[uredi] Ozadje
Med koledarji v rabi v predšpanski Mezoameriki so največ uporabljali 365-dnevni Sončev koledar (haab') in 260-dnevni obredni koledar z 20 periodami po 13 dni. Ta 260-dnevni koledar se je pri Majih imenoval tzolk'in in tonalpohualli pri Aztekih.
Koledarja haab' in tzolk'in sta označevala in poimenovala dneve, leto pa se je imenovalo po datumu tzolkina, ki je ustrezal določenemu dnevu leta (običajno prvemu ali zadnjemu). Kombinacija datumov v koledarjih haab' in tzolk'in je bila dovolj za ustrezno določitev posameznega datuma, saj se kombinacija ni znova pojavila naslednjih 52 let, kar je skoraj življenjska doba človeka.
Ker sta koledarja temeljila na 365 in 260 dnevih, se je celotni cikel ponovil natančno vsakih 52 let v koledarju haab'. Ta perioda je znana kot koledarski krog. Majevskega imena za to obdobje ne poznamo, pri Aztekih in drugih ljudstvih, ki so govorila jezik nahuatl, pa se je imenoval xiuhmolpilli, in so ga začenjali z letom 2 acatl (2 ben pri Majih).
Za določevanje daljših časovnih obdobij od 52 let, so mezoameriški prebivalci razdelali koledar dolgega štetja.
[uredi] Periode dolgega štetja
Koledar dolgega štetja označuje datum s štetjem števila preteklih dni od 11. avgusta 3114 pr. n. št. Koledar je namesto desetiškega sestava uporabljal dvajsetiški sestav. Tako je 0.0.0.1.5 enako 25, 0.0.0.2.0 pa 40.
Koledar dolgega štetja ni dosledno dvajsetiški, saj je druga številka (od desne) lahko največ 18, preden preskoči na 0. Tako 0.0.1.0.0 ne predstavlja 400 dni, ampak le 360 dni.
Naslednja preglednica prikazuje enačke period in tudi njihova majevska imena (OEIS A081244).
Majevsko ime za dan je bilo k'in. Dvajset k'inov je znanih kot vinal (ali uinal). Osemnajst vinalov ali 360 k'inov je en tun. Dvajset tunov je en k'atun. Dvajset k'atunov da en b'ak'tun. Obstajajo tudi štiri redko uporabljene periode višjega reda: piktun, kalabtun, k'inčiltun in alautun.
[uredi] Računanje datumov dolgega štetja
[uredi] Mezoameriške številke
Datumi dolgega štetja so zapisani z mezoameriškimi številkami kot je prikazano v preglednici. Pika predstavlja 1, črta pa 5. Glif za školjko je označeval sistem ničle. Koledar dolgega štetja je potreboval ničlo za razločevanje in predstavlja eno najzgodnejših predstav o ničli kot številu v zgodovini človeštva.
[uredi] Skladnja
Datumi dolgega štetja so pisani navpično, v višjimi periodami (kot je npr. b'ak'tun) na vrhu, nato pa so nanizane manjše periode do števila dni (k'in). Kot je moč videti na levi, je prikazani datum dolgega štetja na steli C iz Tres Zapotes 7.16.6.16.18.
Datum na steli C je potem 1.125.698 dni od 11. avgusta 3114 pr. n. št. ali od 1. septembra 32 pr. n. št..
Na majevskih spomenikih je skladnja dolgega štetja obsežnejša. Datumsko zaporedja je dano enkrat na začetku zapisa in se začne z glifom ISIG (Introductory Series Initial Glyph), kar pomeni tzik-a(h) hab’ [zavetnik meseca haab'a] (»spoštovano je bilo štetje let z zavetnikom [meseca]«). Naslednjih je 5 števk dolgega štetja, katerim sledi datum v tzolk'inu, zapisanem kot samostojni glif, nato pa še dodatni zapis. Večina teh dodatnih nizov je neobveznih. Ugotovili so, da so povezani z Luninimi podatki, na primer starost Lune na izbrani dan in izračunana dolžina trenutne lunacije. Datum zaključi glif, ki navede dan in mesec haab'ovega leta. Besedilo se potem nadaljuje z opisom dogajanja, vezanega na ta datum.
[uredi] Izvor koledarja dolgega štetja
Najstarejši najden zapis v dolgem štetju je na steli 2 v Chiapa de Corzo, Chiapas, Mehika, ki prikazuje datum iz leta 36 pr. n. št.. Preglednica navaja seznam 6 artefaktov z 8. najstarejšimi datumi dolgega štetja.
Od 6. najdišč trije ležijo na zahodnem robu majevskega ozemlja in trije so več sto kilometrov naprej proti zahodu, tako da večina raziskovalcev verjame, da je koledar dolgega štetja nastal pred Maji. Stela La Mojarra 1, kipec Tukstla, Stela C iz Tres Zapotes in Stela 2 iz Chiape so zapisane v poolmeški pisavi in ne v majevski. Stela 2 iz El Baúla je bila narejena v izapanskem slogu. Prvi nedvoumni majevski artefakt je stela 29 iz Tikala, z datumom dolgega štetja iz leta 292 (8.12.14.8.15), več kot 300 let po steli 2 iz Chiape de Corzo.
Zadnji znani datum v majevskem dolgem štetju je naveden na hrbtni strani stele v mestu Toniná - 18. januar 909 ali 10.4.0.0.0 .
[uredi] Povezave med zahodnimi koledarji in koledarjem dolgega štetja
Predlagali so več postopkov za pretvorbo datuma iz dolgega štetja v datum zahodnega koledarja. Ti postopki ali korelacije v splošnem temeljijo na datumih iz španske osvojitve, ko so bili datumih iz obeh koledarjev dovolj znani.
Splošno vpeljan način za izražanje korelacije med majevskim in gregorijanskim ali julijanskim koledarjem je določitev števila dni od začetka julijanske dobe (ponedeljek, 1. januar 4713 pr. n. št.) do začetka dobe 0.0.0.0.0 (4 ajav, 8 kumk'u).
Najbolj sprejeta korelacija je�»korelacija Goodmana, Martineza in Thompsona«�(korelacija GMT). Korelacija GMT jemlje, da se je začetni datum 0.0.0.0.0 zgodil 6. septembra 3114 pr. n. št. (julijansko) ali 11. avgusta 3114 pr. n. št. (gregorijansko), julijansko število dneva (JDN) 584283, število dni od začetka julijanske dobe. Ta korelacija ustreza astronomskim, etnografskim, zgodovinskim virom in datiranjem s pomočjo ogljika. Obstaja tudi več drugih korelacij, ki so jih v različnih časih predlagali, večina ima zgodovinski pomen, razen koleracije, ki jo je predlagal Floyd Lounsbury, in ki se razlikuje od korelacije GMT za dva dni, uporabljajo pa jo nekateri raziskovalci Majev. Začetni datum 0.0.0.0.0 se ne nanaša na noben pomemben zgodovinski dogodek, saj je toliko zgodnejši. Začetek so gotovo izračunali, verjetno na osnovi mitoloških, numeroloških ali pa tudi astronomskih vzgibov.
Danes, 08:32, četrtek 8. april 2010 (UTC) , je v dolgem štetju 12.19.17.4.12 .
Uporaba programja, ki upošteva proleptični gregorijanski koledar, je lahko težavna zaradi:
[uredi] Leto 2012 in dolgo štetje
Po knjigi Popol Vuh, ki vsebuje podrobnosti o poročilih nastanka sveta pri Majih K'iche' z višavij v kolonialnem času, sedaj živimo v četrtem svetu. Popol Vuh opisuje prve tri nastanke, ki so bogovom spodleteli, in četrtem uspelem nastanku, v katerem se je pojavil človek. V majevskem dolgem štetju se je predhodna stvaritev končala na začetku 13. b'ak'tuna.
Predhodna stvaritev se je v dolgem štetju končala 12.19.19.17.19. Naslednji 12.19.19.17.19 se bo pojavil 20. decembra 2012, ki mu bo sledil začetek trinajstega b'ak'tuna, 13.0.0.0.0 21. decembra 2012. V mnogih člankih in knjigah o new ageu so razlagali, da bo to konec te stvaritve, naslednja sprememba tečajev ali nekaj čisto drugega (glej teorija novosti, galaktična poravnava). V tej dobi se približujemo istemu štetju, le da si pri tem majevskega običaja krajšanja njihovih datumov na 5 decimalnih mest napačno predstavljajo. Po Majih se bo baktun končal leta 2012, pomemben dogodek konca 13. 400-letne dobe, ne pa konec sveta.
[uredi] Napisi za letom 2012
Majevske stele občasno prikazujejo datume za letom 2012. Večina ima obliko�»oddaljenih datumov«, kjer je datumu dolgega štetja treba dodati oddaljeni datum. Na tikalski steli 10 je na primer naveden naslednji datum dolgega štetja: 9.8.9.13.0 8 ahau 13 pop (24. marec 603 gregorijansko) z oddaljenim datumom 10.11.10.5.8. Izvedeni datum je 1.0.0.0.0.8 5 lamat 1 mol, ali 21. oktober 4772 – skoraj 3000 let v prihodnost. Kralj Pacal iz Palenquea je predvidel, da bodo na ta dan 18. koledarskega cikla praznovali obletnico začetka njegove vladavine, kar nakazuje, da ni verjel o koncu sveta leta 2012.
[uredi] Povzetek
Navkljub objavam, ki jih je povzročil datum iz leta 2012, je Susan Milbraath, skrbnica Oddelka za latinsko-ameriško umetnost in arheologijo Floridskega prirodoslovnega muzeja, izjavila:�»[arheološka skupnost] nima zapisov ali vedenja da so [Maji] mislili, da bo konec sveta«�leta 2012.
»Za starodavne Maje je bil konec celotnega cikla veliko slavje,«�pravi Sandra Noble, izvršna direktorica Fundacije za napredek mezoameriških študij v Crystal Riverju, Florida. V zvezi z 21. decembrom 2012, kot o sodnem dnevu ali trenutku kozmične spremembe pravi, da je:�»popolna izmišljotina in prilika za veliko ljudi, da jo unovčijo.«
[uredi] Računanje celega datuma dolgega štetja
Kot je navedeno, celotni datum dolgega štetja ne vsebuje le 5 številk za dolgo štetje, ampak tudi dvoznak za tzolk'inov in dvoznak za haab'ov datum. Petštevilčna oblika dolgega štetja se tako lahko okrepi z drugimi štirimi znaki (»datum koledarskega kroga«).
Vzemimo za primer datum koledarskega kroga 9.12.2.0.16 (dolgo štetje) 5 kib' (tzolk'in) 14 jaksk'in (haab'). Ali je ta datum pravilen, preverimo z naslednjim računom.
Morda je lažje najti koliko dni je preteklo od 4 ajava 8 kumk'uja, in pokazati kako je datum 5 kib' 14 jaksk'in izveden.
[uredi] Računanje dela za tzolk'inov datum
Tzolk'inov datum se šteje naprej od 4 ajava. Za računanje numeričnega dela tzolk'inovega datuma moramo dodati 4 k celotnemu številu dni danega datuma in nato deliti celotno število dni s 13.
To pomeni, da je preteklo 106.395 celih 13-dnevnih ciklov in numerični del tzolk'inovega datuma je 5.
Za računanje dneva delimo celotno število dni v dolgem štetju z 20, ker je dvajset imen dnevov.
To pomeni, da moramo prešteti 16 imen dni od dneva ajav, kar da kib'. Tako je tzolk'inov datum 5 kib'.
[uredi] Računanje dela za haab'ov datum
Haab'ov datum 8 kumk'u je deveti dan osemnajstega meseca. Ker je v mesecu dvajset dni, manjka še enajst dni v kumk'uju. Devetnajsti in zadnji mesec haab'ovega leta vsebuje le pet dni, zato je šestnajst dni do konca haab'ovega leta.
Če odštejemo 16 dni od celotnega števila, lahko potem najdemo koliko celotnih haab'ovih let obstaja.
Delimo s 365 in imamo:
Tako je preteklo 3789 celih haab'ovih let in 135 dni v novem haab'ovem letu.
Nato poiščemo v katerem mesecu je dan. Delimo ostanek 135 dni z 20, kjer imamo šest celih mesecev in ostanek 15 dni. Tako je dan v haab'ovem letu v sedmem mesecu, kar je jaksk'in. Petnajsti dan jaksk'ina je 14, in haab'ov datum 14 jaksk'in.
Na ta način preverimo datum v dolgem štetju: 9.12.2.0.16 5 kib' 14 jaksk'in.
[uredi] Piktuni in višji redi
Kot je omenjeno v razdelku o skladnji koledarja, obstajajo tudi štiri redkokdaj rabljene periode višjih redov nad b'ak'tunom: piktun, kalabtun, k'inčiltun in alautun.
Ni natančno znano ali se prvi piktun pojavi za 13. ali za 20. b'ak'tunom. Večina majanistov meni, da se v večini napisov, kjer se uporablja le zadnjih pet mest dolgega štetja, cikel ponavlja pri 13. b'ak'tunih. Če se uporabljajo daljši cikli, se štetje nadaljuje do konca 20. b'ak'tuna (b'ak'tun 19) preden se začne nov piktun. Na isti način dejstvo, če se uporablja cikel 13. katunov, ne nasprotuje dejstvu, da v b'ak'tunu obstaja 20 katunov.
Napis na steli F ali 6 iz Quirigue prikazuje datum dolgega štetja 9.16.10.0.0 1 ahau 3 zip (15. marec 761 gregorijansko). Velikanski oddaljeni datum 1.8.13.0.9.16.10.0.0 se odšteje in dani datum da (18.)13.0.0.0.0.0.0.0 1 ahau 13 jakskin, kar je enako dnevu več kot 90 milijonov let v preteklosti. Obstaja pa tudi drug oddaljeni datum na steli D ali 4 iz Quirigue, ki da datum 9.16.15.0.0 7 ahau 18 pop (17. februar 766 gregorijansko), kateremu je prištet datum 6.8.13.0.9.16.15.0.0, kar da (13.)13.0.0.0.0.0.0.0. To je več kot 400 milijonov let za časom, ko so stelo postavili! Z računanjem števila teh oddaljenih datumov je lahko Eric Thompson določil, da je datum začetka sedanjega cikla v letu 3114 pr. n. št. – 13.0.0.0.0 je bil dejansko 0.1.13.0.0.0.0.0.0 v razširjeni različici datuma.
V Yaxchilanu je na stopnišču templja napis, ki vsebuje štiri nivoje nad alautuni. Napis se glasi: 13.13.13.13.13.13.13.13.9.15.13.6.9 3 muluk 17 mak. To je enakovredno 19. oktobru 744, višji redovi pa se ne prilegajo Thompsonovemu računu. Podobno nakazuje spomenik iz poznega klasičnega obdobja iz Coba, stela 1. Datum stvaritve cikla je izražen kot 13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.13.0.0.0.0, kjer so enote 13-tice na devetnajstih mestih večje kot b'ak'tun.

Summary: Mezoameriški koledar dolgega štetja je neciklični dvajsetiški koledar, ki ga je uporabljalo več mezoameriških civilizacij, od katerih so najbolj znani Maji. Zaradi tega se ta koledar imenuje tudi majevski koledar dolgega štetja. Z uporabo prirejenega nepopolnega dvajsetiškega računa koledar dolgega štetja določa dan s štetjem števila dni, ki so pretekli od ponedeljka 11. avgusta 3114 pr. n. št..(proleptični gregorijanski koledar). Ker se koledar dolgega štetja ne ponavlja, so ga veliko uporabljali na spomenikih. Večina mezoameriških ljudstev je poznala v glavnem ciklični koledar, koledarski sestav, ki ga danes običajno označujejo z imenom dolgo štetje, se je prvič pojavil vzdolž južne obale Mehiškega zaliva, kjer so v predklasičnem obdobju živeli predniki današnjih ljudstev Mixe in Zoque, ustvarjalci prve velike mezoameriške civilizacije, za katero uporabljamo ime Olmeki. Kasneje so ta sestav uporabljali le Maji. Koledarski krog 52-letnega cikla je bil daleč najpomembnejši za večino mezoameriških ljudstev, z navidezno izjemo majevske elite vse do konca klasičnega obdobja, ko je bi enako pomemben tudi koledar dolgega štetja.


[uredi] Pisni viri
Vladarjev naslov kagan je omenjen v več zgodovinskih virih. Večina virov so tuja besedila iz 9. stoletja in tri vzhodnoslovanska besedila iz 11. in 12. stoletja.
Najstarejši evropski vir, ki omenja kaganat, so frankovski Anali sv. Bertina (Annales Bertiniani). Anali omenjajo skupino Nordijcev, ki so se imenovali Ros (qi se, id est gentem suam, Rhos vocari dicebant) in so okrog leta 838 obiskali Konstantinopel. Nordijci so se bali vrniti domov skozi stepe, ki so jih obvladovali napadalni Madžari, zato so v spremstvu grških ambasadorjev bizantinskega cesarja Teofila potovali skozi Nemčijo. Na obisku pri frankovskem cesarju Ludviku Pobožnemu v Ingelheimu so mu omenili, da se njihov vladar imenuje kagan (latinsko: chacanus) da živijo na severu in da so Švedi (comperit eos gentis esse sueonum).
Trideset let kasneje, leta 871, sta se bizantinski cesar Bazilij I. in rimski cesar Ludvik II. sprla za oblast nad Barijem, od koder sta s skupnimi močmi pregnala Arabce. Bizantinski cesar je svojemu nasprotniku poslal ogorčeno pismo, v katerem ga je obtožil, da si je nezakonito prilastil naslov cesarja. Trdil je, da so frankovski vladarji samo reges (rimski kralji), medtem ko naslov cesar pripada vladarju vseh Rimljanov, se pravi njemu. Poudaril je tudi, da ima vsak narod svoj naziv za svojega vladarja. Avari, Hazari (Gazari) in "Nordijci" (Nortmanno), na primer, imajo kagana. Ludvik mu je odgovoril, da je za avarskega kagana že slišal, za kagana Hazarov in Nordijcev pa ne. Bazilijevo pismo se je žal izgubilo, njegovo vsebino pa je mogoče rekonstruirati iz Ludvikovega odgovora, ki je v celoti naveden v Salernski kroniki (Chronicon Salernitanum). Korespondenca med cesarjema kaže, da je vsaj eni skupini Skandinavcev vladal "kagan".
Ahmed ibn Rustah, muslimanski geograf iz 10. stoletja, po poreklu iz Perzije, je zapisal, da je ruski kagan živel na otoku na jezeru. Constantine Zuckerman k temu dodaja, da je Ibn Rustah uporabil tekst neznanega avtorja iz okoli leta 870 in poskušal natančno prenesti naslove vseh vladarjev, ki jih je opisal njihov avtor, zato so Ibn Rustahovi zapisi še bolj dragoceni. Muslimanski zgodovinar v svoji razpravi omenja samo dva kagana – kagana Hazarije in Rusije.
Drugi podatki o Ruskem kaganatu, ki so skoraj iz njegovega obdobja, prihajajo od al-Jakubija, ki je leta 889 ali 890 zapisal, da so kavkaški gorščaki med arabskim obleganjem leta 854 za pomoč zaprosili vladarje (sahib) al-Ruma (Bizantinskega cesarstva), Hazarije in al-Saqaliba (Slovanov).
Hudud al-Alam, besedilo neznanega arabskega geografa iz poznega 10. stoletja, omenja ruskega vladarja kot ruskega kagana. Ker se neznani avtor Hudud al-Alama sklicuje na številne vire iz 9. stoletja, med njimi tudi na Kordabega, je mogoče, da so omembe ruskega kagana prepisane iz bolj zgodnjih besedil iz obdobja pred Rurikom in ne odražajo takratne politične realnosti. Ruskega kagana omenja tudi perzijski geograf Abu Said Gardizi in ga v svojem delu Zayn al-Akbar imenuje "khaqan-i rus". Tudi on se podobno kot drugi muslimanski geografi sklicuje na izročilo iz 9. stoletja.
Omenjeni viri izpričujejo, da so se v Kijevski Rusiji še v krščanskem obdobju spominjali naslova kagan. Metropolit Hilarion Kijevski je v svojem delu Slovo o Zakone i Blagodati (Pridiga o zakonu in milosti) iz leta okrog 1150, ki je najstarejše ohranjeno delo stare kijevske ruske literature, uporabil naslov kagan za velika kneza Kijevske Rusije Vladimirja I. Kijevskega in Jaroslava I. Modrega. Hilarijon omenja Vladimirja kot "velikega kagana naše dežele" (velikago kagana našea zemlja, Vladimira), Jaroslava pa kot "našega pobožnega kagana".
Grafit na severni galeriji katedrale svete Sofije, ki pravi "O Bog, odreši našega kagana" (Spasi gospodi, kagana našego), se verjetno nanaša na Svjatoslava II. (1073-1076). Naslov kagana se omenja še v poznem 12. stoletju v Zgodbi o Igorjevem vojnem pohodu kot "kogan Oleg" in se, po izročilu, nanaša na Olega Tmutarakanskega.
[uredi] Datiranje
Vsi razpoložljivi primarni viri verodostojno trdijo, da se je naslov kagana za ruske vladarje uporabljal zelo malo časa, v grobem od obiska njegovih ambasadorjev v Konstantinoplu (838) do Bazilijevega pisma (871). Vsi bizantinski viri po Baziliju I. ruske vladarje imenujejo arhont. Kasnejši kijevski avtorji so očitno zopet obudili naslov kagana kot poveličevalni pridevek vladajočih knezov namesto veljavnega političnega naslova knez, ki je bil sicer ustaljen naslov ruskih vladarjev. Ruski knjaz in germanski könig kljub etimološki sorodnosti nimata nobene povezave.
Datiranje obstoja kanata je predmet mnogih razprav in še vedno ni povsem jasno. Omeljan Pricak postavlja ustanovitev kanata v obdobje 830-840. Ruski zgodovinar Pavel Smirnov je v 20-ih letih 20. stoletja zatrjeval, da je Ruski kaganat nastal okrog leta 830 in da je bil takoj zatem uničen zaradi selitve madžarsko-kavarske plemenske zveze proti Karpatom. Natančnost takšnih trditev je sicer vprašljiva, po drugi strani pa je res, da noben vir ne omenja Rusov ali njihovih kaganov pred letom 830.
Enako sporne so bile razprave o njegovem razpadu. Naslov kagan se ne omenja niti v rusko-bizantinskih državnih pogodbah iz leta 907, 911 in 944, niti v De Ceremoniis, dokumentu o bizantinskih ceremonijalih na dvoru Konstantina VII. leta 945, v katerem so zelo natančno dokumentirani naslovi vseh tujih vladarjev. Poleg tega arabski pisec in popotnik ibn Fadlan v svoji knjigi Kitāb ilā Mulk al-Saqāliba (922) opisuje ruskega vladarja kot kralja (malik). Iz teh dejstev je zgodovinar Peter Golden z argumentum ex silentio (pomanjkanje dokazov) zaključil, da je kaganat razpadel med letoma 871 in 922, medtem ko Zuckermann trdi, da odsotnost naslova kagan v rusko-bizantinskih pogodbah dokazuje, da je kaganat razpadel pred letom 911.
[uredi] Lega
Lega Ruskega kaganata je predmet razprav že od zgodnjega 20. stoletja. Po eni od skrajnih teorij naj bi bil kaganat nekje v Skandinaviji ali še bolj zahodno na nekdanjem otoku Walcheren v izlivu reke Šelde na Nizozemskem. Popolno nasprotje tej teoriji je teorija Georga Vernadskega, da je imel kagan sedež na vzhodnem Krimu ali na polotoku Taman in da leži otok, ki ga opisuje Ibn Rustah, najverjetneje v izlivu reke Kuban. Nobena od obeh teorij nima prav veliko privržencev, ker niso arheologi na Krimu odkrili nobenih dokazov o slovansko-skandinavskih naselbinah iz 9. stoletja in ker noben nordijski vir ne omenja kaganov v Skandinaviji.
Sovjetsko zgodovinopisje, katerega glavna predstavnika sta Boris Ribakov in Lev Gumiljev, postavlja prestolnico kaganata v Kijev in domneva, da sta bila Askold in Dir edina kagana z znanima imenoma. Teoriji, da je bil Kijev prestolnica kaganata, se je pridružil tudi Mihail Artamanov, ki je vztrajal pri svojem mnenju še v 90-ih letih 20. stoletja.
Večina zahodnih zgodovinarjev tej teoriji ugovarja, ker ni dokazov, da je bil Kijev naseljen pred letom 880. Arheoloških najdb iz tega obdobja v okolici Kijeva skorajda ni. Posebno težavo povzroča odsotnost kovanega denarja, ki bi lahko dokazal, da je dnjeprska trgovska pot, ki je bila hrbtenica kasnejše Kijevske Rusije, delovala že v 9. stoletju. Zuckermann je na osnovi svojih raziskav in arheoloških odkritij zaključil, da je bil Kijev sprva trdnjava na hazarski meji z Levedijo in da se je področje srednjega Dnjepra začelo gospodarsko razvijati po letu 889, ko so se Madžari odselili proti zahodu.
Številni zgodovinarji, predvsem Vasilij Bartold, zagovarjajo bolj severno lego kaganata. Ti zgodovinarji želijo poudariti, da je ibn Rustahovo poročilo edina zgodovinska opora za določitev lege kaganata. Nedavne arheološke raziskave, ki jih je vodil Dimitrij Mačinski, so povečale verjetnost, da je država temeljila na skupini naselij ob reki Volhov, med katerimi si bili Ladoga, Ljubša, Duboviki, Alaborg in Holmgard. Naselja so bila na začetku večnoma majhna mesta ali morda samo oskrbovalne postaje, v katerih se je trgovalo in menjavalo blago. Če so ibn Rustahove trditve točne, so Rusi v času kaganata obširno uporabljali volško trgovsko pot za trgovanje s Srednjim Vzhodom, morda tudi preko bolgarskih in hazarskih posrednikov. Njegov opis "Ruskega otoka" namiguje na to, da je bilo njihovo središče Holmgard, srednjeveški predhodnik Velikega Novgoroda, katerega ime se iz stare skandinavščine prevaja kot "grad na rečnem otoku". Novgorodska prva kronika opisuje nemire v Novgorodu preden so okoli leta 860 povabili Rurika, naj jim vlada. Ta zapis je vzpodbudil Johannesa Brøndsteda k trditvi, da je bil Holmgard-Novgorod glavno mesto kaganata že nekaj desetletij pred Rurikovim prihodom, se pravi tudi leta 839, ko ga je obiskala delegacija Bizantinskega cesarstva. Mačinski sprejema to teorijo s pripombo, da je bilo pred vzponom Holmgarda-Novgoroda glavno politično in ekonomsko središče področja v Aldeigji-Ladogi.
[uredi] Nastanek
Tudi nastanek Ruskega kaganata je precej nejasen. Prvi Skandinavci so se naselili v spodnjem toku reke Volhov sredi 8. stoletja. Njihovo ozemlje je obsegalo okolico današnjega Sankt Peterburga, Novgoroda, Tvera, Jaroslavlja in Smolenska in se je imenovalo Gardarike – dežela utrdb. Nordijski vojskovodje, katere so turško govoreča stepska plemena imenovala "köl-beki" ali "kralji jezer", so obvladovali tudi dele ozemelj, ki so bila naseljena z ugrofinskimi in slovanskimi ljudstvi, predvsem vzdolž volške trgovske poti, ki je povezovala Baltik s Kaspijskim jezerom in Serklandom (Abasidski kalifat).
Podobno kot datiranje in lokacija kaganata, je tudi poreklo ruskih kaganov predmet obširnih razprav. Lahko bi bili Skandinavci ali domorodni Finci in Slovani, še najbolj verjetno pa so bili mešanega porekla.
Omeljan Pricak je teoretiziral, da je bil hazarski kagan Kan-Tuvan Diggvi po izgubljeni državljanski vojni izgnan iz države in se je s svojimi pristaši naselil v nordijsko-slovanskem naselju Rostov. Poročil naj bi se v lokalno skandinavsko plemiško družino in postal začetnik dinastije ruskih kaganov. Zuckermann je Pricakovo teorijo zavrnil kot nevzdržno špekulacijo, ker ni v virih iz tistega obdobja nobene omembe hazarskega kagana, ki bi pobegnil in iskal zatočišče pri Rusih, povezave med hazarskimi in zgodnjimi ruskimi monarhi pa so vsekakor možne. Takšno trditev podpira uporaba stilizirane trizobe tamge oziroma pečata, ki so ga uporabljali kasnejši kijevski vladarji, na primer Svjatoslav I. Kijevski. Podobne tamge so arheologi našli v ruševinah, ki so nedvomno hazarskega izvora. Rodoslovne povezave med ruskimi kagani iz 9. stoletja in kasnejšimi vladarji iz Rurikove dinastije, če so sploh bile, zaenkrat niso znane.
Večina zgodovinarjev se strinja, da so si naslov kagan Rusi izposodili od Hazarov, sporne pa so okoliščine, v katerih so si ga sposodili. Peter Golden domneva, da je bil Ruski kaganat marionetna država, ki so jo ustanovili Hazari v porečju Oke, da bi zavračala napade Madžarov. Njegove trditve, da so bili Rusi podložniki Hazarov, ne podpira noben vir iz 9. stoletja, za tuje opazovalce, kakršen je bil na primer ibn Rustah, pa med naslovi hazarskih in ruskih vladarjev ni bilo nobene bistvene razlike. Anatolij Novoselcev predpostavlja, da so Rusi privzeli naslov kagana zato, da bi se izenačili s Hazari. To teorijo zagovarja tudi Thomas Noonan, ki trdi, da so bili ruski poglavarji v 9. stoletju ohlapno povezani pod vlado enega od "morskih kraljev" in da je ta "veliki kralj" privzel naslov kagana, ki mu je dal legitimnost v očeh njegovih podložnikov in sosednjih držav. Naslov kagana naj bi po njegovi teoriji pomenil, da njegov nosilec vlada po božji volji.
[uredi] Gospodarstvo
Hrbtenica kaganatskega gospodarstva je bila volška trgovska pot. V Skandinaviji se med izkopavanji pogosto odkrijejo kovanci iz 9. stoletja, predvsem dirhami iz Abasidskega kalifata in drugih muslimanskih držav. Kovanci so pogosto razsekani na manjše dele in popisani z runami. Do sedaj so v evropski Rusiji in na področju Baltika odkrili več kot 228.000 arabskih kovancev. Skoraj 90�% teh kovancev je prišlo v Skandinavijo po volški trgovski poti in nič nenavadnega ni, da je bil dirham osnova monetarnega sistema Kijevske Rusije.
Glavni vir dohodkov Rusov, ki se po ibn Rustahovem pričevanju niso ukvarjali s poljedelstvom, je bila trgovina: "(Rusi) nimajo obdelanih polj in so odvisni od dobrin, ki jih dobijo iz slovanskih (al-Saqaliba) dežel. Nimajo nobenih posesti, vasi in polj. Njihovo edino opravilo je trgovanje s soboljevim, veveričjim in drugimi krzni, dobljeni denar pa hranijo v pasovih." Ruski trgovci, ki so po Volgi potovali do Gorgana in Abaskuna na jugovzhodni obali Kaspijskega jezera, so plačevali dajatve Bolgarom in Hazarom. Včasih so potovali celo do Bagdada.
[uredi] Vladanje
Arabski pisec in popotnik Ahmed ibn Fadlan je leta 922 zapisal, da je imel ruski vladar, podobno kot hazarski kagan, bolj malo resnične oblasti. Politična in vojaška moč je bila v rokah njegovega zastopnika, ki "poveljuje vojski, napada njegove nasprotnike in ga zastopa pred podložniki." Najvišji ruski vladar zato "nima drugih dolžnosti, kot da se ljubi s svojimi sužnjami, popiva in se zabava". Njegova osebna straža je štela štiristo mož, "ki so pripravljeni zanj umreti. Teh štiristo mož sedi pod njegovim kraljevskim prestolom, ki stoji na veliki, bogato okrašeni ploščadi, na kateri je tudi štirideset suženj iz njegovega harema". Ibn Fadlan pravi, da ruski vladar skoraj nikoli ni zapustil svojega prestola in da so mu tudi takrat, "ko se mu je zahotelo jahanja, pripeljali konja prav do prestola".
Perzijski raziskovalec in geograf Ahmed ibn Rustah po drugi strani poroča, da je imel kagan odločilno besedo pri poravnavanju sporov med svojimi podložniki, vendar njegova razsodba ni bila zavezujoča. Če se eden od udeležencev v sporu s kaganovo odločitvijo ni strinjal, je lahko spor rešil z dvobojem, ki je potekal "v prisotnosti tožnikovega sorodnika, ki je stal na bojišču z dvignjenim mečem. Mož, ki je bil v boju boljši, je obrnil kaganovo odločitev v svojo korist".
Razhajanje med relativno nemočnim naslovnim vladarjem in veliko močjo njegovih podložnikov kaže na hazarski sistem vladanja, v katerem je bil kagan duhovni vodja z omejenimi pooblastili, za upravo in vojaške zadeve pa je bil pristojen kagan bek, ki je bil samo načelno podrejen kaganu. Sistem vladanja se je ujemal tudi z germanskim sistemom, v katerem se je oblast lahko delila med kraljem in poveljnikom vojske. Nekateri poznavalci trdijo, da je bila podobna tudi delitev oblasti med Igorjem in Olegom Kijevskim v zgodnjem 10. stoletju in Askoldom in Dirom v poznem 9. stoletju.
Ločenost duhovnega vladarja in vojaškega poveljnika je razvidna iz rekonstrukcije njunih odnosov, ni pa znano, ali je to del zapuščine, ki se je iz Ruskega kaganata prenesla na njegovo naslednico Kijevsko Rusijo. Kneževine v zgodnji Kijevski Rusiji so imele v sistemu vladanja, vojaški organizaciji in pravnem sistemu nekatere značilnosti, ki so bile primerljive s Hazari in drugimi stepskimi ljudstvi. Nekateri zgodovinarji so prepričani, da so se te značilnosti prenesle v Kijevsko Rusijo od Hazarov preko ruskih kaganov.
[uredi] Običaji in vera
Arheološka izkopavanja v Ladogi in drugih mestih v severni Rusiji, ki potekajo že od leta 1820, so pokazala, da so v ruskih običajih opazni predvsem skandinavski vplivi. Odkritja so skladna tudi z ibn Fadlanovimi in ibn Rustahovimi zapisi.
Ibn Rustah je opisal pogreb ruskega plemiča, katerega so skupaj s hrano, amuleti, denarjem in drugimi predmeti ter njegovo najljubšo ženo položili v "grob, ki je podoben veliki hiši. Vrata groba so nato zaprli in žena je v grobu umrla". Obširne dokaze o ruskih pogrebnih gomilah in kamnitih spomenikih je zbral tudi ibn Fadlan in priložil runski napis na kosu lesa. Ibn Rustah je med drugim podrobno opisal kremiranje plemiča na pogrebni ladji, h kateremu je spadalo tudi žrtvovanje živali in ljudi.
Kadar je umrl reven človek, so ga položili na majhno pogrebno ladjo in ga sežgali. Kadar je umrl plemič, je bil pogreb mnogo bolj zapleten. Njegovo premoženje so razdelili na tri dele: prvi del je dobila njegova družina, drugega so potrošili za pogrebno slovesnost, tretjega pa za pivo, ki so ga spili na dan kremiranja. Ena od pokojnikovih suženj je privolila v prostovoljno smrt, da bi se pridružila svojemu gospodarju v raju. Pokojnika so na dan kremiranja izkopali iz groba, ga oblekli v pražnja oblačila in položili na posebej za to zgrajeno pogrebno ladjo. Izbrano dekle se je nato ljubilo s pokojnikovimi sorodniki in prijatelji, potem pa so jo ubili in položili na ladijski krov poleg pokojnega gospodarja. Ladjo je nato zažgal pokojnikov najbližji sorodnik. Pogreb so zaključili z nasipanjem okrogle gomile.
Duh neodvisnosti in podjetnosti, ki so ga Rusom vbijali v glavo od samega rojstva, je na zgodovinarje zgodnjega srednjega veka neredil globok vtis. Ibn Rustah o tem piše: "Kadar se rodi sin, ga oče z mečem v roki vrže na tla in reče: 'Nobene lastnine ti ne bom zapustil. Imel boš samo tisto, kar si boš priboril z orožjem.'" Al-Marwazi k temu dodaja, da je očetovo premoženje podedovala njegova hčerka.
Enako grob individualizem se kaže tudi v njihovem obravnavanju bolezni. Ibn Fadlan o tem piše: "Kadar kakšen Rus zboli, ga položijo v šotor in mu prinesejo kruha in vode. Bolnika ne obiskujejo in z se z njim ne pogovarjajo, še posebno če je podložnik. Če ozdravi, se jim pridruži, če umre ga pa sežgejo. Zgodi se tudi, da podložnika prepustijo psom in jastrebom".
Glede spolnosti so bili Rusi zelo liberalni. Ibn Fadlan o tem piše, da se njihov kralj ni nič sramoval, ko se je javno ljubil z eno od suženj iz svojega harema. Ko so ruski trgovci prišli do Volge, so se javno ljubili s sužnjami, ki so jih pripeljali naprodaj, kar je pogosto preraslo v javne orgije.
Ibn Fadlan in ibn Rustah opisujeta Ruse kot pobožne pogane. Ibn Rustah in za njim Garizi poročata, da imajo ruski šamani ali "zdravilci" (attiba) velik vpliv na preprosto prebivalstvo. Ibn Rustah pravi, da se šamani obnašajo, "kot da je vse njihovo". Odločajo o tem, katera ženska, moški ali žival bo žrtvovana in na njihovo odločitev ni nobenega ugovora. Šaman je izbrano žrtev, človeka ali žival, obesil na drog, dokler ni umrla.
Ibn Rustah nam je zapustil tudi opis ruskih trgovcev, ki so molili za uspešno trgovanje: "Molili so pred lesenim kolom s človeku podobnim obrazom, obdanim z manjšimi podobami, za njim pa je bilo več v zemljo zabitih drogov". Če trgovanje ni steklo, so število darov povečali in če še vedno ni teklo, kot bi želeli, so začeli darovati tudi manjšim idolom. Če je bilo trgovanje uspešno, so žrtvovali še kakšno govedo ali ovco in ju včasih razdelili med reveže.
Bizantinski viri poročajo, da so Rusi v poznih 60-ih letih 9. stoletja let prevzeli krščanstvo. Patriarh Fotij I. v svoji encikliki iz leta 867 piše o navdušenem pokristjanjevanju Rusov, katerim je pred tem poslal svojega škofa. Cesar Konstantin VII. pripisuje zasluge za pokristjanjenje svojemu staremu očetu Baziliju I. in patriarhu Ignaciju in ne njihovima predhodnikoma Mihaelu III. in Fotiju. Konstantin pravi, da so Bizantinci navdušili Ruse za krščanstvo s svojimi prepričljivimi besedami in bogatimi darili, med katerimi je bilo tudi zlato, srebro in dragocene tkanine. Ponavlja tudi tradicionalno zgodbo, da je na pogane še posebno velik vtis naredil čudež: knjiga evangelijev, ki jo je nadškof vrgel v ogenj, je ostala nepoškodovana.
Perzijski geograf ibn Hordadbeg je v poznem 9. stoletju zapisal, da so se Rusi, ki so prišli v muslimanske dežele "razglašali za kristjane ". Sodobni zgodovinarji imajo glede pokristjanjevanja Ruskega kaganata deljena mnenja.
[uredi] Odnosi s sosednjimi državami
V analih sv. Bertina piše, da je leta 838 delegacija Ruskega kaganata obiskala Bizantinsko cesarstvo. Razlog njihovega obiska je med zgodovinarji še vedno predmet razprav. Aleksej Šahmatov dokazuje, da je imela delegacija dve nalogi: vzpostaviti prijateljske odnose z Bizantinskim cesarstvom in odpreti pot do Švedske preko zahodne Evrope. Constantine Zuckermann trdi, da so se ruski ambasadorji prišli pogajat o miru po svojem neuspelem pohodu v Paflagonijo v 30-ih letih 9. stoletja. Georgij Vernadski povezuje njihovo misijo z gaditvijo trdnjave Sarkel leta 833. Bizantinski viri ruske delegacije sploh ne omenjajo in patriarh Fotij je še leta 860 za Ruse izjavil, da so "neznano ljudstvo".
Po mnenju Vernadskega so Hazari in Grki zgradili trdnjavo Sarkel v bližini kraja, kjer so pretovarjali blago, ki je potovalo med Donom in Volgo, da bi to strateško točko obranili pred Rusi. Drugi zgodovinarji so prepričani, da je bil Sarkel zgrajen za opazovanje ali obrambo pred Madžari in drugimi stepskimi plemeni in ne zaradi Rusov. Ukrajinski zgodovinar Mihajlo Gruševski navaja, da so razpoložljivi viri v tem pogledu nejasni. Ioanes Skilices, grški zgodovinar iz 11. stoletja, trdi, da je bil Sarkel "čvrst branik proti Pečenegom", ničesar pa ne pove o njegovemu prvotnemu namenu.
Leta 860 so Rusi z 200 ladjami oblegali Konstantinopel. Bizantinska kopenska vojska in mornarica sta bili takrat daleč od prestolnice, zato je bila zelo ranljiva. Čas napada kaže na to, da so bili Rusi zaradi dobrih trgovskih zvez in drugih odnosov, ki se po misiji leta 838 niso prekinili, dobro seznanjeni o notranjih razmerah v cesarstvu. Ruski vojaki so opustošili predmestje Konstantinopla in se 4. avgusta umaknili.
Rusi so živahno trgovali s Hazarijo. Perzijski geograf ibn Kordabeg (okrog 820–912) je v Kitāb al Masālik w’al Mamālik (Knjiga poti in kraljestev) zapisal, da "gredo preko Slovanske reke (Don) v hazarsko mesto Kamlidž, kjer hazarski vladar od njih pobira desetino". Nekateri sodobni komentatorji iz arabskih virov sklepajo, da so imeli stiki s Hazarijo pomemben vpliv na politično kulturo v Ruskem kaganatu. Odnosi med Rusi in Hazari so se po letu 864 zaradi ruskih pohodov proti Kaspijskemu jezeru ohladili.
[uredi] Propad
Kmalu potem, ko je patriarh Fotij obvestil druge pravoslavne škofe o pokristjanjenju Rusov, so bila vsa središča Ruskega kaganata v severozahodni Rusiji uničena. Arheološka odkritja so pokazala, da so bili Holmgard, Aldeigja, Alaborg in Izborsk v obdobju med letoma 860 in 880 do tal požgani. Nekatera naselja so bila po požaru za vedno zapuščena.
Zgodovina minulih let opisuje upor poganskih Slovanov in Čudov (finsko ljudstvo) proti Varjagom, ki so pripluli čez Baltik leta 862. Novgorodska prva kronika, ki je po mnenju Šahmatova bolj zanesljiva, za to obdobje ne omenja nobenega upora. Nikonova kronika iz 16. stoletja pregon Varjagov pripisuje legendarnemu poglavarju Ilmenskih Slovanov Vadimu Hrabremu. Ukrajinski zgodovinar Mihajlo Brajčevski Vadimov upor imenuje "poganska reakcija" na pokristjanjevanje Rusov. Obdobje nemirov in anarhije je po Zuckermannovem mnenju trajalo približno od leta 875 do leta 900. Odsotnost srebrnega denarja v obdobju med letoma 880 in 900 kaže na to, da je volška trgovska pot prenehala obstajati, kar je povzročilo "prvo evropsko srebrno krizo".
Po obdobju gospodarskega zastoja in političnega prevrata je regija okrog leta 900 začela oživljati. Zuckermann oživljanje pripisuje prihodu Rurika in njegovih mož, ki so svojo pozornost iz doslej neznanega vzroka preusmerili z Volge na Dnjeper. Skandinavski naselji v Ladogi in Novgorodu sta oživeli in se začeli hitro razvijati. V prvem desetletju 10. stoletja so v Gnezdovu ob Dnjepru v bližini današnjega Smolenska ustanovili veliko trgovsko postajo. V približno istem času se je v pomebno mestno središče ob Dnjepru razvil tudi Kijev.
Usoda Ruskega kaganata in proces, ki je povzročil njegovo preobrazbo ali vključitev v Kijevsko Rusijo, je nejasen. Izgleda, da je imela Kijevska Rusija zelo nedoločene predstave o obstoju kaganata. Slovanski viri ne omenjajo niti pokristjanjevanja Rusov v 60-ih letih 9. stoletja niti vojaškega pohoda v Paflagonijo v 30-ih letih istega stoletja. Omembo ruskega obleganja Konstantinopla v 60-ih letih 9. stoletja so si avtorji Zgodovine minulih let sposodili iz grških virov, kar kaže na pomanjkanje domačega pisnega izročila.

Summary:
Ruski kaganat, imenovan tudi Volhovska Rusija, Ilmenska Rusija ali Novgorodska Rusija, je naziv vzhodnoevropske države, ki je bila na višku moči v slabo dokumentiranem poznem 8. in zgodnjem 9. stoletju. Kaganat, ki je bil predhodnik Rurikove države in Kijevske Rusije, je bil država ali skupek mestnih držav, ki so jo na ozemlju današnje severne Rusije ustanovili Rosi ali Rusi, med katerimi je bilo tudi nekaj Skandinavcev – Varjagov. Prebivalci so bili mešanica baltskih, slovanskih, ugrofinskih in nordijskih ljudstev. Njeno ozemlje je bilo središče delovanja Varjagov, pustolovcev iz vzhodne Skandinavije, trgovcev in piratov.
Sodobni viri navajajo, da so bila prva središča, ki so bila zametki kasnejših mest, Holmgård (Novgorod), Aldeigja (Stara Ladoga), Ljubša, Sarsko gorodišče in Timerjevo. Vladarji so nosili staroturški vladarski naslov kagan. V Ruskem kaganatu se je začel oblikovati ruski narod. Iz njega je nastala Kijevska Rusija in njene naslednice, iz katerih se je razvila sodobna Rusija.


[uredi] Rastlinstvo in živalstvo
Narava na Goričkem se še uspešno upira spremembam, ki jih prinaša človeška civilizacija. Eden od dokazov za to je najbolje ohranjena populacija vidre (Lutra lutra) v Sloveniji, ki še živi na območju Goričkega. Z razvejanostjo in povezanostjo vodnega omrežja pa tudi s stoječimi vodami, kot so jezera, ribniki in različna mokrišča, se ugodne življenjske razmere še povečujejo.
Najbolj ohranjeni naravni ekosistemi na Goričkem so gozdovi. Na hrastov les je vezanih nekaj redkih hroščev, med njimi hrastov kozliček (Cerambyx cerdo) in rogač (Lucanus cervus). Prekmurska jelenjad (Cervus elaphus) je edina avtohtona populacija jelenjadi, ki je v Sloveniji živela nepretrgano in se izognila iztrebljenju v 19. stoletju, zato je v genetskem pogledu dragocenost. V gozdovih srečamo tudi podleska (Muscardinus avellanarius), prisrčnega in redkega sorodnika navadnega polha.
[uredi] Krajinski park Goričko – Örseg – Raab
Skupna kulturna in naravna dediščina je povezala Krajinski park Goričko (ob ustanovitvi) z že oblikovanima parkoma na avstrijski strani z Naravnim parkom Raab (ustanovljen 1996) in Narodnim parkom Őrség (ustanovljen 2002). Tako obsega Krajinski park Goričko – Örseg – Raab na slovenski strani celotno Goričko, na avstrijski strani je vanj vključena podregija Južno Gradiščansko Jennersdorf s sedmimi občinami na južnem Gradiščanskem ob reki Rabi, na madžarski strani pa Zalska in Železna županija. Sedež skupnega parka je načrtovan v Gradu na Goričkem.
[uredi] Znamenitosti po občinah
Urejeno po abecednem vrstnem redu.
[uredi] Občina Cankova
V Občini Cankova najdemo na vlažnih in močvirnih travnikih med Kučnico in cesto Cankova - Korovci bogato rastišče narcis (Narcissus stellaris). Vmes uspevajo posamezni primerki sibirske perunike (Iris sibirica). V letu 1985/86 je bila izvedena melioracija. Večina rastišča pa izsuševanju ni bila podvržena, zato se je rastišče tudi ohranilo.
Reka Ledava si je ustvarila široko dolino skozi vasi Krašči, Domajinci in Topolovci. Ta dolina je v Kraščih umetno zajezena in nastalo je Ledavsko jezero. Ledavsko jezero je vodni zadrževalnik, ki je nastal zaradi ublažitve in zadrževanja visokih vod reke Ledava ob močnejših nalivih. To je dobrodošlo zatočišče številnim obvodnim pticam. Med vasema Korovci in Gerlicni leži gozdni kompleks, imenovan Korovska gora, v katerem je speljana gozdna učna pot Fuks graba.
[uredi] Občina Dobrovnik
Občina Dobrovnik se razprostira na 31 km². Južno od naselja Dobrovnik leži v dolini potoka Bukovnice med gozdovi na južnih obronkih Goričkega umetno Bukovniško jezero, ki ga ojezerja voda istoimenskega potoka. Jezero je nastalo kot protipoplavni ukrep z regulacijskimi deli ob reki Ledavi in njenih pritokih, ki so zajezili tudi povirje Bukovniškega potoka.
V gozdu ob jezeru vodi Vidova pot do kapelice sv. Vida, kjer je tudi Vidov izvir z zdravilno vodo. Voda naj bi bila blagodejna za bolezni oči. Leta 1999 so radiestezisti po bližnji okolici jezera začeli sistematično odkrivati energetske točke z zdravilnimi učinki.
[uredi] Občina Gornji Petrovci
V Občini Gornji Petrovci se nahaja mogočna katoliška cerkev Sv. Trojice ali Nedela, ki je tudi kulturnozgodovinski spomenik. Njen nastanek sega v zgodnje krščansko obdobje. Na robu vasice Ženavlje stoji spomenik, ki od daleč spominja na nogometno žogo. Ponazarja vesoljski prostor in spominja na dogodek, ko sta 18. avgusta 1934 tu zasilno pristala z balonom znanstvenika iz Zahodne Evrope.
[uredi] Občina Grad
Občina Grad je geografsko razgibana pokrajina z razglednimi točkami, od koder vidimo čez mejo v Avstrijo in na mariborsko Pohorje.
V naselju Grad je eden največjih gradov na Slovenskem. Grajsko poslopje pri Gradu (nekdanja Gornja Lendava) je prvič omenjeno leta 1208, v stoletjih je dobil značilno mnogokotno obliko, v njem pa se kažejo romanske, poznogotske, renesančne in baročne značilnosti. Nekoč naj bi imel tristopetinšestdeset sob, danes ga z evropskimi sredstvi uspešno obnavljajo in v njegovih mogočnih prostorih so na ogled postavljene številne etnološke zbirke. Zaradi umeščenosti, zgodovinske vloge, zasnove in velikosti je danes v njem sedež trideželnega parka Goričko - Raab – Örseg.
V cerkvi Marijinega vnebovzetja pri Gradu je pri obnovi sredi 50.let prejšnjega stoletja pustil močan pečat Jože Plečnik. Po njegovih zamislih so obnovili notranjost cerkvene ladje.
[uredi] Občina Hodoš
Občina Hodoš ima evangeličansko cerkev na Hodošu, ki je bila zgrajena v preteklem stoletju v klasičnem stilu. V Krplivniku si lahko ogledamo zgodovinsko-etnografsko stalno razstavo. V preteklosti je bila v tej hiši edina večja žganjekuha v okolici.
[uredi] Občina Kobilje
Občina Kobilje se razprostira po 19 km² površine. V zgodovinskih virih je bilo Kobilje prvič omenjeno leta 1208, arheološke najdbe pa pričajo o poseljenosti omenjenega področja že v kameni dobi. Kobilje je značilna obcestna panonska vas, pozidana v urejenih krakih, s hišami, ki imajo ožji del pravokotno obrnjen k cesti.
V središču Kobilja stoji cerkev sv. Martina z znamenitimi Kregarjevimi okni. V parku ob cerkvi stoji edinstveni primerek breka (Sorbus torminalis), ki je največje in najstarejše drevo svoje vrste v Sloveniji. V obsegu meri 255 cm. Kolesarska steza je speljana od Bukovniškega jezera po gozdnem rezervatu do Kobilja in naprej proti Madžarski.
[uredi] Občina Kuzma
Občina Kuzma se razpostrira na terciarnem gričevnatem delu - na stičišču treh dežel Avstrije, Madžarske in Slovenije. Na tromeji v Trdkovi stoji piramidasti tromejni kamen iz leta 1924. Vsaka stran piramide nosi grb ene od mejnih držav, obrnjen v smeri te države ter letnico določitve državne meje (10.9.1919 in 4.6.1920). Tromejnik je 31. maja 1924 na sedanjo mesto postavila mednarodna razmejitvena komisija.
V spomin na leto 1991, ko so pripadniki teritorialne obrambe in policije sodelovali v bojih za osamosvojitev Republike Slovenije in ubranili mednarodni mejni prehod Kuzma, so postavili spominski park.
Od sakralnih objektov so pomembni predvsem cerkev sv. Kozme in Damijana v Kuzmi, ki je poslikana s freskami Lojzeta Perka, evangeličanska cerkev na Gornjih Slaveč in številne kapelice.
[uredi] Občina Moravske Toplice
Del občine Moravske Toplice leži na ravninskem delu prekmurske ravnice, večji del pa je na gričevnatem delu Goričkega.
Kulturna dediščina:
Na Bukovnici so arheološka najdbišča iz bakrene dobe. Iz rimskih časov je ostalo več dobro ohranjenih antičnih gomil.
[uredi] Občina Puconci
V Občini Puconci stoji spomenik očetu prekmurske književnosti Štefanu Küzmiču v Strukovcih. Na območju občine sta dve evangeličanski cerkvi: Evangeličanska cerkev, Puconci in Evangeličanska cerkev, Bodonci, katoliška cerkev sv. Sebastjana v zaselku Sebeščan v Pečarovcih in binkoštna cerkev v Vadarcih. Kot pomemben etnološki spomenik je leseni zvonik na pokopališču v Dolini. Vaški zvonik naj bi bil po izročilu star skoraj 300 let.
[uredi] Občina Rogašovci
Občina Rogašovci sega od Ledavskega jezera na jugu do najvišjih vzpetin razvodnega gričevja med Muro in Rabo, na zahodu pa do potoka Kučnica, po katerem teče državna meja z Avstrijo. Sotinski breg ali Kugla je s 418 metri najvišja vzpetina na Goričkem in je geomorfološka posebnost območja. Narava je klasično Goričko gričevje z ravninskim osrednjim delom. Dolinsko dno do Ledave in mejne Kučnice pokrivajo travniki, položna gričevnata pobočja njive, najvišja razvodna območja pa gozd. V dolini reke Lendave je delno še ohranjena obvodna pokrajina s starimi vrbami, ki so jih značilno oblikovali z vsakoletnim obsekavanjem za potrebe domače pletarske obrti.
Kot naravno bogastvo je potrebno omeniti izvire mineralnih voda v Nuskovi in kamnolom permkarbonskih skrilavcev v Sotini.
[uredi] Občina Šalovci
Občina Šalovci leži v najbolj severovzhodnem delu Slovenije. Severovzhodno od vasi Šalovci je antično grobišče s približno 20 gomilami. V bližini je tudi zavarovano rastišče grmičastega dišečega volčina (Daphne cneorum f. arbusculoides), in sicer na opuščeni njivi nad Fickovo domačijo in na Frimovem. Volčin uspeva v sestoju Myrtillo - Pinetum subpannonicum callunetosum. Uspeva tudi zelenček (Chimaphila umbellata). V Frimovem gozdu, ki je 300 metrov oddaljen od središča vasi, je obnovljen znani Frimov vodnjak. Zgradila ga je grofovska družina Frim, globok je 5 metrov, v njem pa je zelo zdrava pitna voda, ki so jo veliko let za pitje uporabljali krajani.

Summary:
Krajinski park Goričko je bil ustanovljen 9. oktobra 2003 in je sestavni del trideželnega krajinskega parka Goričko – Örseg – Raab. Zajema površino 46200 ha, kar pomeni, da je to drugi največji naravni park v Sloveniji.
To je najbolj srednjeevropska pokrajina v Sloveniji, kjer skoraj ni čutiti dinarskih, mediteranskih in alpskih vplivov. Griči, po katerih je Goričko tudi dobilo ime, je ustvarilo Panonsko morje. Teren se rahlo dviga proti severu, slemena so porasla z gozdom. Mnogokje številni sestoji rdečega bora kažejo degradacijske procese zaradi nekdaj razširjenega steljarjenja. Goričko ne pozna večjih urbanih središč. Tod je dosti močvirij in mokrotnih travnikov, čeprav je Goričko najbolj sušnata slovenska pokrajina z letno količino padavin le okrog 800 l/m².


[uredi] Naravnogeografske značilnosti
[uredi] Površje in zgradba
Naravnogeografsko delimo Evropo na vzhodni in zahodni del, ki polagoma prehajata drug v drugega. Vzhodni del (Vzhodna Evropa) je širok celinski trup z zelo enoličnim, predvsem nižinskim svetom, ki se proti vzhodu na široko naslanja na Azijo. Zahodni del (Zahodna Evropa) je sicer manjši, toda zelo pester in razgiban. Sestavljajo ga gorovja, hribovja in nižavja in je razčlenjen v številne zalive, polotoke in otoke. Obliva ga Atlantski ocean s svojimi stranskimi morji. Ta del ima dejansko podobo velikega močno razvejanega polotoka.
Relief je zelo pomemben geografski dejavnik ne samo v Evropi temveč povsod na Zemlji. Močno vpliva na lego naselij, gostoto poselitve, lego industrijskih objektov, vpliva na razvoj turizma, na potek prometnic, ... po rečnih dolinah so že davno v zgodovini potekale vse pomembnejše prometnice, na drugi strani so bila visoka slemenasta gorovja (npr. Alpe) vedno velika prometna ovira (še posebno v zimskem času), ki jo je človek premagal šele v modernejšem delu zgodovine z izgradnjo predorov (npr. predor pod Mont Blancom, predor Karavanke, predori na Turski avtocesti v Avstriji, ...)
[uredi] Podnebje
Večji del Evrope je podnebno pod vplivom zahodnih vlažnih zračnih gmot z Atlantskega oceana. Zmerno toplo, vlažno podnebje proti notranjosti dobiva izrazitejše celinske poteze (manj padavin, hladnejša zima in toplejše poletje). Primorski deli Norveške na severozahodu celine so zaradi vpliva toplega Zalivskega toka (Severno atlantskega toka) toplejši, zato ima ta del Evrope precej blažje podnebje kot kraji podobne geografske širine, ki niso pod tem vplivom. Primorski deli Južne Evrope imajo sredozemsko podnebje s toplim, suhim poletjem in blago, deževno zimo.
Na podnebje vplivajo tudi vremenotvorna središča. Januarja je močno izoblikovano islandsko območje nizkega tlaka, ki prinaša zahodni, srednji in južni Evropi vlažno in hladno vreme. Poleti se okrepi azorsko območje visokega zračnega tlaka. Njegov vpliv se razširi na sever in severovzhod do Srednje Evrope in prinaša jasno, suho in vroče poletje. Pozimi se oblikuje izrazit anticiklon nad Sibirijo, ki zaradi shladitve celene prinaša jasno, ostro in suho zimo.
Klimatska območja in podnebni tipi
[uredi] Prsti in rastje
Razporeditev prsti in rastja v Evropi je pogojena na eni strani z zgradbo in reliefom Evrope, na drugi strani pa z lego in podnebjem. V primorskih predelih Južne Evrope prevladujejo rastlinske vrste, ki so prilagojene poletni suši in revni prsti. Rastlinske vrste so večinoma zimzelene. Razširjeno je grmičasto rastlinstvo (makija). V vlažnejših zahodnih in srednjih delih celine tla porašča listopadna vegetacija, na mrzlem severu pa se širijo iglavci. V vzhodnih celinskih delih je zastopano gozdno-stepno in stepno rastlinstvo. V najsevernejših delih celine je podnebje subpolarno, tu se širi tundra z lišaji, mahovi in nizkimi, zakrnelimi grmi.
Naravni tipi rastja pred poselitvijo Evrope so bili: tundra, gozd, travinje, močvirja, stepa ter mediteransko grmovno rastje. Človek je v zahodni, srednji Evropi in Sredozemlju izkrčil gozd in z izkoriščanjem in izsekavanjem dobil pašnike in goli kras. Pri tem je naravni mešani in listnati gozd nadomestil iz gospodarskih razlogov z iglavci. Močvirja in stepe je marsikje z melioracijo in umetnim namakanjem spremenil v kulturne površine. Mnoge države so uveljavile zaščitena območja, kjer ohranjajo naravno rastje.
Pasovi rastja:
Tipi prsti:
[uredi] Reke
Glavni članek: Seznam rek v Evropi
Pomembnejše evropske reke s približno dolžino:
[uredi] Jezera in celinska morja
Glavni članek: Seznam evropskih jezer
[uredi] Večji otoki
Islandija, Ferski otoki, Velika Britanija, Irska, Otok Man, Rockall, preostali Britanski otoki, del Azorov, Madeira, Balearski otoki, Korzika, Sardinija, Sicilija, Malta, Jonski otoki, Kreta, Egejski otoki, Ålandsko otočje, Gotland, Saaremaa, Hiiumaa, Jan Mayen, Kanarski otoki in Svalbard
[uredi] Ravnine in nižavja
[uredi] Gorske verige
Glavni članek: Seznam evropskih gorskih verig
Nekatere večje gorske verige v Evropi so:
[uredi] Kopenske države
Opombe:
[uredi] Otoške države in države, ki so del otoka
[uredi] Države, ki mejijo oz. so razširjene na drugo celino (Azijo)
[uredi] Družbenogeografske značilnosti
[uredi] Prebivalstvo
Evropa je poleg Azije najgosteje poseljena celina, le da v primerjavi z Azijo skoraj ni slabo poseljenih predelov. Najslabše sta poseljeni Severna (22 ljudi/km²) in Vzhodna (33 ljudi/km²) Evropa. Najgosteje poseljeno je območje v trikotniku London-Pariz-Ruhr, kjer živi več kot 400 ljudi/km². Povprečna gostota naseljenosti v Evropi je 60 prebivalcev na km².
Prebivalstvo Evrope je začelo hitro naraščati v zadnjih desetletjih 18. stoletja. Hitra rast prebivalstva je vplivala na preseljevanje na druge kontinente. Da v Evropi prebivalstvo ni številčnejše, je pripisati velikim izgubam med I. in II. svetovno vojno. Med vsemi kontinenti narašča prebivalstvo Evrope najpočasneje, kar je rezultat starostne razporeditve prebivalstva in urejenih družbenih in socialnih razmer. V Evropi zelo hitro narašča prebivalstvo v mestih in njihovi okolici.
Prebivalstvo Evrope je po svoji narodnostni sestavi zelo pestro. Narodi govorijo svoje jezike in imajo svoje narodne običaje in navade. Velike razlike se kažejo tudi v narodnostni in verski sestavi prebivalstva. V Evropi je velika večina ljudi krščanske vere. Protestanti so predvsem v Severni Evropi, pravoslavna vera pa na Balkanskem polotoku in na vzhodu.
Vsepovsod pa na na gostoto poseljenosti največ vplivajo klimatske, vodne in reliefne razmere.
[uredi] Naselja
V Evropi imamo danes 165 mestnih aglomeracij z več kot 200000 prebivalci in velika večina teh mest leži v Srednji Evropi. Megalopolis evropskih mest se vleče od Velike Britanije do Lombardije, njegovo jedro pa je med obalo Severnega morja in Kölnom ter Bonnom. To ogromno mestno območje Evrope ima svoj izvor v gospodarski moči in postaja glavno trgovsko območje Evrope.
Drugo veliko urbanizirano območje nastaja na jugu Evrope. Nastaja zaradi hitre rasti števila prebivalcev ter zaradi pomoči, ki jo je za razvoj tega območja namenila Evropska unija. Na tem območju najdemo nekatera pomembna evropska mesta kot so npr. Genova, Lyon, Milano, Benetke.
Preostala mesta na atlantski obali veljajo za izolirana in so med seboj nepovezana (nihajo med svojo tradicionalno navezanostjo na morje in med novimi vezmi v z notranjostjo Evrope). Mesta se seveda razvijajo tudi v drugih delih Evrope, vendar so zaenkrat še premalo aktivna (kar je seveda tudi posledica njihove usmeritve v skoraj petdesetletnem obdobju po drugi svetovni vojni). Gre večinoma za glavna mesta držav, za industrijska mesta (v večini je industrija v krizi), za mesta z večjim številom prebivalstva in majhno gospodarsko aktivnostjo ter za mesta, ki so močno odvisna od drugih večjih centrov.
[uredi] Promet
Obseg prometa je v devetdesetih letih v Zahodni Evropi hitro rasel. V Srednji in Vzhodni Evropi ter v državah VEKSA se je v prvi polovici navedenega desetletja zmanjšal, potem pa spet začel rasti. Prispevek tega sektorja k onesnaževanju zraka se je po vsej Evropi precej zmanjšal zaradi mešanice na strategiji temelječih tehnoloških izboljšav, obnove voznega parka in zmanjšanega obsega prevoza. Na evropskih cestah je leta 2000 umrlo več kot 100000 ljudi.
V Zahodni Evropi je postal prometni sektor drugi največji porabnik energije (30% celotne porabe energije) in je zato pomemben vir emisij toplogrednih plinov. V državah Srednje in Vzhodne Evrope ter v državah VEKSA je prometni sektor sorazmerno manj pomemben porabnik energije (22% oz. 17%).
Tako kot obseg prevoza se v regijah precej razlikujejo tudi deleži cestnega in železniškega prevoza, prevoza po plovnih poteh ter zračnega prevoza. Skozi več desetletij je v Zahodni Evropi vedno bolj prevladoval cestni prevoz, medtem ko sta državah Srednje in Vzhodne Evrope na začetku devetdesetih let prevladovala železniški in javni prevoz, zdaj pa se na račun železniškega prevoza hitro povečuje delež cestnega.
Letalstvo je način prevoza, ki raste najhitreje, in njegov tržni delež na področju potniškega prevoza v EU (5%) bo kmalu prehitel tržni delež železnice. Delež letalskega prometa je v drugih regijah precej manjši.
Dejstva in številke:

Summary: Evropa skupaj z Azijo sestavlja eno samo celino, ki po površini (54 milijonov km²) prekaša vse druge in jo označujemo kot Evrazijo. Delitev te ogromne celine na Evropo in Azijo se je uveljavila v preteklosti predvsem zaradi drugačnega kulturnega, gospodarskega, socialnega in političnega razvoja obeh delov. Evropa je kontinent, ki ga na severu omejuje Arktični ocean, na zahodu Atlantski ocean in na jugu Sredozemsko in Črno morje. Na vzhodu preide v Azijo. Dogovorjena meja poteka od juga proti severu prek Kavkaza, Kaspijskega morja, reke Ural in gorovja Ural. Otoki in polotoki segajo globoko v morja, morje pa se s svojimi zalivi globoko zajeda v kontinent, Več kot polovica evropskega ozemlja je manj kot 300 km daleč od najbližjega morja.


[uredi] Življenje
Leta 430 je umrl sveti Avguštin. Takrat so germanska plemena s severa Evrope naglo prodirala in si podjarmljala Rimsko cesarstvo. Petdeset let kasneje so bili njegovi gospodarji Germani. V Italiji so v tem času vladali Vzhodni Goti, spreobrnjeni k arijanskemu krščanstvu. To je bil svet, v katerem se je rodil Boetij. Uvrščamo ga v obdobje srednjeveške zgodovine filozofije oziroma bolj natančno v obdobje patristike.
Rojen je bil v Rimu, v ugledni aristokratski družini, ki je v 4. stoletju sprejela krščanstvo. Njegov uspeh v družbi je poleg naravnih talentov pospešilo skrbništvo, ki ga je po smrti njegovega očeta nad njim prevzel izobražen in vpliven krščanski senator Memij Simah. Boetij ga je cenil in se tudi poročil z njegovo hčerko Rusticiano. Izredno klasično izobrazbo je prejel v Aleksandriji, kjer se je uvedel v grško filozofijo in književnost. Kot mladeniča so ga poslali študirat v Atene, središče grške filozofije in kulture. Tam se je seznanil z aristotelizmom, novoplatonizmom in stoicizmom. Učil se je tudi grščine, kar mu je omogočilo, da je grška filozofska dela prevedel v latinščino. Toda ali se je dejansko izobraževal v enem od dveh novoplatonističnih šolskih središč, ni mogoče z gotovostjo trditi. Nedvomno pa je iz njegovih del razbrati naklonjenost do obeh šol.
V času življenja je v velikem delu Italije vladal ostrogotski kralj Teoderik, ki je bil zvest pripadnik arianizma. Rimsko aristokracijo je obravnaval s spoštovanjem in ji celo prepustil upravljanje administratinih zadev. Za njegovo vladavino je bila značilna verska strpnost. Boetij je leta 510 postal konzul, dvanajst let pozneje celo Teoderikov magister officiorum. Istega leta sta konzula postala tudi njegova sinova. Leta 524 je Boetij padel v nemilost. Teoderik ga je obtožil, da pripravlja zaroto. V političnih napetostih z�»vzhodnim Rimom«�je bil neutemeljeno osumljen veleizdajalskih zvez s Konstantinoplom. Obtožili so ga, obsodili na smrt in kruto usmrtili v Paviji (severna Italija) leta 524 ali 525. Dolga zaporna kazen je Boetiju dala priložnost urediti svoje umevanje človeške sreče, možnosti, svobode in božje previdnosti pri naših svobodnih dejanjih. V zaporu je napisal znamenito delo O utehi filozofije.
Boetija častijo kot mučenca v škofiji Pavija, kjer je tudi pokopan v stolnici. Njegovo beatifikacijo je Rimskokatoliška Cerkev potrdila leta 1883.
[uredi] Delo
Po besedah italijanskega humanista Lorenza Valla so Boetija imenovali�»zadnji Rimljan in prvi sholastik«. Ta opredelitev ga umešča na presek dveh obdobij, kar nam kaže na njegov izjemen položaj posrednika. Je posrednik grške, antične filozofije latinskemu Zahodu. Zadal si je nalogo, da prevede in razloži Zahodu vsa Platonova in Aristotelova dela, a uresničil je le neznaten del načrta. Aristotela je želel postaviti v službo teologiji.
Je pisec dela Opuscula sacra, ki so jih brali ali celo komentirali (Eriugena) ter se hranili z njimi v srednjem veku ter pod vplivom tega izdelali metafiziko bitja in definirali pojem osebe, kjer je slednji pojem prvič utemeljen. V filozofsko-teoloških traktatih je z aplikacijo filozofskega postopka v vprašanjih teologije, s t.i. dialektično metodo in definiranjem nekaterih ključnih filozofskih pojmov, posredoval tudi filozofsko in metafizično tradicijo.
V enem od traktatov je artikuliral osnovne črte distinkcije, ki je temeljna za vso ontologijo, razliko med�»esse«�in�»id quod est«�oziroma med bitjo in bivajočim, ki jo je Heidegger v Biti in času označil kot�»ontološko razliko«. Boetij je tako položil temelje tistega, kar je kasneje postalo ontologija.
V mladosti je napisal učbenika O aritmetiki (De arithmetica ali Institutio arithmetica) in O glasbi (De musica ali Institutio musica). Knjigi sta mu prinesli javno slavo. Napisal je učbenik za geometrijo in astronomijo. Tega sicer ni mogoče potrditi, saj se razen redkih odlomkov iz Elementov ki jih pripisujejo Boetiju, ni ohranil noben njegov rokopis o astronomiji in geometriji. Boetijevi komentarji in razprave ne prinašajo ničesar bistvenega originalnega, vedar so imeli velikanski vpliv na srednji vek.
Delo O utehi filozofije je posebno v renesansi pomenilo spodbudo za preučevanje grške filozofske misli in filozofije nasploh. Ohranjenih je prek 400 rokopisov tega dela, kar priča o njegovi veliki priljubljenosti v srednjem veku. V delu so povezane prvine aristotelske filozofije in platonske metafizike. Še nekaj stoletij po njegovi smrti delo predstavlja zadnjo svetlo bilko antične misli. Je delo, ob katerem so v teku stoletij ljudje duha najbolj uživali. Gre za fiktiven dialog s zdravnico filozofijo.
Poleg osebnega prispevka je prvi prevedel v latinščino Aristotelove Kategorije in O razlagi, pa tudi Porfirijevo delo Eisagoge. Predvsem prek Boetija in Petra Hispana je aristotelska logika - Organon postala temelj celotne tradicionalne logike. Srednjemu veku je izročil kot šolski okvir dva cikla: kvadrivij (aritmetika, geometrija, astronomija, glasba) in trivij (logika, gramatika, retorika).
[uredi] Načela
Boetiju ne zadošča le alegoričen opis filozofije, ampak jo tudi razloži in razvrsti. Beseda�»filozofija«�pomeni ljubezen do modrosti. Modrost je tu mišljena kot najvišje bistvo. Bog je obstoječa modrost, ki daje obstoj vsem drugim stvarem. Zanj je torej filozofija iskanje in ljubezni do njega. Filozofijo razdeli na teoretično (znanje zaradi znanja samega) in praktično (znanje zaradi dejanj). Sprejema aristotelsko razdelitev teoretične filozofije na naravno filozofijo, matematiko in teologijo, slednjo ne utemeljeno po Svetem pismu temveč v smislu aristotelizma. Vsaki izmed treh vej prepisuje drugačno metodo obravnavanja. Naravna filozofija uporablja metodo razuma in proučuje like naravnih teles skupaj s tvarjo, na katero so liki vezani v stvarnosti. Matematika ima metodo učenja in preučuje like teles brez tvari in gibanja. Teologija ima metodo uma in opazuje čisti lik, ki je bivanje samo in izvor vsega bivanja, ki je Bog. Praktično filozofijo deli na etiko, politiko in ekonomijo. Etika poučuje človeka, kako naj krepostno ravna kot posamezik, drugi del uči kako naj se vodi država glede na vrline kot so pravičnost, pogum, preudarnost in zmernost. Tretji del, torej ekonomija, pa vidi krepostno ravnanje družine.
V Boetijevi shemi znanosti je položaj logike nejasen. Po eni strani jo obravnava kot nujno potrebno orodje za vse ostale znanosti, ker nas uči kako pravilno razmišljati, po drugi strani pa jo imenuje znanost in veja filozofije, saj ima svoj lastni predmet in se jo lahko proučuje znotraj nje same.
V delu O utehi filozofije Boetij poda kratek dokaz za obstoj Boga. Bog je bitje, ki je brezmejno dobro in je vir vsega dobrega. Prepričani smo, da tako bitje obstaja, kajti vse imenujemo nepopolno zaradi pomanjkanja popolnosti. Ker je Bog neizmerno dober, je tudi neizmerno srečen. Sreča je tisto popolno stanje, v katerem je združeno vse dobro. Iz slednjega sledi, da je Bog sreča in dobrota sama. Tako nobeno bitje ne more biti ne srečno ne dobro, če ni deležno božje dobrote oziroma ne sodeluje v božji sreči.
Boetij trdi, da smo najbolj svobodni takrat, ko se podvržemo božji previdnosti. Sužnji smo do stopnje, ko se obračamo v svet zaznav in pustimo, da našim dušam vladajo telesne strasti. Človek je bitje, ki mu je dan um in ima zato zmožnost svobodne odločitve. Bog sicer vidi vsa dejanja skupaj v neskončni sedanjosti, a njegovo spoznanje o naših svobodnih dejanjih ne vsiljuje potrebe po njih.
Boetij sprejema Platonov nauk o predobstoju duš in njihovim spuščanju v telesa oziroma to, da je vse učenje in spoznavanje le vnovično spominjanje. Poprej so bivale skupaj z angeli, z vstopom v telo pa so izgubile srečo in bistrost svoje pameti. Platonistični nauk zasledimo v marsikateri pesmi v delu O utehi filozofije. Boetij piše, da tisti, ki išče resnico, mora le-to iskati znotraj sebe z notranjo lučjo v globokem premišljevanju. Če si želi lastiti pravi zaklad svoje duše, mora potlačiti svojo težnjo po zaznavnem svetu. Zaradi povezave duše s telesom, je njena luč zastrta, vendar ni popolnoma izginila. Učenje je obnavljanje tega izgubljenega zakada z refleksijo duše nas samo seboj.
Traktata, ki govorita o Sveti Trojici sta De Trinitate in Utrum Pater. Verjetno sta bila napisana med letoma 519 in 523, mogoče celo hkati. V obeh se Boetij loteva problematike notranje strukture Trojice. Razlog za nastanek del je delovanje skitskih menihov v Rimu in tudi splošna potreba po prepričljivi, filozofsko in logično podprti zavrnitvi različnih herezij, ki so bile v 6. stoletju še zelo aktivne.
Boetij obravnava vprašanje, ali se tri osebe Trojice božanskosti predicirajo substancialno ali ne. Odgovarja, da ne, saj se substancialno božanskosti predicirajo samo tisti predikati, ki se izrekajo vsem osebam Trojice posamič in vsem trem skupaj.
Ti izrazi so Bog, resnica, dobrota, pravičnost ... Vsi drugi predikati, ki se izrekajo samo posameznim osebam, ne pa tudi vsem trem skupaj, se božanski substanci predicirajo nesubstancialno. Taki so izrazi Oče, Bog Sin, Sveti Duh in tudi Trojica. Pri pojasnitvi Trojice se je opiral na Avguština oziroma na njegovo razpravo O Trojici. Boetij skuša pokazati, na kakšen način sta v Bogu, ki je v skladu s krščansko dogmo en Bog in tri osebe, obenem združena enost in mnoštvo, identiteta in diferenca. Problem je torej, kako razumeti božjo enost (identiteta). Slednje določi posredno, prek določitve mnoštva in razlike (diferenca). Boetij torej razume enost prek nerazlikovanosti oziroma istosti: sleherni dve stvari sta isti oziroma sta ena stvar, če se v čem ne razlikujeta. Razmerje oseb Trojice je podobno razmerju istega do istega in enakega do enakega. Božja enostnost je dosežena preko enostnosti, ki je lastna njegovi substanci, njegovo mnoštvo pa je vzpostavljeno preko kategorije razmerja.
[uredi] Zanimivosti
Tradicionalno je bila oblika imena Boetius zapisana kot�»Boëthius«�(z dierezo na e), ki pa se je počasi spreminjala v današnjo obliko zaradi omejitev pisalnih strojev.

Summary:
Anicij (Anikij) Manlij Torkvat Severin Boetij (Anicius Manlius Torquatus Severinus Boetius (Boethius, Boëthius, Boötius, Boecij)) [boétij], rimski patricij, politik, državnik, filozof, teolog, matematik in fizik, * 480, Rim, † 524 (ali 525, 526), Ticinum, danes Pavia, Italija.
Boetij je bil krščanski pisatelj starega veka in predstavlja pomemben člen med grško in latinsko filozofijo ter srednjim vekom. Zadal si je nalogo, da Zahodu prevede in razloži vsa Aristotelova in Platonova dela, a je uresničil le manjši del tega načrta. Njegova filozofska dela nam podajajo poznavanje Aristotela, ki ga je postavil v službo teologiji. Njegovo najbolj znano delo je knjiga O utehi filozofije (De consolatione philosophiae).


[uredi] Splošna oblika
V splošnem ima zakon obliko:
kjer je izsevnost za idealno črno telo. Za siva telesa, za katera je odbojnost a neodvisna od valovne dolžine, ima zakon obliko:
Če pa je odbojnost odvisna od valovne dolžine a(λ), velja Kirchhoffov zakon sevanja:
oziroma:
V tehniki splošni Stefan-Boltzmannov zakon običajno zapišejo v obliki:
predvsem zaradi lažjega računanja, kjer je izsevnost v smeri pravokotno na površino. Izsevnost za sevanje v polprostor, za gladka kovinska, gladka in hrapava telesa je:
Barva površine ne vpliva na izsevnost. Bele površine močno sevajo. Majhno izsevnost imajo v glavnem gladke snovi kot sta aluminij in bron. Steklo prepušča kratkovalovno svetlobo, ne prepušča pa dolgovalovnega toplotnega sevanja.
Z razliko od trdnih teles, ki sevajo in absorbirajo s površine, je stopnja absorpcije pri plinih odvisna od debeline plinske plasti, in poteka po celotni prostornini (absorpcijski zakon):
kjer je x dolžina poti sevanja skozi plin in μ absorpcijski koeficient. Enoatomni in večina dvoatomnih plinov se lahko v tehničnih preračunih obravnavajo kot diatermne snovi. Tehnično je pomembno sevanje ogljikovega dioksida in vodne pare, ki sevata in absorbirata v širših pasovih valovnih dolžin spektra. Nad 600 °C je oddajanje toplote teh plinov lahko veliko, pri še višjih temperaturah je lahko izdatnejše od prestopa toplote.
[uredi] Odkritje zakona
Stefan je zakon objavil 20. marca v članku O odnosu med toplotnim ravnovesjem in temperaturo (Über die Beziehung zwischen der Wärmestrahlung und der Temperatur) v Poročilih z zasedanj dunajske Akademije znanosti. Iz razprave je razvidna njegova pot do odkritja zakona.
Draper je leta 1847 poskušal ugotoviti pri kateri temperaturi začne segreto telo sevati. Tega ni ugotovil, ugotovil pa je, da narašča gostota izsevanega energijskega toka mnogo hitreje kot premosorazmerno s temperaturo. Stefan je leta 1878 bral Draperjevo razpravo o sevalni energiji. Leta 1848 je Kelvin uvedel absolutno temperaturno lestvico. Tudi Stefan je v svojem zakonu uporabil absolutno temperaturo. Kirchoff je leta 1859 podal zakon o toplotnem sevanju in ga leta 1861 dokazal. Leta 1862 je skoval izraz sevanje�»črnega telesa«. Primerjal je sevanje črnih in drugih sevajočih teles. Nakazal je tudi, kako bi se dalo uresničiti takšno sevanje.
Tyndall je leta 1864 raziskoval�»nevidno«�infrardečo svetlobo. Infrardeče valovanje je odkril William Herschel in odkritje objavil leta 1800. Uporabil je prizmo in z njo lomil sončno svetlobo. S termometrom je izmeril porast temperature za rdečim delom svetlobnega spektra. Imenoval jo je toplotni žarki. Izraz infrardeča svetloba se je pojavil v poznem 19. stoletju. Seebeck je leta 1821 odkril termoelektrični pojav. Melloni je kmalu zatem leta 1835 izdelal prvo termoelektrično baterijo in odkril toplotno sevanje. Za novo sevanje so ugotovili, da gre za človeškemu očesu nevidno svetlobo, oziroma za elektromagnetno valovanje z malo večjo valovno dolžino od rdeče vidne svetlobe.
Leta 1840 je John Herschel posnel prvo infrardečo sliko. Tyndall je z električnim tokom segrel žarnico, v kateri je tedaj običajno ogleno nitko nadomestil s platinasto žičko. Žička je zažarela. Ko je električni tok naraščal, je naraščala temperatura žičke in je sevala vedno več svetlobe. Svetlobo je zajel z lečo in s prizmo iz kamene soli razklonil svetlobo, ki jo je sevala žička, na mavrični spekter. Na mesto za rdečim delom je postavil baterijo zaporedno vezanih termoparov. Spojna mesta, v katerih je imel tok smer iz ene kovine v drugo, je združil na zunanji strani merilnika in jih počrnil. Spojna mesta, kjer je imel tok obratno smer, je skril v ohišje merilnika. Prva spojna mesta so absorbirala vpadno svetlobo in se segrela, druga pa so imela temperaturo okolice. Z občutljivim galvanometrom je meril tok. Tyndall je želel dobiti le približen pregled in temperature žičke ni meril. Navedel je le barvo izsevane svetlobe. Za šibko rdečo je bil odklon galvanometra 10,4° in za belo 60°. V letu 1864 je objavil razpravo O vidnem in nevidnem sevanju, kjer je poskušal odgovoriti, kako je sevanje rdeče svetlobe odvisno od temperature. Nemški prevod je izšel leta 1865 in prebral ga je Wülner. V drugo in tretjo izdajo svojega učbenika termodinamike Nauk o toploti s stališča mehanične teorije toplote je vključil Tyndallove podatke. Barvam je priredil temperature. Čeprav se je skliceval na Draperjeva merjenja, je ravnal samovoljno. Wülnerjevo knjigo je dobil v roke Stefan, spremenil temperaturi v absolutni in upošteval popravljeni odklon galvanometra za belo, za katerega je že Tyndall omenil, da je treba vzeti dvakratno vrednost 122°. Šibka rdeča barva žičke je tako imela temperaturo 798 K (525 °C), bela pa 1473 K (1200 °C). Pri tem je Stefan privzel, da je bila gostota izsevanega energijskega toka sorazmerna z odklonom galvanometra. Zvezo med absolutno temperaturo žičke T in gostoto izsevanega energijskega toka j je poskusil zapisati kot potenčni zakon:
Iz obeh parov podatkov je ugotovil razmerji energijskih tokov 122/10,4 = 11,731. Vrednosti se je dokaj natančno približal, če je razmerje ustreznih absolutnih temperatur 1473/798 = 1,846 potenciral s četrto potenco: 1,8464 = 11,613, tako da je n = 4. Vrednosti je preveril na Dulongovih in Petitovih podatkih in pri tem odštel prispevek prevajanja toplote. Nov zakon se je starim podatkom dobro prilegal. Konstanta σ, ki izhaja iz njegovih meritev, se lahko zapiše z današnjimi enotami:
Njegova meritev je bila dokaj natančna in za 10,8�% premajhna od današnje izmerjene vrednosti. Zakon je preveril tudi za podatke de la Provostayea in Desainsa (1846), Draperja in Ericssona (1872) .
Bartoli je leta 1876 neodvisno od Maxwella izpeljal enačbo za sevalni tlak elektromagnetnega valovanja po termodinamični poti. Ugotovil je, da je mogoče z gibajočim se zrcalom ob dovajanju dela prenesti toploto s hladnejšega mesta na toplejše. Zamislil si je reverzibilno neskončno majhno Carnotovo krožno spremembo, kjer se entropija ne spremeni, dovedeno absolutno delo pa je vezano na tlak svetlobe na zrcalo. Da velja drugi zakon termodinamike, mora svetloba prenašati tlak na zrcalo. Tako so sevalni tlak imenovali tudi�»Maxwell-Bartolijev tlak«.
Bartolijeve knjižice O gibanjih, ki jih povzroča toplota, in o Crookesovem radiometru ni nihče opazil. Nazadnje jo je opazil Boltzmann in povzel Bartolijevo misel, da drugi zakon termodinamike zahteva sevalni tlak, ter osem let kasneje izpeljal zakon po termodinamični poti. Bartoli je bil blizu Stefan-Boltzmannovega zakona, ni pa upošteval temperaturne odvisnosti gostote energijskega toka sevajočega črnega telesa. Povzetke knjižice je objavil leta 1884 in 1885.
[uredi] Izpeljava Stefan-Boltzmannovega zakona
[uredi] Izpeljava iz Planckovega zakona
Spektralno gostoto črnega telesa v odvisnosti od valovne dolžine λ podaja Planckov zakon:
kjer je h Planckova konstanta, c0 hitrost svetlobe v vakuumu kB Boltzmannova konstanta in T absolutna temperatura.
Gostota svetlobnega toka je dana z integralom po vseh valovnih dolžinah:
Z uvedbo nove spremenljivke u:
kjer velja:
preide integral v:
Integral lahko najprej izračunamo za splošnejši primer:
ali:
Ker je imenovalec vedno manjši od 1, ga lahko razvijemo po potencah e − u, da dobimo konvergentno vrsto:
V osnovi vzamemo enačbo za vsoto geometrične vrste. Ulomek na levi je izraz za vrsto, ki ga označuje vsota:
Skupni množitelj je e − u. Nato vrsto vstavimo v integral:
Množenje z e − u na levi premakne vsoto vrste za eno mesto na desno, tako da:
postane:
Zato dvignemo indeks v vsoti za eno in zavržemo e − u:
Uvedemo novo spremenljivko w:
tako da je:
in:
integral pa preide v:
oziroma:
Ker vsak člen v vsoti predstavlja konvergentni integral, lahko vsoto postavimo iz integrala:
Integral na desni je funkcija Γ, Γ(n + 1), vsota na levi pa Riemannova funkcija ζ, ζ(n + 1). Tako ima končno zgornji integral vrednost:
oziroma enakovredno:
Za cela števila velja:
in od tod:
Za soda cela števila velja:
kjer je Bn Bernoullijevo število, in velja:
tako da je:
analitična vrednost integrala pa:
Gostota svetlobnega toka je končno:
in Stefan-Boltzmannov zakon:
s konstantami:
in sevalno konstanto:
[uredi] Termodinamična izpeljava
Iz klasične elektrodinamike sledi da je sevalni tlak p povezan z notranjo gostoto energije w:
Skupno notranjo energijo U za prostornino V, ki vsebuje elektromagnetno sevanje, lahko zapišemo kot:
Po prvem in drugem zakonu termodinamike je sprememba notranje energije:
kjer sledi:
Po Maxwellovi termodinamični enačbi:
lahko zapišemo:
Ker je sevalni tlak sorazmeren z notranjo gostoto energije, je odvisen le od temperature in ne od prostornine. Tako velja:
in:
tako da je:
Po ureditvi spremenljivk:
in integraciji je:
Gostota energijskega toka in Stefan-Boltzmannov zakon sta nazadnje:
kjer je Stefanova konstanta, izražena z drugimi osnovnimi konstantami, vzeta iz prejšnje izpeljave, saj Planckove konstante h klasična elektrodinamika ne pozna. Ta izpeljava da aditivno konstanto:
[uredi] Zgledi
[uredi] Temperatura Sončeve površine
S svojim zakonom je Stefan določil tudi temperaturo Sončeve površine. Oprl se je na podatek Charlesa Soreta (1854–1904), da je gostota energijskega toka Sonca na Zemlji 29-krat večja od gostote energijskega toka segrete kovinske ploščice. Soret je meril gostoto energijskega toka na Mont Blancu. Stefan je okroglo ploščico postavil na takšno razdaljo od merilnika, da bi bila videti pod istim kotom kot Sonce. Soret je ocenil temperaturo ploščice približno 1900 °C do 2000 °C. Stefan je domneval da 1/3 energijskega toka Sonca zadrži Zemljino ozračje. Zato je vzel za pravilen Sončev energijski tok 3/2 večjo vrednost, 29 · 3/2 = 43,5. Natančne meritve absorpcije ozračja so izvedli šele leta 1888 in 1904. Za temperaturo je Stefan vzel srednjo vrednost prejšnjih dveh 1950 °C in za absolutno termodinamično 2200 K. Ker je 2,574 = 43,5, iz zakona sledi, da je temperatura Sonca 2,57-krat večja kot temperatura ploščice. Tako je Stefan dobil vrednost 5430 °C ali 5700 K. To je bila prva smiselna vrednost za temperaturo Sonca.
Pred njim so navajali vrednosti od 1800 °C do 13.000.000 °C. Waterson leta 1861 in Rosetti leta 1878 sta navedla preveliki vrednosti. Newton je določil jakost Sončevega sevanja z opazovanjem naraščanja temperature suhe zemlje na sončni svetlobi. Sredi poletja ob jasnem vremenu na zemljepisni širini Londona suha zemlja ob poldnevu doseže 65,6 °C (150 °F) in 29,4 °C (85 °F), tako da je razlika približno 36,2 °C (65 °F). To razliko je imel Newton za pravi pokazatelj jakosti Sončevega sevanja. Na ta način je pokazal, da je bil komet iz leta 1680 izpostavljen temperaturi 7000-krat večji od vrelišča vode (212 · 7000 = 1.484.000 °F (824.663 K)). Komet je bil v prisončju na razdalji 1/3 Sončevega polmera od Sončeve površine. Zaradi disperzije žarkov skozi Sončevo atmosfero in na ustrezni razdalji je Ericsson od tod navedel temperaturo Sončeve fotosfere vsaj 2.640.000 °F (1.466.921 K). Leto kasneje 1872 je Ericsson navedel 4.036.000 °F (2.242.477 K).
Prvo vrednost 1800 °C (med 1461 in 1761 °C) je določil Pouillet leta 1838 z Dulong-Petitovim zakonom. Pouillet je za energijski tok Sonca vzel za polovico premajhno vrednost. Verjetno je ta rezultat opomnil Stefana, da bi Dulong-Petitov zakon odpovedal pri velikih temperaturah. Če zberemo Sončevo svetlobo z lečo, lahko segrejemo telo na višjo temperaturo kot samo na 1800 °C.
Izseva Sonca na njegovi površini in površju Zemlje sta enaka:
tako da je današnja izračunana vrednost:
kjer je W/m2 srednja vrednost solarne konstante (gostote svetlobnega toka s Sonca na zunanjem robu Zemljinega ozračja), a0 astronomska enota, Sončev polmer in Sončev izsev.
[uredi] Temperatura zvezd
Temperaturo drugih zvezd se lahko določi na podoben način z obravnavo oddane energije kot sevanjem črnega telesa Izsev zvezde L je:
r polmer zvezde in Te efektivna temperatura. Z isto enačbo lahko izračunamo približni polmer zvezde iz glavnega niza glede na Sonce:
S Stefan–Boltzmannovim zakonom lahko astronomi preprosto izračunajo polmer zvezde. Zakon se pojavi tudi v termodinamiki črnih lukenj v Hawkingovem sevanju.
[uredi] Temperatura Zemljinega površja
Podobno lahko izračunamo efektivno temperaturo Zemljinega površja TZ z določitvijo energije, prejete s Sonca, in energije, oddane z Zemlje, kjer si mislimo da sta obe telesi idealno črni:
Efektivna temperatura na Zemljinem površju je tako 6 °C.
Zgornji račun je grobi približek, ker je privzeto da je Zemlja črno telo. Enako vrednost bi imela ravnovesna planetarna temperatura, če bi izsevnost in absorptivnost planeta bili zmanjšani za določeno konstantno razmerje pri vseh valovnih dolžinah, ker bi bile prihajajoče in odhajajoče vrednosti še vedno enake pri enaki temperaturi. Ta temperatura pa se ne bi več skladala z opredelitvijo efektivne temperature. Enak rezultat dobimo, če vzamemo, da je celotna Zemlja sivo telo:
kjer sta odbojnost in izsevnost enaki, tako da velja zveza:
in je:
V resnici Zemlja nima lastnosti sivega telesa. Zemljina odbojnost je takšna, da se približno 30�% vpadnega Sončevega sevanja odbije nazaj v vesoljski prostor. Od tega je 4�% odbitega sevanja na površju, 20�% z oblakov in 6�% sipanega v zraku. Če upoštevamo zmanjšano energijo s Sonca in izračunamo temperaturo črnega sevala, ki bi oddajalo toliko energije nazaj v prostor, dobimo�»efektivno temperaturo«, ki je v skladu s takšno predstavo, približno 255 K.
kjer je izsevnost:
in je:
Če primerjamo s 30�% odbojem Sončeve energije, se s površja Zemlje v ozračju absorbira ali odbije večja količina sevanja z višjimi valovnimi dolžinami in se ne odda naprej zaradi toplogrednih plinov, predvsem: vodne pare, ogljikovega dioksida in metana. Ker se izsevnost (izmerjena pri večjih valovnih dolžinah, kjer seva Zemlja) zmanjša bolj kot absorptivnost (izmerjena pri manjših valovnih dolžinah Sončevega sevanja), je ravnovesna temperatura višja kot pokaže preprost račun s približkom črnega telesa, in ne nižja. Zemljina dejanska povprečna površinska temperatura je približno 288 K in ne 279 K. Globalno segrevanje povečuje to ravnovesno temperaturo zaradi človeških vplivov na toplogredne pline.
Sevalno ravnovesno stanje Zemlje podaja preprost ničrasežni model:
kjer sta a = 0,3 povprečna odbojnost Zemlje in = 0,612 efektivna izsevnost Zemlje. Leva stran predstavlja prihajajočo energijo Sonca, desna pa odhajajočo energijo z Zemlje po Stefan-Boltzmannovem zakonu. Od tod sledi:
Enak rezultat dobimo, če vzamemo da je Zemljino ozračje sivo telo in upoštevamo njegovo izsevnost :
Sončevo sevanje se odbija po valovnih dolžinah različno. Na robu ozračja je odbojnost v infrardečem enaka 0,8, na površju pa v vidnem 0,2.
[uredi] Gostote svetlobnega toka črnih teles
Razpredelnica podaja gostote izsevanega svetlobnega toka nekaterih idealiziranih črnih teles, oziroma stanj.
[uredi] Gostota energijskega toka Wienovega približka
Gostota energijskega toka Wienovega približka je:
Z enako spremenljivko u kot zgoraj preide integral v:
in je vrednost integrala:
tako da je gostota energijskega toka:
ustrezno manjša.
[uredi] Gostota energijskega toka Rayleigh-Jeansovega približka
Gostota energijskega toka Rayleigh-Jeansovega približka je:
Integral divergira:
tako da je gostota energijskega toka neskončna:
To je klasični rezultat, po katerem se energija sevanja izmenjuje zvezno.
[uredi] Potrditev, sprejetje in uveljavitev zakona
Nekaj fizikov je očitalo Stefanu, da je bila njegova pot do zakona precej majava. Naredili bi mu veliko krivico, če bi mislili, da je odkril zakon na slepo. Veliko srečnih naključij je vplivalo na njegovo določitev, kar se pogosto zgodi pri mnogih pomembnih odkritjih. Z meritvijo toplotne prevodnosti je bil prepričan, da Dulong-Petitov zakon ne velja, obvladal je kinetično teorijo plinov in uporabil absolutno tempreturo. Dulong-Petitov zakon je uporabljal še Celzijevo temperaturo. Zakon so začeli preverjati tudi drugi. Leta 1880 ga je potrdil Graetz in leta 1884 Christiansen.
Ob odkritju zakona še ni bilo popolnoma jasno kdaj natančno velja. Sčasoma so spoznali, da velja za idealno črno telo. Model črnega telesa so razdelali Lummer in Pringsheim leta 1897 in Kurlbaum leta 1898. Leta 1896 je Wien podal zakon za sevanje črnega telesa. Planck se je začel ukvarjati s sevanjem črnih teles leta 1894. Najprej je obravnaval vpliv elektromagnetnega valovanja na majhen električni dipol. Leta 1900 je podal svoj zakon, Lord Rayleigh in Jeans pa sta leta 1905 podala svoj zakon na podlagi klasične fizike, ki se je izkazal kot približek Planckovega zakona. Planckovega zakona ni moč izpeljati le z enačbami za elektromagnetno polje in je treba upoštevati prijeme kvantne fizike. Planck se je z novo zamislijo, da sevanje ne more izmenjevati energije s steno črnega telesa zvezno, komaj sprijaznil. Njegov zakon sprva niso vzeli resno, leta 1905 pa je Einstein razširil njegovo zamisel in na ta način v svojem članku O nekem hevrističnem stališču, ki zadeva nastanek in spremembo svetlobe pojasnil fotoelektrični pojav. Leta 1920 je Bose razvil teorijo statistične mehanike fotonov, iz katere je bilo moč podati teoretično izpeljavo Planckovega zakona.

Summary:
Stefan-Boltzmannov zákon (tudi Stefanov zákon) [štéfan-bólcmanov ~] o sevanju črnega telesa je v fiziki zakon, po katerem je gostota energijskega toka j*, ki ga seva črno telo, sorazmerna četrti potenci njegove termodinamične temperature T:
Sorazmernostna fizikalna konstanta σ = 5,670 400(40) · 10-8 W m-2 K-4 je znana kot Stefanova konstanta ali Stefan-Boltzmannova konstanta. Zakon je leta 1879 odkril slovenski fizik Jožef Stefan (1835-1893), leta 1884 pa ga je njegov učenec, avstrijski fizik Ludwig Edward Boltzmann (1844-1906) tudi teorijsko izpeljal v okviru termodinamike. Boltzman je upošteval drugi zakon termodinamike, kinetično teorijo plinov in obravnaval idealni reverzibilno delujoč toplotni stroj s svetlobnim sevanjem kot delovno snovjo namesto plina. To sevanje naj bi izvajalo tlak na stene posode. To je edini fizikalni zakon, imenovan po kakšnem slovenskem fiziku.
Danes ga lahko izpeljemo iz Planckovega zakona:
in velja samo za idealna črna telesa.


[uredi] Izobrazba in družina
Bettman je študiral industrijske in delovne odnose na Univerzi Cornell v Ithaci, kjer je postal član judovske bratovščine Alfa Epsilon Pi in diplomiral leta 1974. Po prejemu doktorskega naslova na Univerzitetni šoli prava New York leta 1977 se je pridružil velikemu newyorškemu pravnemu podjetju Proskauer Rose Goetz & Mendelsohn.
Bettman je jud in živi z ženo Shelli, s katero ima tri otroke - Lauren, Jordana in Brittany. Prebiva v Saddle Riverju. Njegov polbrat (imata isto mati) Jeffrey Pollack je komisar organizacije World Series of Poker.
Bettman se je pridružil NBA leta 1981, delal je predvsem v marketinških in pravnih oddelkih. Postal je tretji najvišji mož lige NBA in bil dolgoletni splošni svetovalec lige ter njen podpredsednik. Bettman je odigral ključno vlogo pri razvoju sistema NBA Salary Cap, ki omejuje višino skupne plače za vse igralce nekega moštva. Sistem je bil vpeljan v 80. letih in je v uporabi še danes.
[uredi] Komisar NHL
1. februarja 1993 je Bettman prevzel delo prvega komisarja lige NHL, na tem položaju je zamenjal Gila Steina. Lastniki so ga pooblastili za plasiranje lige na ameriški trg, ustavitev delovnih nemirov, dokončanje načrtov širitve in modernizacije pogledov�»stare garde«�med lastniki.
[uredi] Širitev in premestitev
Ko je Bettman začel z delom komisarja, se je liga že razširila z 21 na 24 moštev do 1991 in še dve moštvi sta bili naznanjeni, da se bosta ligi pridružili: Florida Panthers in Mighty Ducks of Anaheim, ki bi začeli nastopati v ligi v sezoni 1993/94. Podobno kot prejšnje, se je tudi tokratna širitev osredotočala na moštva z juga ZDA. Krog širitve lige so zaključili Nashville Predators (1998), Atlanta Trashers (1999), Minnesota Wild (2000) in Columbus Blue Jackets (2000). Tako je bilo v ligi 30 moštev. Nadaljnja štiri moštva so se med Bettmanovim mandatom preselila: Minnesota North Stars v Dallas (1993), Quebec Nordiques v Denver (1995), Winnipeg Jets v Phoenix (1996) in Hartford Whalers v Severno Karolino (1997).
Pod Bettmanovim vodstvom se je liga osredotočila na širitev in preseljevanje moštev na jug ZDA. S tem so poskušali odmev lige razširiti čez celotno državo. Rezultat ligaške politike je bila znatna rast priljubljenosti športa pri otrocih z juga ZDA, ki so igro igrali v vse večjem številu. Selitev na južne trge se je znašla pod plazom kritik navijačev iz Kanade in severa ZDA, ki so objokovali selitev iz�»tradicionalnih hokejskih tržišč«.
Bettmana so prav tako obtožili, da ima�»anti-kanadske«�težnje, kar so kritiki utemeljevali z njegovo očitno nepripravljenostjo preprečiti selitev moštev iz Quebec Cityja in Winnipega. Prav tako so kritizirali neuspešno prodajo Nashville Predatorsov v kanadski Hamilton leta 2007. Jim Balsillie, ki je bil zainteresiran za nakup moštva, je Bettmana obtožil, da je Predatorse prisilil v konec pogajanj z njim. Bettmana so v tej smeri osmešili z likom�»Harryja Buttmana«�v kanadskem filmu Bon Cop, Bad Cop iz leta 2006. Kljub temu pa se je Bettman močno zavzemal za Načrt pomoči Kanadi, z dogovorom, po katerem ameriška moštva odvajajo denar za podporo štirim kanadskim moštvom z majhnimi tržišči - Calgaryju, Edmontonu, Ottawi in Vancouvru.
[uredi] Nemiri delavcev
[uredi] Odpust dela 1994/95
Čeprav so Bettmanu naložili, naj ustavi delavske probleme v ligi, pa je liga dvakrat odpustila svoje igralce med njegovim mandatom. NHL odpust dela 1994/95 je trajal 104 dni, sezona se je zato skrajšala s 84 na 48 tekem. Najbolj pereč problem med odpustom je bila želja, da bi podprli manjša moštva z manj perspektivnimi tržišči. Pod Bettmanom so lastniki vztrajali pri omejitvi plač, spremembi v prosto zastopstvo in razsodbo glede želja omejitve okrepljenih plač, združenje pa je predlagalo luksuzni davčni sistem. Pogajanja so bila na trenutke zaostrena, še posebej ko je Chris Chelios Bettmanu izrekel slavno grožnjo, v kateri je namignil, da naj bo ta�»zaskrbljen glede svoje družine in njegovega blagostanja«, in nadaljeval z:�»Nekateri ponoreli navijači, ali celo kakšen igralec [...] bi lahko vzeli stvari v svoje roke in iztuhtali, da bi bilo Bettmana najbolje odstraniti.«
Zasilni kompromis, ki so ga izpogajali, je rešil sezono v januarju 1995. Medtem ko lastnikom ni uspelo doseči polne omejitve plač, je združenje podprlo omejitev plač novincem, spremembe pri razsodbi in restriktivna pravila za prosto zastopstvo, ki bi onemogočila igralcu neomejeno prosto zastopstvo vse do starosti 31 let. Dogovor je sprva izgledal kot zmaga lastnikov.
[uredi] Odpust dela 2004/05
Po koncu dogovora leta 2004 so lastniki trdili, da so igralske plače zrasle bistveno hitreje kot proračuni klubov in da je liga izgubila preko 300 milijonov US$ v sezoni 2002/03.
Posledično je 15. septembra 2004 Bettman oznanil, da so lastniki zopet odpustili igralce pred začetkom sezone 2004/05. Tri mesece pozneje je Bettman naznanil odpoved celotne sezone z besedami:�»Moja žalostna dolžnost je, da oznanim, da zaradi neuskladitve stališč in neuspelega iskanja rešitve ni več praktično izvajati vsaj skrajšano sezono. Skladno s tem mi ne preostane nič drugega kot to, da razglasim uradno odpoved igranja.«�NHL je tako postala prva severnoameriška profesionalna športna liga, ki je odpovedala kako sezono zaradi odpusta dela.
Od leta 1994 je bilo izhodišče lastnikov osredotočeno predvsem na potrebo po omejitvi plač. V poskusu zagotovitve solidarnosti med lastniki so guvernerji lige izglasovali Bettmanu pravico, da lahko enostransko vloži veto na vsako odločitev združenja lige, če ima podporo vsaj osmih lastnikov. Igralci so sprva zagovarjali luksuzni davčni sistem in 5% zmanjšanje plač igralcem - slednje je na koncu pristalo pri 24%. Zaradi preteče grožnje odpovedi sezone so igralci sprejeli omejitev plač, a se obe strani nista uspeli dogovoriti glede številk pred končnim rokom.
Po odpovedi sezone so pogajanja hitro napredovala, ker je spor v združenju samem privedel do tega, da sta predsednik NHLPA Trevor Linden in nadrejeni direktor Ted Saskin vskočila v pogajanja namesto izvršilnega direktorja Boba Goodenowa. Goodenow je s položaja odstopil julija 2005. Do prve polovice julija sta obe strani privolili v nov kolektivni pogajalski sporazum. Sporazum je vključeval radikalno omejitev plač, ki bi bila vezana na odstotek rasti ligaškega proračuna, 24% znižanje plač in prosto zastopstvo po sedmih letih igranja. Potem ko so Bettmana leta 2004 močno kritizirali kot enega najslabših menedžerjev, ker je odpovedal celotno sezono, so ga leta 2005 hvalili kot enega najboljših, ker je zagotovil�»finančno varnost«�ligi.
[uredi] Televizija
Bettman je hitro izpolnil enega od svojih ciljev - zagotovitev stalnega medijskega prenašalca tekem, ko je s televizijsko hišo Fox Broadcasting Company podpisal petletno pogodbo, vredno 155 milijonov US$, po kateri je dobil FOX pravice prenašanja vseh tekem začenši s sezono 1994/95. Pogodba je bila velikanskega pomena, saj so pod predsednikom Johnom Zieglerjem dolgo mislili, da je nemogoče izpeljati pogodbo s kako televizijsko hišo. Pogodba s FOX-om je verjetno najbolj znana po ploščku Foxtrax, ki je bil po trditvah Fox Sports-a načeloma precej priljubljen, a je dvignil kar nekaj prahu pri dolgoletnih privržencih igre.
Kanadsko občinstvo je razburila odločitev lige, da pravice prenašanja tekem in načrtovanja tekem končnice proda FOX-u in ne kanadskemu CBC-ju. Novinar časnika Montreal Gazette Pat Hickey je na to temo zapisal, da je bil urnik tekem�»še en primer, kako NHL obrača hrbet državi, ki je hokej na ledu in njegove navijače izumila.« Kontroverznost se je ponovila leta 2007, ko je CBC znova prejel drugorazredni status napram Versusu, ki je prenašal končnico.
Čeprav je gledanost upadla, je Bettman leta 1998 izpogajal petletno pogodbo s televizijskima hišama ABC in ESPN, vredno 600 milijonov US$. Ta pogodba je bila tudi najvišja televizijska pogodba, ki jo je NHL kadarkoli podpisal. 120 milijonov US$ na sezono, ki sta jih plačevala ABC in ESPN za pravice prenosov tekem, je predstavljalo nepredstavljivo veliko denarja v primerjavi s 5,5 milijona US$, ki jih je liga prejela za televizijske prenose v sezoni 1991/92.
Kljub temu pa je srečna roka liga s televizijskimi pogodbami po dogovoru z ABC zamrla. Leta 2004 je liga uspela pridobiti le sponzorja za delitev stroškov - televizijsko hišo NBC, ki pa ni ligi za prenose tekem neposredno plačala nobenega denarja. Prav tako je po odpustu dela 2004/05 ESPN zavrnil možnost plačevanja 60 milijonov US$ za pravice prenosov tekem v sezoni 2005/06. Čeprav so pri ESPN-ju upali na ohranitev pravic za prenose tekem NHL, so ocenili, da je cena previsoka. Kljub temu pa je Bettman uspel izpogajati pogodbo s Comcastom za predvajanje tekem na programu Outdoor Life Network, ki se danes imenuje Versus. Triletna pogodba je prinesla 207,5 milijona US$. Na račun selitve k Versusu je Bettman prejel kar nekaj kritik, ker je bilo splošno mnenje, da je liga izgubila precej izpostavljenosti od selitve k bistveno manjšemu televizijskemu operaterju.
[uredi] XM satelitski radio
Bettman vodi enourno tedensko radijsko oddajo na NHL Home Ice (XM 2004). Oddaja omogoča navijačem, da spregovorijo neposredno s komisarjem in mu postavijo razna vprašanja, komentarje ali pomisleke glede igre hokeja.

Summary:
Gary Bruce Bettman, ameriški judovski poslovnež in komisar lige NHL, * 2. junij 1952, Queens, New York City, ZDA.
Bettman je komisar lige NHL. To mesto zaseda od 1. februarja 1993. Predhodno je bil Bettman podpredsednik in splošni pravni svetovalec pri NBA. Bettman je diplomiral na Univerzi Cornell in Univerzitetni šoli prava New York.
Pod Bettmanom je NHL zabeležila naglo rast prihodkov lige iz 400 milijonov US$ (ko je bil najet) do preko 2,2 milijarde US$ v sezoni 2006/07. Bettman je nadziral širitev lige po ZDA s šestimi novimi moštvi v ligi med njegovim mandatom, s čimer je število moštev naraslo na 30. Bettman je prav tako kontroverzna osebnost. Pogosto je bil deležen kritik, da skuša�»amerikanizirati«�igro in da je bil odgovoren za dva zastoja dela, eden teh je privedel do odpovedi celotne sezone 2004/05.