkán je odvodený od názvu sopky Vulcano v Tyrrhenskom mori, prenesene od rímskeho boha Vulkána. Veda, skúmajúca sopečnú činnosť sa nazýva vulkanológia.
Iné formy sú bahnové sopky (tieto, až na pár výnimiek nesúvisia so sopečnou činnosťou) a ľadové sopky (vyskytujú sa na niektorých mesiacoch slnečnej sústavy – Europa, Enceladus, Triton, Titan).


[upraviť] Geografia
Piešťany ležia 86 kilometrov severovýchodne od hlavného mesta Bratislavy, na pravej strane rieky Váh pod úpätím pohoria Považský Inovec v severnom výbežku Podunajskej roviny, vo výške 162 m n.m.. Mestom okrem Váhu preteká potok Dubová, na juhovýchode priehradné jazero Sĺňava. Mesto sa delí na Piešťany a Kocurice – jedinú mestskú časť vzdialenú 2,5 km juhozápadne od mesta na ľavom brehu Dudváhu, 160 m n.m. Archeologický nález popolnicového pohrebiska z mladšej doby bronzovej. Písomne doložená v roku 1113 ako Cozuran. Súčasťou Piešťan je od 1. januára 1974. V rokoch 1973-1996 bola súčasťou Piešťan aj obec Banka.
[upraviť] Dejiny
Stopy osídlenia okolia Piešťan pochádzajú už zo štvrtohorného pleistocénu. Kamenné nástroje človeka neandertálskeho typu boli objavené v neďalekej obci Banka a v jaskyni Čertova pec. V poslednej dobe ľadovej sa ku nezamŕzajúcim prameňom sťahoval lovec mamutov. Svedčia o tom nálezy z Banky a Moravian nad Váhom. Pramene vyhľadávali obyvatelia z neskorej i mladšej doby kamennej, no najmä z doby bronzovej. V okolí sú stopy po ľude maďarovskej kultúry, vystriedanej ľudom mohylovej a čačianskej kultúry. V mladšej dobe železnej, asi v štvrtom storočí pred Kr., prichádzajú Kelti. V 1. až 4. storočí osídlenie germánskymi Kvádmi. V 5. - 6. storočí prichádzajú do oblasti prvé slovanské kmene.
Časy Veľkej Moravy z 9. storočia pripomína veľmožský dvorec v blízkom Ducovom. Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1113. Nachádza sa v Zoborskej listine vydanej uhorským kráľom Kolomanom I.. Piešťany (Pescan) sa tu spomínajú ako obec susediaca s Trebaticami. V rokoch 1299, 1301-1321 súčasť panstva Matúša Čáka Trenčianskeho. Po jeho smrti sa časti jeho majetkov zmocnil kráľ Karol Róbert z Anjou.
Piešťany boli aj kráľovským majetkom a súčasťou hradného panstva Tematín. V roku 1348 daroval kráľ Ľudovít I. hrad a panstvo Tematín magistrovi Mikulášovi Kontovi. Po vymretí tohto rodu ich od kráľa Ľudovíta II. získal Alexej Thurzo.
História mesta je úzko spätá s rozvojom kúpeľníctva v 16. storočí. Prvý podrobný opis prameňov pochádza od prefekta Šarišského hradu a kráľovského radcu Juraja Werhnera z roku 1545. Neskoršie opisy pochádzajú od lekára rakúskych cisárov Johanna Crata de Crafheima (1571), osobného lekára pápeža Sixta V. Andrea Bacciusa Elpidianusa (1588), nemeckého cestovateľa Martina Zeillera (1632). Najslávnejší opis kúpeľov pochádza od Adama Trajana v básni Saluberrimae Pistinienses Thermae z 1642. V tom istom roku Piešťany dostali mestské výsady a jarmočné právo a vyvíjali sa ako zemepanské mestečko. Prvý lekársky opis Schediasma de Thermis Postheinsibus je od hlavného fyzikusa slobodného kráľovského mesta Prešporka Jána Justusa Torkoša (1745).
V 18. storočí vzniká okolo prameňov kúpeľná osada Teplice. V jej centre stál ubytovací hostinec a panský dom pre šľachtu. Osada sa postupom času spojila s obcou Piešťany a dnes tvorí historické centrum. Roku 1720 daroval panovník Karol VI. panstvo Hlohovec (a s ním i Piešťany) Jánovi Leopoldovi Erdödymu. Erdödyovcom patrilo mestečko Piešťany až do roku 1848 (zrušenie nevoľníctva), a kúpele až do roku 1940 (zoštátnenie).
V roku 1772 sa v Piešťanoch objavuje významný balneológ, profesor Henirich J. von Cranz. Až po jeho návšteve postavili prvú stálu budovu kúpeľov, dosiaľ sa používali iba jamy vykopané v zemi.
Začiatkom 19. storočia (okolo roku 1820-1822) dal Jozef Erdődy vybudovať v klasicistickom štýle prvé murované kúpeľné budovy, ktoré boli dobudovávané a prestavované v priebehu celého 19. storočia. V roku 1802 navštívil Piešťany Beethoven. Začiatkom 19. storočia sa liečba uberá pokrokovou, lekársky podloženou metódou pod vedením doktora F.E. Scherera, nájomcu kúpeľov, zakladateľa Vojenského kúpeľného ústavu (1863), a autora monografie o kúpeľoch. V roku 1889 dostala kúpele do prenájmu od rodiny Erdödiovcov firma Alexander Winter a synovia. K tomuto obdobiu sa viaže najväčší rozkvet kúpeľov a mesta, dochádza k veľkorysej výstavbe kúpeľných objektov a vďaka propagácii sa stávajú známe v celom svete.
Sľubný rozvoj však prerušila prvá svetová vojna, kúpele sa museli prispôsobiť časom a Piešťanoch sa začali liečiť ranení vojaci. Vo februári 1917 sa v hoteli Thermia Palace stretli traja cisári, Wilhelm II Hohenzollern., rakúsky cisár Karol I Habsburg. a bulharský cár Ferdinand I Koburg. Rokovali tu o ďalšom vedení vojny a tu aj spečatili svoj osud.
V medzivojnovom období prúdili do kúpeľov desaťtisíce hostí, medzi nimi mnohé významné osobnosti. Po vypuknutí druhej svetovej vojny nastala úplná ekonomická stagnácia. V roku 1940 dochádza ku zoštátneniu kúpeľov, 1948 ku ich znárodneniu. Rozvoj zabezpečil až zákon o preventívnej starostlivosti z roku 1951. Od roku 1945 užívajú Piešťany štatút mesta, od roku 1956 štatút kúpeľného mesta medzinárodného významu, od 1996 okresného mesta.
[upraviť] Názov
Názov Piešťany je odvodený od piesčitého charakteru podložia naplavenín Váhu, na ktorých sa rozprestiera. Toto meno nesie aj planétka (4573) Piešťany, ako aj niektoré ulice na Slovensku s pomenovaním Piešťanská.
[upraviť] Symboly mesta
Symbolmi mesta sú: erb, pečať, zástava mesta, insígnie primátora mesta a štandarda primátora mesta. Ako symbol bol barlolámač prijatý za mestský znak 21. októbra 1945, pri príležitosti inštalácie obce Piešťany na mesto.
Erb mesta tvorí modrý štít so striebornou postavou nahého zlatovlasého muža, lámajúceho obojručne zlatú barlu o ľavé koleno. Do druhej polovice 19. storočia mesto používalo ako pečatidlo rôzne vyobrazenia svätého Štefana - kráľa. Najstaršia zachovaná pečať pochádza z roku 1564. Je na liste odoslanom z Piešťan do Trnavy, z obsahu ktorého sa dá predpokladať právo na konanie trhu alebo jarmoku. Priemer pečate je 25 mm a vyobrazuje svätého Štefana - kráľa s barlou v pravej ruke, zatiaľ, čo v ľavej drží štít s krížom.
Z roku 1771 sa zachovala na listine pečať piešťanskej osady Teplice (približne dnešná pešia zóna), s priemerom 25 mm. V jej strede je vyobrazený svätý Štefan s kruhopisom Sigillum Teplicien. Z roku 1774 je zachovaná podobná pečať s priemerom 22 mm so svätým Štefanom držiacim barlu v ľavej ruke. Kruhopis znie Sigillum Teplicense.
Z roku 1783 je osemboká pečať samotného mesta. Má priemer 35 mm, v strede vyobrazenie svätého Štefana s barlou v pravej ruke a kruhopisom Sigillum oppidi Peosten. Dnešný symbol mesta, barlolámač, bol pôvodne znakom kúpeľov. Podnet na jeho vytvorenie dal Ľudovít Winter, ktorý si želal jednoduchý symbol uzdravenia vypovedajúci o sile termálnych prameňov. V roku 1894 sa Winter stretol v budapeštianskej Riegelovej tlačiarni s kresličom nemeckého pôvodu Arthurom Heyerom, ktorého poveril takýto symbol vytvoriť. Heyer mu o pár dní predložil skicu muža lámajúceho barlu. Tento znak si Winter okamžite nechal patentovať, avšak aj napriek tomu sa stal podnetom 40-tich súdnych sporov. Umelecké vyobrazenie barlolámača sa nachádza na priečelí kolonádového mosta.
Vlajku tvorí šesť vodorovných rovnomerných pruhov v mestských farbách – zlatá, modrá, strieborná, zlatá, modrá, strieborná. Vlajka v pomere 2:3 je zastrihnutá do lastovičieho chvosta siahajúceho do jej 1/3.
[upraviť] Samospráva
Na čele mesta stojí primátor, ktorý je predstaviteľom a najvyšším výkonným orgánom mesta. Mestské zastupiteľstvo je 25-členný zbor zložený z poslancov zvolených v priamych voľbách občanmi mesta. Funkčné obdobie MsZ sa končí zložením sľubu poslancov novozvoleného zastupiteľstva.
[upraviť] Demografia
Ku 31. decembru 2003 mali Piešťany 30 066 obyvateľov, z toho 47,06 % mužov a 52,94�% žien. Podľa sčítania obyvateľov z roku 2001 bývalo v meste najviac obyvateľov slovenskej národnosti (96,3�%), nasledujú národnosti: česká (1,69�%), maďarská (0,27�%), rómska (0,18�%), moravská (0,11�%), nemecká (0,06�%), poľská (0,04�%), rusínska (0,04�%) a ukrajinská (0,03%). Vierovyznanie obyvateľov: rímskokatolícke (72,65�%), evanjelické (5,96�%), gréckokatolícke (0,31�%), pravoslávne (0,14%), československé husitské (0,09�%), ostatné (0,23�%), bez vyznania (16,71�%).
[upraviť] Vzdelanie
Vysoké školstvo v Piešťanoch reprezentuje Inštitút fyzioterapie, balneológie a rehabilitácie Univerzity sv. Cyrila a Metoda v Trnave. Zo všeobecných stredných škôl sú to gymnáziá Pierra de Coubertina a sv. Michala Archanjela' Stredné odborné školy zastupuje Hotelová akadémia Ľudovíta Wintera, Stredná priemyselná škola elektrotechnická, Stredná záhradnícka škola, Združená stredná škola obchodu a služieb, Stredné odborné učilište elektrotechnické a strojárske, a napokon Stredné odborné učilište vodohospodárske. V meste je šesť základných škôl, špeciálna základná škola a základná umelecká škola.
[upraviť] Veda a výskum
Významné vedecké pracoviská sú zastúpené inštitúciami ako je Národný ústav reumatických chorôb, zameriavajúci sa na výskum a liečbu reumatických ochorení, a prípravu nových odborníkov v oblasti reumatológie. Ďalšou organizáciou je Výskumný ústav rastlinnej výroby zameraný na výskum pestovateľských technológií, metód šľachtenia a poradenstvo v rastlinnej výrobe. Elektrotechnický ústav Slovenskej akadémie vied zastupuje Oddelenie technológie a diagnostiky polovodičov, úzko spolupracujúce s firmou ON Semiconductor, ktorá prevzala štafetu výroby polovodičov po Tesle Piešťany. Špičkovým pracoviskom v oblasti metrológie, skúšobníctva, normalizácie a certifikácie je Technický skúšobný ústav Piešťany, š.p..
[upraviť] Kúpele
Kúpele Piešťany sú situované prevažne na Kúpeľnom ostrove východne od mesta, medzi ľavým brehom Váhu a mŕtvym obtokovým ramenom. V tomto priestore vyviera väčšina termálnych prameňov. Sú tu zriadené studne Trajan, Patria, V1 a V4. Tie sú viazané na považanskom zlomovom pásme z hĺbky 2 000 metrov, kde sú 50 až 60 metrov pod povrchom odborne zachytené, aby nedošlo k miešaniu s podpovrchovými vodami. Voda sa akumuluje v burdigalských (miocénnych) sedimentoch Podunajskej panvy. Minerálne pramene sú sírnato-hydrouhličitanové, vápenato-horčíkové, sírne, hypotonické termy s teplotou 67-69 °C s obsahom okolo 1500 mg minerálnych látok na liter vody a s obsahom voľných plynov, najmä sírovodíka. Úhrnná kapacita zachytených žriediel je viac ako 3 milióny litrov vody za deň. Súčasťou liečby je bahno, ktoré patrí medzi najznámejšie peloidy sveta. Vzniká chemickými a biologickými procesmi v sedimentoch Váhu za pôsobenia termálnych výverov.
Balneoterapia sa aplikuje na choroby pohybového ústrojenstva, poúrazové stavy, nervové choroby a mnohé ďalšie. Bahno má významné antifungálne účinky. Pre balneologické využitie je pripravované originálnou technológiou, počas ktorej podlieha procesu dozrievania a regenerácie s početnými chemickými a biologickými reakciami. Dozreté bahno má maslovitú, mazľavú konzistenciu, je plastické, tepelne vodivé, ochladzuje sa štvornásobne pomalšie ako voda, oproti ktorej má 350-krát väčšiu viskozitu. Zrelé bahno je oceľovo modré až čierne. Používa sa tu viac ako 60 rôznych liečebných procedúr a metodík. Základom sú procedúry využívajúce unikátnu minerálnu vodu a liečivé sírne bahno, ktoré sa kombinujú s vodoliečbou, individuálnou a skupinovou rehabilitáciou, masážami, uhličitou terapiou, svetloliečbou, elektroliečbou, teploliečbou a ďalšími špecializovanými výkonmi a relaxačnými procedúrami.
O kúpeľnú starostlivosť sa starajú Slovenské liečebné kúpele s celkovou kapacitou 2�000 lôžok. SLK patria od roku 2002 spoločnosti Danubius Hotels Group venujúcej sa kúpeľnej starostlivosti v Maďarsku, Česku a Rumunsku.
[upraviť] Podnebie
Mesto je položené v širokom, dobre ventilovanom severojužnom údolí Váhu medzi pohoriami Považský Inovec na východe a Malé Karpaty na západe. Oblasť je typicky nížinatá, teplá, pomerne suchá ale mierne veterná. Z priemerných teplôt vyplýva mierna zima a teplé leto. Celkový ráz podnebia je mierne premenlivý.
Priemerná ročná teplota je 9,2 °C, stredná denná amplitúda 9,4 °C. Zima s celodennými mrazmi trvá priemerne od 11. decembra do 20. februára, na krátky čas býva prerušená teplým juhozápadným prúdením. Dní s teplotami nad 30 °C je za rok 14,3, nad 25 °C je ich 62,4 a to hlavne v júli a auguste. Teplotu do 0 °C má 103 dní v roku, najmä od decembra do marca. Dní pod 0 °C je 29,2. Teplota pod -10 °C vychádza v premere na 1,3 dňa. Nachladnejší mesiac je január.
Zrážky sú rozložené rovnomerne počas celého roku, priemerne je to 608 mm. Najmenej ich je za február, najviac za jún a júl. Výdatnejšie zrážky iba v lete pri miestnych búrkach. V októbri sa prejavuje vplyv južných a juhozápadných frontálnych porúch so zvýšeným množstvom zrážok.
Oblačno je hlavne v zimnom období, ročný priemer slnečného svitu je 2 147 hodín. Celoročne prevláda bezvetrie, silný vietor pripadá na 10% dní.
Hmla sa vyskytuje najmä v mesiaci január, najmenej v mesiaci apríl. Od apríla do septembra je hmlisto len zriedkavo a krátko. Ide prevažne o ranné radiačné hmly, ktoré sa do dvoch hodín od východu slnka rozplývajú. V zime sa rozpúšťajú medzi desiatou a dvanástou hodinou a tvorí sa z nich nízky Stratus. Pri anticyklonálnych situáciách sa hmla udrží celý deň.
Búrky prichádzajú najčastejšie zo západu, kde sa zastavujú na pohorí Karpaty po ktorom postupujú južne a potom prechádzajú mestom z juhozápadu na severovýchod k Považskému Inovcu. Na východe sa búrky vyskytujú na teplom fronte a vznikajú nad Považským Inovcom. Búrky vznikajú prevažne medzi pätnástou až osemnásou hodinou. Polovica z nich trvá viac ako hodinu, asi 6�% ich trvá cez štyri hodiny. Nočné búrky majú spravidla dlhšie trvanie. Najväčšia rýchlosť búrok je v zime, najmenšia v lete.
[upraviť] Kultúra
V meste sa nachádza niekoľko scén slúžiacich pre kultúrne akcie. Najväčšiou je Dom umenia Piešťany s kapacitou 622 miest, kultúrno-spoločenské centrum Fontána (kino, Filmový klub), Malá scéna MsKS, hudobný pavilón Mušľa. Na Kúpeľnom ostrove je Spoločenské centrum (400 miest) a vonkajší hudobný pavilón Harmony. Výstavné siene Stará lekáreň, KSC Fontána a galéria Majerník v Dome umenia. Mestská knižnica (1925) s približne 85 000 knižničnými jednotkami. Ďalšie neverejné odborné knižnice sú vo Výskumnom ústave rastlinnej výroby a v Nemocnici Alexandra Wintera.
Mesto nemá vlastný divadelný súbor, pôsobia tu však amatérske divadlá Bradatá divadelná dvojica (dočasne neaktívna) a Divadlo Točítko.
Najstaršou kultúrnou akciou je Piešťanský hudobný festival, zameraný na klasickú hudbu, založený v roku 1955. Piešťanské organové dni od 1999. Ďalšími pravidelnými akciami sú: Otvorenie kúpeľnej sezóny, ktoré sa stalo najrozsiahlejším kultúrnym podujatím roka. Koná sa prvý júnový víkend. Truck country – malá sestra Country Lodenice. Prehliadka a súťaže ťahačov spojená s country hudbou. Country Lodenica – festival venovaný country a folkovej hudbe sa koná vždy posledný augustový víkend od roku 1999. Je to najväčšia akcia svojho druhu na Slovensku. Victoria Regia - súťaž v aranžovaní kvetov, jej vrcholom je alegorický sprievod. V roku 2005 bola obnovená tradícia Socha piešťanských parkov z rokov 1967-1993. Od roku 2006 sa v meste uskutočňuje filmový festival Cinematik. Okrem pravidelných podujatí má mesto bohatý kultúrny program počas celého roka.
Na letisku sa od roku 2006 koná hudobný festival Hodokvas a od roku 2007 Letecký deň.
Z Piešťan pochádza najúspešnejšia Slovenská hip-hopová skupina Kontrafakt.
[upraviť] Múzeá
Balneologické múzeum bolo založené v roku 1931 na popud Imricha Wintera a jeho Muzeálnej spoločnosti. Pôvodne malo vlastivedné zameranie, avšak od roku 1966 je špecializované na balneológiu a históriu kúpeľov a kúpeľníctva na Slovensku. V zbierkach múzea sa nachádzajú kolekcie lekárskych pomôcok z 19. storočia, historické pohľadnice, časť pozostalosti M. R. Štefánika, množstvo regionálnych archeologických nálezov a podobne. Hlavná expozícia sídli v budove Kúpeľnej dvorany. Pod jeho správu spadá aj pamätná izba Ivana Krasku, Vila doktora Lisku a hradisko Kostolec.
Vojenské historické múzeum bolo zriadené v roku 1998 pôvodne v Trenčíne, od roku 2004 sídli v Piešťanoch. Je súčasťou Vojenského historického ústavu v Bratislave. Sústreďuje sa hlavne na dokumentáciu vojenskej minulosti na Slovensku. Plní úlohu ústredného armádneho múzea s celoslovenskou pôsobnosťou. Zbierky predstavujú širokú škálu bojovej techniky od leteckej a ťažkej, až po vojenské uniformy a zástavy. Areál múzea sa nachádza na Piešťanskom letisku a zatiaľ je sprístupnená iba časť exponátov a to hlavne letecká a ťažka bojová technika. V budúcnosti sa ráta z rozšírením expozícií. Múzeum je otvorené sezónne.
Múzeum AMK VCC. Sú v ňom sústredené zbierky Veteran Car Clubu Piešťany.
[upraviť] Zaujímavé stavby
Väčšina stavebných pamiatok Piešťan spadá do obdobia rozvoja kúpeľov a teda aj mesta v 19. storočí. Jedinou stredovekou pamiatkou je ruina sakrálnej stavby, pravdepodobne kláštora johanitov z 13. storočia. Dôvodom prečo sa staršie stavby nezachovali, boli časté záplavy spôsobované Váhom. Katastrofické rozmery mala povodeň z 26. augusta 1813 , keď rieka úplne zničila, alebo poškodila všetky vtedajšie budovy. V roku 1991 bola v časti mesta vyhlásená pamiatková zóna.
[upraviť] Sakrálne stavby
Zo sakrálnych stavieb je najstaršou dochovanou pamiatkou už spomínaný kláštorný gotický kostol, z ktorého však stojí už len časť presbytéria. Dva svorníky z klenby sa zachovali na farskej budove. Klasicistický Kostol sv. Štefana Kráľa z rokov 1828-1832 bol pravdepodobne postavený na základoch staršieho kostola. Hlavný oltár s obrazom sv. Štefana Kráľa od mastra Zieglera (1831), nástenné maľby od trojice Papp, Petrovič, Enhof (1931) a vitráže od J. Alexyho (1950). Baroková kúpeľná kaplnka sv. Jána Nepomuckého z roku 1760 bola zbúraná koncom 19. storočia . Nahradila ju neogotická Kaplnka Božského Srdca Ježišovho z roku 1897, postavená o sto metrov východnejšie na pobreží Váhu. Z bývalej kaplnky sa v nej dochoval obraz umučenia sv. Jána Nepomuckého od K. Švestku (1882). Liturgické zariadenie od Ľ. Chmelára (1975). Evanjelický kostol a. v. je novogotická stavba z roku 1905 postavená podľa projektu J. Krátkeho. Kostol sv. Cyrila a Metoda z roku 1996 od M. Bišťana. Oltár Najsvätejšej Trojice (1630), krížová cesta od A.M. Meissela (1891). Kaplnka Sedembolestnej Panny Márie z 1997 od Ľ. Mrňu a M. Kajlicha bola postavená na mieste staršej, ktorá fungovala od 1943 v budove bývalej Župnej nemocnice. Liturgické zariadenie od Ľ. Chmelára a sochy od M. Lukáča (1997).
[upraviť] Svetské stavby
Jednou z najstarších svetských budov je Kurhotel. Má pravdepodobne renesančné jadro, viackrát prestavované až do dnešnej podoby. Napoleonské kúpele sú súborom klasicistických budov postavených v troch etapách v rokoch 1822-1862. Kursalon (tiež Kúpeľná dvorana) je eklektická budova z roku 1893 podľa projektu I. Alpára. Sídli v nej Balneologické múzeum. Františkove kúpele z roku 1898 boli pomenované po panovníkovi Františkovi Jozefovi. Tento klenot architektúry od E. Pollacka zmizol z povrchu Kúpeľného ostrova v roku 1965 pre zlú statiku. Voda z rieky Váh totiž pretekala do bazénov. O šetrnejšom riešení napr. inom využití sa zrejme neuvažovalo. Dieselova elektráreň „Elektrárňa Piešťany“ z 1906. Grand Hotel Royal (Slovan) z roku 1906 podľa projektu A. Oberländera. Od uzavretia v roku 1986 budova chátra, napriek tomu, že je kultúrna pamiatka secesného štýlu. Ďalšou secesnou stavbou je Hotel Lipa s dvomi o poschodie prečnievajúcimi rizalitmi. Objekt je dnes v taktiež dezolátnom stave a pravdepodobne je odsúdený na zánik. Thermia Palace-Irma je komplex kúpeľného hotela a balneoterapie dokončený v roku 1912, jedno z vrcholných diel doznievajúcej secesie na Slovensku. Zaujímavou je tiež Vodárenská veža z roku 1928 radiaca sa medzi ukážky funkcionalistickej technickej architektúry. Dom umenia z 1974-1979 od F. Milučkého. Jedinou výškovou a zároveň najvyššou budovou v meste je so 60 metrami Hotel Magnólia.
[upraviť] Mosty
Stoja tu i dva osobité mosty. Krajinský most od J. Činčeru a I. Grebenika naprojektovaný v rokoch 1930-1931 a Kolonádový most od E. Belluša, ktorý je významnou funkcionalistickou stavbou z rokov 1930-1933, so sochou barlolámača od R. Kühmayera a leptami do skla od M. Benku.
[upraviť] Doprava
Piešťany sú prístupné diaľnicou D1 (E75) Bratislava - Považská Bystrica. Križovatka ciest číslo 61 (Trnava - Trenčín) a 499 (Myjava - Topoľčany). Mestom prechádza železničná trať číslo 120 Bratislava - Žilina (od 1876) s priamym spojením do Viedne. Medzinárodné letisko s charterovou dopravou (6 000 pasažierov v roku 2004). Mestská hromadná doprava je zabezpečená jedenástimi autobusovými linkami. Zvýšená hustota cyklistov.
[upraviť] Príroda
Najväčším a najstarším parkom je Sad Andreja Kmeťa. Na kúpeľnom ostrove je Kúpeľný park. Neďaleko mesta v katastrálnom území obce Banka je lesopark Červená Veža (tiež Rádiový vrch). Školský park Strednej záhradníckej školy (Botanická záhrada) slúži na pedagogické účely a je verejnosti prístupný. Na priehrade Sĺňava bola vyhlásená študijná plocha vďaka hojnému počtu hniezdisk vzácnych vtákov.
[upraviť] Šport a turistika
Mesto má veľké množstvo športovísk (hokejový a futbalový štadión, krytá hádzanárska hala, deväťjamkové golfové ihrisko, squashové a tenisové kurty, kryté plavárne), vodné športy ako kanoistika veslovanie jachting možno pestovať na jazere Sĺňava (vodnolyžiarsky vlek na Ratnovskej zátoke). V okolí je množstvo značených turistických chodníkov. Piešťany ležia na Vážskej cyklomagistrále. Neďaleko sa nachádza rekreačné stredisko Bezovec s množstvom zjazdoviek a umelým zasnežovaním. Športu sa venujú štyri telovýchovné jednoty a 36 športových klubov.
Piešťany sa do povedomia hokejovej verejnosti zapísali okrem iného aj hromadnou bitkou medzi hokejistami Kanady a Sovietskeho Zväzu, ktorá sa odohrala v roku 1987 počas Juniorských majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji. Viacerí mladí hráči z oboch výberov sa stali neskôr známymi hokejovými hviezdami.
[upraviť] Osobnosti
V rokoch 1932-1937 jestvovala v Piešťanoch umelecká kolónia, ktorú vytvorili výtvarní umelci Janko Alexy, Martin Benka, Miloš Alexander Bazovský a Zolo Palugay.
V rokoch 1928 - 1939 v Piešťanoch žil lekár a spisovateľ Gejza Vámoš.
Medzi 1945-1958 tu pôsobil básnik Ivan Krasko, v jeho dome zriadená pamätná izba.
Medzi 1953-1958 žil v Piešťanoch spisovateľ, dramatik a lekár Ivan Stodola.
Do svojej smrti v roku 2008 tu žil známy slovenský džezový hudobník Jozef Šošoka.

Summary:
Piešťany (maď. Pöstyén, nem. Pistyan, poľ. Pieszczany) sú kúpeľné mesto na Slovensku, sídlo okresu a mnohých vedeckých inštitúcií. Je medzinárodným strediskom liečby reumatických chorôb a významným regionálnym centrom kultúry, školstva, športu a rekreácie. Hospodárstvo mesta je závislé na liečebnej starostlivosti, turistickom ruchu, elektrotechnickom, strojárskom a potravinárskom priemysle. Preteká ním rieka Váh. Má nížinné, teplé a suché podnebie.
V okolí sa nachádzajú významné archeologické lokality. Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1113. Výrazný rozvoj v 19. storočí súvisí s rozvojom kúpeľnej starostlivosti. V druhej polovici 20. storočia vďaka budovaniu priemyslu zdvojnásobilo počet obyvateľov na súčasných 29 957 (2004).


[upraviť] Klasifikácia
[upraviť] Podľa mechanizmu vzniku
Jedno zo základných kritérií pre rozdeľovanie sedimentárnych hornín je založené na základe procesov (mechanizmov), ktorými daná hornina vznikla. Sú to hlavne chemické, fyzikálne a biologické procesy, no v prírode väčšinou pôsobia všetky tri faktory spoločne a na usadených horninách sa dajú pozorovať štruktúrne a/alebo textúrne znaky, ktoré boli spôsobené rôznymi mechanizmami. Všeobecne prijatá klasifikácia sedimentárnych hornín rozoznáva tieto hlavné skupiny :
[upraviť] Siliciklastické sedimenty
Siliciklastické sedimenty (alebo úlomkové, klastické sedimenty) vznikli zvetrávacími procesmi z iných hornín (magmatických, premenených aj usadených) a sú tvorené ich úlomkami (klastami), prípadne úlomkami minerálov (hlavne úlomkami kremeňa, vďaka ktorému dostali aj meno). Sú niekedy označované ako druhotné, pretože vznikli zvetrávaním starších hornín . Rozrušené úlomky sú následne prenesené na miesto uloženia fluidnými médiami (voda, vzduch) a neskoršie sú spevnené. Rozdeľujú sa podľa veľkosti jednotlivých zŕn na zlepence, pieskovce, prachovce, ílovce a ich nespevnené ekvivalenty. V prírode je väčšina sedimentov zložená z viacerých veľkostných zložiek, čo sťažuje ich zaradenie . Siliciklastické sedimenty tvoria asi 92�% všetkých sedimentov (80�% pelity, 12�% ostatné frakcie) .
[upraviť] Biogénne sedimenty
Biogénne sedimenty vznikli nahromadením úlomkov z pevných schránok rastlín a živočíchov, premenou odumretých častí tiel organizmov, prípadne vyzrážaním z vodných roztokov za pomoci organizmov (biochemické procesy) . V biogénnych sedimentoch (hlavne vo vápencoch) bývajú často prítomné skameneliny. Presnejšie sa členia na základe prevládajúcej chemickej zložky na karbonáty (vápence a dolomity), fosfáty, silicity, uhlie, ropu a horľavé bridlice. Biogénne horľavé sedimenty sa tiež označujú ako kaustobiolity.
[upraviť] Chemické sedimenty
Chemické sedimenty vznikajú vyzrážaním z roztokov bez pôsobenia živých organizmov. Sú to hlavne železné a mangánové sedimenty (kde dochádza vplyvom zmeny pH k zmene rozpustnosti železitých, resp. mangánatých iónov) a evapority. Usadené vápence pórovitej textúry, vzniknuté vyzrážaním zo sladkovodných vôd, príp. aj z termálnych prameňov sa nazývajú travertíny. Definovať jasné rozhranie najmä medzi biogénnymi a chemickými sedimentami je často problematické, pretože oba typy procesov spolu súviseli a výrazne sa prelínali.
[upraviť] Vulkanoklastické sedimenty
Vulkanoklastické sedimenty sú úlomkové sedimenty, ktorých vznik je bezprostredne spojený s vulkanickou činnosťou (nie s procesmi zvetrávania). Tento typ hornín je niekedy radený aj medzi vulkanické horniny , keďže medzi oboma typmi neexistuje jasné rozhranie. Delia sa na tefru, tufy, ignimbrity a hyaloklastity. Sopečná činnosť ročne vyvrhne na povrch zeme okolo 233 km3 materiálu .
[upraviť] Ostatné sedimenty
K zvyšným sedimentom sa priraďujú rôzne kataklazity (vzniknuté v dôsledku tektonických prejavov) a impaktné brekcie (ktoré vznikli po páde meteoritov). Malé množstvo usadených hornín je tvorené i kozmickým prachom a meteoritmi. Na Zem sa dostane ročne asi 5 - 7 tisíc ton tohto materiálu .
[upraviť] Podľa miesta sedimentácie
Podľa miesta sedimentácie sa usadené horniny rozdeľujú na:
[upraviť] Podľa veľkosti úlomkov
Podľa veľkosti úlomkov (klastov) sa siliciklastické sedimenty delia na :
[upraviť] Sedimentačné prostredia
Sedimentačné prostredie je určitá časť zemského povrchu, kde dochádza k ukladaniu sedimentov. Majú charakter erozívny (prevládajúce erozívne činitele, t.j. viac materiálu je odneseného ako prineseného), alebo predstavujú tzv. „sedimentačné pasce“ (výrazne prevládajúce sedimentačné činitele, t.j. prevaha prineseného a uloženého materiálu), alebo je ich charakter v rovnováhe medzi oboma protikladmi. Pri ich klasifikácii nie je možné vymedziť presné hranice medzi jednotlivými typmi, pretože na seba nadväzujú a tým vytvárajú celé sedimentačné systémy.
Príkladom erozívnych prostredí sú fluviálne, eolické a glacigénne prostredia, k prechodným patria deltové a pobrežné prostredia a k sedimentačným patria morské prostredia a hlbokovodné bazény.
[upraviť] Parametre sedimentačného prostredia
Sedimentačné prostredie ovplyvňujú viaceré parametre (fyzikálne, biologické a chemické). K základným fyzikálnym parametrom, ktorý ovplyvňuje charakter prostredia je typ transportného média. Jednotlivé médiá majú rôznu podobu (rozhodujúcim kritériom je viskozita): ich rozsah je od veľmi riedkych vzdušných suspenzií cez turbiditné a fluidizované prúdy až po zrnotoky, suťotoky a ľadovce. Rozdeľujú sa na :
Ďalším dôležitým parametrom (pri morských sedimentoch) je hĺbka sedimentácie. Usadeniny z plytkovodných bazénov sú iné ako hlbokomorské usadeniny, nakoľko hladinové vlnenie plytko uložené sedimenty neustále premiestňuje a prepracúva, čím je dosiahnuté dobré roztriedenie jednotlivých zrnitostných tried. No aj hlbinné sedimenty môžu byť prepracované, čo však býva spôsobené gravitačnými prúdmi. Dôležitým rozlišovacím znakom je prítomnosť hlbinných, alebo plytkovodných fosílií.
Teplota vody má tiež podstatný vplyv, pretože sa priamo dotýka rozpustnosti väčšiny minerálov a plynov. Napr. rozpustnosť CO2 je výrazne ovplyvnená teplotou vody (pri nižšej teplote je vyššia), čo následne ovplyvňuje rozpustnosť CaCO3 podľa reakcie:
Z ostatných fyzikálnych parametrov sú to smer a rýchlosť vetra, intenzita slnečného žiarenia, Coriolisov efekt, rýchlosť prúdenia a efekty reliéfu.
Chemické parametre, ovplyvňujúce sedimentačné prostredie sú:
Medzi najdôležitejšie biologické parametre patrí ovplyvňovanie sedimentácie biochemickými reakciami, množstvo nahromadených odumretých kmeňov, príp. iného rastlinného materiálu, množstvo nahromadených odumretých tiel živočíchov a nahromadenie ich schránok. Medzi nepriame biologické parametre patria povrch súše (tráva, pôda) a životný štýl suchozemských organizmov (hlavne bylinožravcov).
[upraviť] Sedimentárne fácie
Sedimentárne fácie sú dôležité z hľadiska správnej interpretácie prostredia. Pod týmto pojmom si v petrografii usadených hornín predstavujeme vrstvu (alebo súbor vrstiev) sedimentov, ktoré sa ukladali v rovnakých podmienkach . V zjednodušenom ponímaní sa rozumie pod pojmom sedimentárna fácia určité prostredie vzniku usadenej horniny . Medzi základné faktory kontrolujúce charakter a rozmiestnenie fácií patria intenzita prínosu úlomkov (klastického materiálu), kolísanie výšky morskej hladiny, biologická aktivita, tektonické prostredie a vulkanizmus.
Vo fosílnych súvrstviach je často pozorovateľná nesúhlasnosť uloženia (diastéma). Táto býva spôsobená napr. odnosom sedimentu eróziou pri zmene sedimentačného režimu a následným pokračovaním usadzovania.
[upraviť] Sedimentačné bazény
Sedimentačné bazény (panvy) predstavujú najväčšiu pascu na sedimenty a sú aj miestami s ich najväčšieho nahromadenia. Vznikajú rôznymi mechanizmami. Existuje viacero členení sedimentárny paniev, niektoré sú vytvorené ložiskovými geológmi, ktorí panvy delia podľa využiteľnosti a výskytu uhľovodíkov. Komplexnejšie členenia boli zavedené v akademickej sfére. V závislosti od tektonického prostredia sa rozdeľujú na bazény divergentných okrajov, kolízne, asociované s transformnými zlomami, vnútrokontinentálne, hybridné a exotické . Môžu mať rôznu hĺbku a veľkosť, od niekoľkých stoviek metrov po niekoľko tisícov kilometrov na morskom dne. História každého bazénu môže byť rozdelená do niekoľkých cyklov, ktoré sú ovplyvňované parametrami (predsedimentárnou tektonikou, usadzovanými sekvenciami hornín a postsedimentárnou tektonikou).
[upraviť] Sedimentačné textúry
Textúry usadených hornín predstavujú základný poznávací znak sedimentačného prostredia. Najjednoduchšia textúra je vrstevnatosť. Tvorená je troma mechanizmami - usadzovaním zo suspenzie, ukladaním častíc v dôsledku zmeny rýchlostí prúdu a usadzovaním nánosov v okolí prekážok. Základná vrstevnatosť malých veľkostí (pre hrúbky menšie ako 1�cm) sa nazýva laminácia. Gradačné zvrstvenie je charakteristické postupným znižovaním (normálne gradačné zvrstvenie), alebo zvyšovaním (inverzné gradačné zvrstvenie) hrúbky zrna smerom od stredu. Jeho vývoj ovplyvňuje rýchlosť prúdenia. Ďalším typom zvrstvenia je šikmé, či už planárne, alebo korytové (výmoľové).
Iným typom textúr sú čeriny, pieskové vlny a duny, čo sú asymetrické formy vznikajúce rovnakým mechanizmom. Jednotlivé úlomky sa posúvajú po privrátenej (mierne sklonenej) strane a ukladajú sa na odvrátenej (strmšej) strane. Tento proces má za následok šikmé zvrstvenie.
Deformačné textúry usadených hornín predstavujú vtisky (vznikajú vtláčaním hrubozrnnejšieho, ťažšieho materiálu do sedimentu a mávajú nepravidelný tvar) a sklzové textúry (spôsobené deformáciami, ku ktorým dochádza pri pohybe sedimentov, čo sa prejavuje prerušením vrstvy, príp. primiešaním cudzích úlomkov).
Posledným typom textúr sú tzv. ichnofosílie alebo bioglify (stopy po činnosti organizmov) - stopy po stúpaní, lezení, žraní, odpočívaní, prípadne zvyšky komôrok a tunelov, ktoré organizmy vytvorili na povrchu substrátu alebo priamo v ňom . Na základe výskytu jednotlivých typov ichnofosílií vieme určiť približnú hĺbkovú polohu sedimentácie.
[upraviť] Ekonomický význam
Usadené horniny tvoria prevažnú väčšinu nerastných surovín, ktoré ľudstvo získava z prírody. Patria medzi ne v prvom rade ropa, zemný plyn, uhlie, soli (halit, sadrovec a iné), síra, vápenec, fosfáty, urán, železo, mangán a iné. Okrem toho sú významným zdrojom základného stavebného materiálu ako je piesok, stavebný kameň, suroviny na výrobu cementu alebo keramické íly na výrobu tehiel.

Summary:
Usadená hornina alebo sedimentárna hornina je hornina, ktorá vznikla premiestnením, uložením a následným spevnením zvetraných úlomkov (fyzikálny proces), alebo vyzrážaním z roztokov (chemický proces), alebo usadením zvyškov biologickej aktivity (biologický proces). Tieto tri procesy zvyčajne pôsobia v prírodnom prostredí všetky naraz, pričom charakter výsledného sedimentu ovplyvňuje dominantný proces.
Usadené horniny sa vyskytujú na zemskom povrchu, kde je ich objem dominantný v porovnaní s inými typmi hornín (vyvretých a premenených). Kým celkový objem sedimentov v zemskom telese je približne 5�%, na povrchu pokrývajú až 75�% a v moriach a oceánoch takmer 100�% ich dna.


[upraviť] Život
[upraviť] Mladosť
Claudio bol najstarším z piatich detí. Mal dve sestry (Maria Domitilla, Clara Massimilla) a dvoch bratov (Giulio Cesare, Luca). Ako syn lekára dostal dobrú výchovu a skoro začal prejavovať vynikajúce hudobné nadanie.
Jeho učiteľom hudby bol Marcantonio Ingenieri, kapelník katedrály v Cremone. Ingenieriho vplyv je zjavný na prvom Monteverdiho diele, ktoré skomponoval vo veku pätnásť rokov. Bola ňou zbierka skladieb Sacrae cantiunculae (1582). Roku 1587 mladý skladateľ uverejnil prvú zo svojich deviatich kníh madrigalov.
[upraviť] Mantova
Roku 1590 bol Monteverdi povolaný na dvor mantovského vojvodu Vincenza I. Gonzagu ako spevák a violista. Na tomto poste zotrval 22 rokov, našiel tu výborné podmienky pre svoj hudobný vývoj a kompozičnú prácu: veľký orchester a vynikajúcich sólistov.
Roku 1594 mu bol udelený titul Cantore a v nasledujúcom roku sa zúčastnil vojvodovho ťaženia proti Turkom do Uhorska. Výprava motivovaná vidinou bohatej koristi mierila najprv k rímskonemeckému cisárovi Rudolfovi II. Cestou cez Trident, Innsbruck a Linec Monteverdi s celým vojvodským sprievodom zavítal aj do Prahy.
Vincenzova cestovná Capella Musicale mala vtedy štyroch členov – okrem Monteverdiho, ktorý bol jej vedúcim, tenoristom a hráčom na violu da gamba, cez Prahu cestoval aj kastrát, s virtuóznym vysokým hlasom, a dvaja speváci-basisti. Úlohou Capelly bolo sprevádzať vojvodskú bohoslužbu duchovnou hudbou a dodávať lesk častým a okázalým banketom, počas ktorých vznešení hostia „väčšinu dňa trávili oddaní milostným snahám“.
Roku 1597 skladateľ cestoval s orchestrom po Flámsku, kde spoznal majstrov tamojšieho franko-flámskeho hudobného štýlu. Po návrate mu roku 1599 vojvoda dal za manželku Claudiu Cattaneo, svoju obľúbenú speváčku a možno aj bývalú milenku. Roku 1601 bol Monteverdi menovaný za kapelníka (Maestro della musica), napriek útokom konzervatívneho hudobného teoretika Giovanniho Maria Artusi, ktorý jeho štýl obviňoval z prílišnej „modernosti“. Monteverdi teraz zodpovedal za všetky hudobné aktivity mantovského dvora s výnimkou vojvodskej kapely Svätej Barbory, ktorú aj naďalej viedol skladateľ Giovanni Giacomo Gastoldi.
Napriek svojim povinnostiam na dvore skomponoval Monteverdi medzi rokmi 1590 a 1605 ďalšie štyri knihy madrigalov. Od monódie, zdôrazňujúcej jasné melodické línie, zrozumiteľné texty a zdržanlivý hudobný sprievod, bol už len malý krôčik k opernej tvorbe. Roku 1607 skomponoval Monteverdi jednu z prvých opier vôbec, nazvanú L’Orfeo, po slovensky Orfeus. Bola napísaná na objednávku pri príležitosti usporadúvania každoročného karnevalu v Mantove, kde bola uvedená 22. februára a okamžite slávila veľký úspech.
V septembri tohto roku zomrela skladateľova manželka, čo Monteverdiho hlboko zasiahlo. Mal s ňou dvoch synov: Francesco sa neskôr stal tenoristom v benátskom Dóme sv. Marka a Massimiliano lekárom. Monteverdi sa už nikdy neoženil a roku 1633 sa dokonca nechal vysvätiť na katolíckeho kňaza.
V nasledujúcom roku, 1608, skomponoval druhú operu, Arianna (po slovensky Ariadna), z ktorej sa zachovalo iba slávne Lamento - Ariadnin nárek. Roku 1610 potom vytvoril svoje majstrovské duchovné dielo: Vespro della Beata Vergine, teda Mariánske nešpory.
Monteverdi sa postupne dostával do finančných problémov. Navyše po smrti vojvodu Vincenza roku 1612 bol prepustený jeho nástupcom, ktorý mal pre hudbu menej pochopenia.
[upraviť] Benátky
Po krátkom pobyte v Cremone bol Monteverdi roku 1613 menovaný za kapelníka Dómu sv. Marka v Benátkach, čo bolo v tom čase jedno z najvýznamnejších miest, aké mohol hudobník dosiahnuť. Monteverdi tu obnovil miestny chrámový zbor a začal vrcholnú a najproduktívnejšiu etapu svojej skladateľskej dráhy. Okrem duchovných diel komponoval aj svetské skladby a medzi rokmi 1614 a 1638 uverejnil šiestu až ôsmu knihu madrigalov.
Po smrti jedného zo synov, ktorý padol za obeť morovej epidémii, sa Monteverdiho zdravie začalo postupne zhoršovať. Komponoval však ďalej. Keď v roku 1637 začalo v Benátkach prevádzku prvé verejné operné divadlo, zložil ďalšie javiskové diela, okrem iných opery Il ritorno d’Ulisse in patria (1641, Odyseov návrat do vlasti) a L’incoronazione di Poppea (1642, Korunovácia Poppey).
Po svojej poslednej ceste do Cremony a Mantovy zomrel Monteverdi roku 1643 v Benátkach a mal slávnostný pohreb.
Posmrtne (1651) vyšla ešte deviata kniha Monteverdiho madrigalov, zozbieraná z jeho pozostalosti.
[upraviť] Skladateľská tvorba
Claudio Monteverdi je považovaný za dovŕšiteľa hudobnej renesancie v podobnom zmysle ako je Johann Sebastian Bach dovŕšiteľom baroka. Na rozdiel od Bacha však jeho hudba zároveň dokorán otvára dvere novej hudobnej epoche, baroku.
Monteverdi bol prvým skladateľom, ktorý vo svojich dielach zámerne využíval disonanciu, a tým rozšíril harmonické možnosti európskej hudby. Jeho ďalšími významnými inováciami v oblasti techniky hry na strunové nástroje je zavedenie tremola (stáleho opakovania rovnakého tónu) a pizzicata (hra bruškami prstov namiesto sláčika) pre zvýšenie dramatického účinku hudby.
Krátko potom, ako florentský komponista Jacopo Peri ku koncu 16. storočia vytvoril operu ako nový hudobno-dramatický žáner, doviedol ju Monteverdi k jej prvému vrcholu a už počas svojho života bol vysoko hodnotený ako operný skladateľ. Celkom zložil osemnásť opier, zachovali sa však iba tri (l’Orfeo, l’Incoronazione a Il ritorno) a Lamento z opery l’Arianna.
Monteverdiho celoživotná piesňová tvorba, ktorú sústreďoval do svojich kníh madrigalov, demonštruje postupný prechod od polyfónneho štýlu renesancie k barokovej monódii. Jeho ôsma kniha madrigalov, posledná, ktorú sám pripravil na vydanie, sa volá Madrigaly vojnové a milostné (Madrigali guerrieri et amorosi). Je považovaná za vrcholné dielo madrigalovej tvorby vôbec.
Po smrti upadol Monteverdi do zabudnutia. Jeho dielo objavil až taliansky skladateľ a hudobný vedec Gian Francesco Malipiero, ktorý ho v šestnástich zväzkoch vydal v rokoch 1916 až 1942. Od tých čias záujem o Monteverdiho postupne rastie. V súčasnej dobe ho už považujeme za jednu z kľúčových postáv dejín európskej hudby a jeho diela sa hrajú po celom svete.
[upraviť] Vybrané diela
[upraviť] Opera Orfeus (L’Orfeo)
L'Orfeo, favola in musica je jednou z najranejších opier vôbec. Monteverdi ju komponoval na libreto Alessandra Striggia pre mantovský karneval 1607. Po tamojšej premiére 22. februára bola o dva dni neskôr uvedená v mantovskom dvornom divadle a v tlači vydaná v Benátkach roku 1609. Modernú premiéru mala v koncertnej podobe roku 1904 v Paríži.
Opera sa skladá z prológu, v ktorom Duch hudby opisuje božskú moc hudby, a piatich dejstiev. Dej je založený na antickom gréckom mýte o Orfeovi, ktorý sa snaží vyslobodiť svoju mŕtvu milenku Eurydiku z podsvetia, hádu.
Orfeo sa vyznačuje dramatickosťou a živou orchestráciou. Monteverdi použil 15 viol, 2 husle, 4 flauty, 4 trúbky, 5 pozáun, cembalo, harfu, 2 malé varhany, prenosné varhany s trstinovými píšťalami (regal) atď. Opera je raným príkladom kompozície, v ktorej sú k jednotlivým partom priradené určité hudobné nástroje. Aj keď táto technika bola v čase vzniku Orfea používaná skladateľmi benátskej školy už dvadsať rokov, Monteverdi ju používa mimoriadne dôsledne a explicitne.
Hudba opery svojimi kontrastmi jasne vyznačuje tok deja, melodická linka je jasná. Autor používa štýl hudobnej monódie, rozvinutý v posledných desaťročiach 16. storočia florentskou Cameratou. Operou Orfeus Monteverdi vytvoril celkom nový žáner, dramma per musica teda hudobnú drámu.
[upraviť] Nárek Ariadny (Lamento d’Arianna)
Nárek Ariadny je jediná úplne zachovaná časť opery Arianna (Ariadna), uvedenej roku 1608 v Mantove. Nie je to však obyčajná časť: sám autor ju v liste Alessandrovi Striggiovi označil za „najpodstatnejší diel opery“ a neskôr ju uverejnil ešte v dvojitom prepracovaní: v Šiestej knihe madrigalov (1614) ako päťhlasný madrigal a capella a v duchovnej zbierke Selva Morale e Spirituale (Morálny a duchovný háj, 1641) ako Pianto della Madonna, Plač Madony. Poslucháči, ktorí vtedy pri uvedení Plaču skutočne ronili slzy, boli toho názoru, že Monteverdi týmto skladateľským výkonom obnovil veľkosť stratenej antickej hudby.
Arianna bola jednoaktová opera s prológom, komponovaná na libreto florentského básnika Ottavia Rinucciniho. Bola to práca na objednávku pri príležitosti svadby vojvodovho syna Francesca s Margarétou Savojskou. Dej je zobratý z klasickej gréckej báje: Krétska princezná Ariadna sa zamiluje do aténskeho princa Thésea, a pomôže mu preto zabiť netvora Mínotaura. Princ však spiacu Ariadnu opustí a vracia sa domov do Atén, zatiaľ čo zradená a opustená princezná narieka. Opera mala ešte happy end: Kupido obdaruje Ariadnu láskou s bohom Bacchom a boh Zeus dvojicu uvádza na nebesá medzi hviezdy.
Monteverdi pri kompozícii svojich opier využíval nový štýl, monódiu so sprievodom hudobných nástrojov, s ktorou sa možno mohol osobne zoznámiť roku 1600 vo Florencii pri uvedení Euridiky (l’Euridice) Jacopa Periho, ak sa však vtedy nachádzal v sprievode vojvodu Gonzaga. Práve to mu umožnilo predstaviť poslucháčom Ariadnin tragický citový stav tak intenzívne a životne, ako to s použitím dovtedajšej polyfónnej skladobnej techniky nebolo vôbec mysliteľné. Voľný rytmus recitatívu umožňuje prirodzenejšiu a vierohodnejšiu reč hlavnej postavy a Monteverdi doprovádza priliehavou hudbou Ariadnine emócie rýchle sa striedajúce od hnevu až po bezútešný smútok.
Monteverdiho Lamento sa stalo vzorom pre veľký počet podobných hudobných čísiel po celú dobu baroka a po znovuobjavení barokovej hudby začiatkom dvadsiateho storočia pôsobí ako inšpirácia aj dnes - jeho zvuk môžeme nájsť aj v poslednej opere Bohuslava Martinů na rovnakú tému a s takmer rovnakým názvom. Ariane z dvadsiateho storočia však chýba happy end, nárekom Ariadny vrcholí a končí.
[upraviť] Mariánske nešpory (Vespro della Beata Vergine)
Mariánske nešpory z roku 1610 (Vespro della Beata Vergine da concerto, composta sopra canti fermi, doslova Koncertantné nešpory blahoslavenej Panny, komponované na cantus firmus) sú často považované za najväčšie autorovo dielo vôbec. Monumentálna duchovná kompozícia, porovnateľná snáď len s dielami ako Händelov Mesiáš alebo Bachove Matúšove pašije, bola vytlačená v júli 1610 v Benátkach spolu so šesťhlasnou omšou, komponovanou na hudobnú tému motetu Nicolasa Gomberta In illo tempore loquante Jesu.
Presné určenie a zmysel diela nie je dnes známy a je predmetom akademických debát. Tiež nevieme, kedy, kde a v akej podobe bolo Monteverdim uvedené. Jedna teória hovorí, že môže ísť o prepracované skladby k oslave sviatku mantovskej patrónky sv. Barbory, ktoré boli autorom pred vydaním premenené na mariánsku liturgiu, aby boli univerzálnejšie použiteľné a lepšie predajné. Skladba je venovaná pápežovi Pavlovi V. - usudzuje sa, že finančnými ťažkosťami sužovaný Monteverdi si tak chcel pomôcť k nejakému výnosnejšiemu miestu v cirkevných službách.
Z technického hľadiska sú Monteverdiho Nešpory náročnou skladbou vyžadujúcou zbor dostatočne početný a skúsený, aby miestami pokryl až desať vokálnych hlasov, inokedy sa rozdelil na dva rôzne zbory a počas celého prevedenia doprevádzal sedem rôznych sólistov. Skladba sa vyznačuje individualizovaným prístupom ku každej z jej trinástich častí. Vedľa monumentálnych zvukových plôch sa objavujú chvíle intímnej modlitby alebo dozvuky sekulárnej hudby. Monteverdi pritom dokáže udržať jednotu a celistvý dojem, okrem iného tým, že stavia na melódiách gregoriánskeho chorálu, ktoré v jednotlivých vetách zostávajú prítomné ako cantus firmus.
[upraviť] Madrigaly vojnové a milostné (Madrigali Guerrieri et Amorosi)
Monteverdi komponoval madrigaly po celý život, celkom ich uverejnil viac ako dve stovky. Dá sa na nich preto ľahko sledovať rýchly štýlový vývoj na prelome 16. a 17. storočia, ku ktorému Monteverdi svojimi inováciami výrazne prispieval. Najvýraznejší rozdiel je viditeľný medzi Piatou (1605) a Šiestou (1614) knihou madrigalov, čo zodpovedá dobe, kedy skladateľ vytvoril svoje epochálne Mariánske nešpory. Je to rozdiel medzi neskorou renesanciou a raným barokom.
Madrigaly predovšetkým z prvých piatich kníh sú klasické polyfónne päťhlasné vokálne skladby, ktorých najčastejšou témou je, ako bolo vtedy zvyčajné, lásky žiaľ, akokoľvek pri interpretácii ich textov a hudby nemožno zabúdať, že fráza „zomierať láskou“ mohla byť aj eufemizmom pre vyvrcholenie milostného styku. Pri šiestej knihe začína autor využívať koncertantný štýl, stile concertato so sprievodom hudobných nástrojov, s využitím monodického štýlu a občas aj s prvkami dramatickej akcie; teda genere rappresentativo, reprezentatívny žáner, ako Monteverdi sám píše v titule svojej ôsmej knihy madrigalov aj inde.
Zvlášť dôležitá je v tomto ohľade ôsma kniha madrigalov z roku 1638, nazvaná autorom Madrigaly vojnové a milostné. Ich dramatickým vrcholom je bojová scéna Zápas Tancreda a Clorindy (Combattimento di Tancredi e Clorinda) na Tassov text z Oslobodeného Jeruzalema. V tejto bojovej scéne skladateľ využíva k dosiahnutiu dramatickosti operné prostriedky: predpisuje spevákom, ako sa majú počas jednotlivých strof pohybovať a naznačovať dej, a navyše využíva aj novátorské zvukomalebné prvky, ako je pizzicato a tremolo. Hudba tak vykresľuje beh rytierovho koňa alebo bojovú vravu.
Zápas Tancreda a Clorindy si u Monteverdiho objednal jeho benátsky mecenáš Girolamo Mocenigo, v ktorého paláci mal Zápas premiéru počas karnevalu 1624. Tassov dej je z dnešného pohľadu trocha bizarný: Kresťanský rytier Tancred zápasí s pohanskou bojovníčkou Clorindou, premôže ju a smrteľne zraní. Clorinda prijíma jeho vieru, dá sa pokrstiť a umierajúc spieva Nebo sa otvára…, čo je podľa všetkého prvá operná scéna umierania, aká kedy bola skomponovaná. Pre poslucháčov, ktorí ešte nemohli poznať Sigmunda Freuda ani feministickú interpretáciu kultúry, však zjavne šlo o realistickú historickú scénu, pretože dobové správy referujú o slzách, ktoré pri tomto dojemnom vyvrcholení prelievali.
Monteverdiho spracovanie sa okamžite po svojom uvedení stalo slávnym a ešte zvýšilo autorovu povesť. Pretože jeho hudba okrem novátorstva oplýva aj kvalitou a výrazovou silou, nestratila na význame ani po storočiach.
[upraviť] Opera Korunovácia Poppey (L’incoronazione di Poppea)
Monteverdiho vrcholná opera Korunovácia Poppey bola prvý krát uvedená v benátskom Teatro Santi Giovanni e Paolo (Divadle sv. Jana a Pavla) roku 1642. Libreto k nej napísal benátsky básnik Giovanni Francesco Busenello, na historický motív zobratý z Tacitových Letopisov.
Dvojaktová opera s vtedy zvyčajným alegorickým prológom opisuje vzostup neškrupulóznej a karieristickej titulnej hrdinky až na trón po boku cisára Nerona. Poppea ide za svojím cieľom doslova cez mŕtvoly a je úspešná: záver opery oslavuje víťazstvo jej lásky k Nerónovi a jej spoločenský triumf. Súdobým divákom, ktorí poznali nešťastný koniec jej príbehu (tehotná Poppea bola pološialeným Nerónom zavraždená), však iste neunikla hlboká irónia, ktorá sa v diele skrýva.
Z hudobného hľadiska predstavuje Poppea zrelú ukážku dobovej opery, vydarene spojujúcu impresívne stile recitativo s pestrým množstvom ďalších hudobných žánrov od uspávanky po lamento. Obsahuje celý rad hudobne dokonale stvárnených čísiel, napríklad Nerónovu hádku so svojím učiteľom Senecom. Nero najprv na filozofove argumenty odpovedá kľudne, postupne však stále viac stráca sebaovládanie, a Monteverdiho hudba majstrovsky opisuje tento plynulý prechod od vecnej reči panovníka k vyhrážkam rozmaznaného dieťaťa.
Dielo je zvyčajne považované za vrchol Monteverdiho opernej tvorby a zároveň za najlepšiu operu sedemnásteho storočia.
[upraviť] Zoznam Monteverdiho kompozícií
Okrem uvedených skladieb existujú aj ďalšie krátke kompozície roztrúsené v rôznych zbierkach a rukopisoch.

Summary:
Claudio Zuan Antonio Monteverdi (tiež Monteverde) (* 15. máj 1567, Cremona, Taliansko – † 29. november 1643, Benátky, Taliansko) bol taliansky hudobný skladateľ, jeden z najvýznamnejších komponistov svojej doby.
Štýlovo patrí jeho dielo do obdobia prelomu renesancie a baroka. Monteverdi svojimi hudobnými inováciami významne prispel k zrodu barokového štýlu. Bol autorom mnohých profánnych a sakrálnych diel, významný je najmä ako dovŕšiteľ formy madrigalu (skomponoval deväť zbierok madrigalov) a jeden zo zakladateľov opery (napríklad Orfeus, Ariadna, Korunovácia Popey).