[editovat] Předchozí události
[editovat] Pád Edessy
Po první křížové výpravě a menším křižáckém tažení roku 1101 se ve Svaté zemi utvořily tři křižácké státy: Jeruzalémské království, Antiochijské knížectví a Edesské hrabství. Čtvrtý stát, Hrabství Tripolis, byl založen roku 1109 po dobytí Tripolisu. Edessa se nacházela nejseverněji. Byla největším, ale také nejslabším a nejméně zalidněným křižáckým státem, který byl téměř celý obklopen muslimskými státy artukských, danišmendovských i�seldžuckých Turků. Hrabě Balduin Le Bourg i�jeho nástupce Joscelin z Courtenay byli po porážce edessko-antiochijské aliance u�Harranu zajati Jekermichem z�Mosulu. Oba dva, Balduin již jako jeruzalémský král a Joscelin jako hrabě z�Edessy, byli později roku 1122 zajati znovu. Roku 1131 Joscelin z�Courtenay zemřel a jeho nástupce, Joscelin�II., byl donucen se proti turecké hrozbě spojit s�Byzantskou říší. Roku 1143 však zemřel byzantský císař Jan�II. i�jeruzalémský král Fulko z�Anjou, čímž Joscelin II. ztratil své mocné spojence. Zároveň byl znesvářen s�ostatními křižáckými vládci, hrabětem z�Tripolisu Raimondem�II., a zejména s�knížetem Raimondem z�Poitiers. Mezitím, seldžucký atabeg z�Mosulu�Zengí roku 1128 připojil Aleppo ke své říši. Zengí s�jeruzalémským králem Balduinem�II. poté zaměřili svou pozornost na Damašek, před jehož hradbami byl v�roce 1129 Balduin poražen. Dynastie Búríjovců vládnoucí městu se později spojila s�jeruzalémským králem Fulkem. Zengí oblehl město v�letech 1139 a 1140.
Roku 1144 se hrabě Joscelin II. spojil s�artukskými Turky a vytáhl s�téměř celou edesskou armádou na pomoc artukskému vládci Kara Arslanovi na pomoc proti Aleppu. Po smrti krále Fulka měl Zengí v�oblasti převahu, pospíšil si na sever, obešel Joscelinovu armádu a napadl Edessu. Joscelin požádal o�pomoc Jeruzalémské království i�Raimonda z�Poitiers, ale ten Joscelinovi pomoc odmítl. Po měsíčním obléhání 24. prosince 1144 město padlo. Jeruzalémský konetábl Manassés de Hierges okamžitě vyslal z�Jeruzaléma posily, ale ty nemohly dorazit včas. Joscelin se stáhl do západních teritorií hrabství, do pevnosti Turbessel, ale celý východ byl ztracen. Zengí po svém úspěchu u�Edessy začal být znám jako al-Malik al-Mansúr –�Vítězný král. Ale roku 1146 byl Zengí zavražděn svým sluhou Jarankešem. Říši si rozdělili synové. V�Mosulu vládl starší syn Saíf ad-Dín Ghazi I. a v�Aleppu nastoupil mladší syn Núr ad-Dín.
Po Zengího smrti se hrabě Joscelin II. pokusil v�listopadu 1146, s�pomocí oddílů z�Jeruzaléma, o�znovudobytí Edessy, byl však odražen vojsky Núr ad-Dína. Antiochijský kníže Raimond z�Poitiers ohroženému Edesskému hrabství nepomohl, pochopil však, jaké nebezpečí hrozí jeho vlastnímu knížectví. Po dobytí Edessy odcestoval okamžitě do Konstantinopole, aby složil císaři Manuelovi I. požadovaný lenní hold a požádal ho o�pomoc. Současně putovali do západní Evropy antiochijští a jeruzalémští vyslanci.
[editovat] Quantum praedecessores
Zprávy o�pádu Edessy donesli do Evropy jako první poutníci počátkem roku 1145, a následovala je poselstva z�Antiochie, Jeruzaléma i�Malé Arménie. Biskup Hugo z�Jabaly zprávy přednesl papeži Evženu�III., který 1. prosince 1145 vydal bulu Quantum praedecessores, kterou svolával druhou křížovou výpravu. Papež Evžen v�té době nesídlil v�Římě, ten držela protipapežská komuna Arnolda z�Brescie, sídelním městem Svatého otce bylo Viterbo. Počáteční odezva na křížovou výpravu byla malá, což jen vykreslilo papežovu vlastní malou autoritu. Svou bulu papež adresoval především francouzskému králi Ludvíkovi VII. a ten svůj záměr oznámil dvoru v�Bourges o�Vánocích roku 1145. Protože se ve svých prohlášeních o�papežovi ani nezmínil, zůstává otázkou, zda o�Quantum praedecessores, vydané jen tři týdny před tím, skutečně věděl či nikoliv. Francouzští feudálové však králův záměr přijali chladně, což nábožensky založeného Ludvíka velmi pohoršilo. Účast šlechticů na kruciátě si takticky nevynucoval, rozhodl se přesvědčit je po dobrém. Na Velikonoce král připravil za pomoci opata Bernarda z�Clairvaux další shromáždění, kde se pokusil své vazaly opět získat pro výpravu. Počátkem března byla vydána papežská bula v�lehce pozměněné verzi znovu a tento dokument byl již přijímán jako oficiální podnět k�vyhlášení křížové výpravy.
[editovat] Agitace Bernarda z�Clairvaux
Papež Bernarda pověřil propagací křížové výpravy a udílením odpustků pro účastníky, které schvaloval i�papež Urban II. během první křížové výpravy. Shromáždění bylo svoláno do města Vézelay a když se rozneslo, že řečnit bude i�Bernard z�Claivaux, přijížděli lidé z�celé Francie. Přítomen byl rovněž král, jeho manželka, Eleonora Akvitánská a mnozí významní francouzští feudálové. Bernard k�zástupům promluvil pod širým nebem, protože podobně jako v�Clermontu roku 1095 se sešlo tolik lidí, že se nevešli do katedrály. Přesná Bernardova řeč se nezachovala, ví se však, že přečetl Quantum praedecessores a vyzval prosté lidi, aby papežovu výzvu uposlechli. Reakce krále, šlechticů i�lidí byla velmi bouřlivá, všichni si začali horlivě přišívat kříže na oděv. Bernard sám provedl velmi emotivní gesto, když si sundal svou mnišskou kutnu, nechal ji roztrhat, aby z�jejích cárů bylo možno našívat kříže. Úspěch Evženovy výzvy byl od té chvíle zaručen.
Bernard z�Clairvaux byl dobrým řečníkem, filosofem i�organizátorem. Jeho agitace, které významně doplňovala i�Bernardova kancelář, byly na ještě vyšší úrovni, než plamenná prohlášení první křížové výpravy. Druhá křížová výprava se však od té první výrazně lišila především tím, že byla mnohem více záležitostí vysoké politiky a mocných feudálů. Také se v�mnohem menší míře objevovali lidoví kazatelé, kteří by rozdmýchávali náboženskou euforii, mimo jiné proto, že se tomu sama církev snažila zabránit. Rovněž protižidovské vášně nebyly tak intenzivní, jako koncem 11. století během lidových křížových výprav. Přesto, když Bernard pobýval ve Flandrech, donesly se k�němu zprávy, že v�severní Francii a Porýní člen Bernardova vlastního řádu cisterciáků Rudolf rozněcuje protižidovské nepokoje pod záminkou, že Židé nepřispěli k�záchraně Božího hrobu. Arcibiskupové Mohuče a Kolína nad Rýnem proti útokům na Židy důrazně protestovali a Bernard okamžitě odcestoval do Kolína, kde Rudolfova kázání odsoudil a samotnému mnichovi nařídil návrat do kláštera. Násilí se pak podařilo rychle zastavit.
Bernard se poté vydal na cestu po jižním Německu a o�Vánocích roku 1146 se připojil ke dvoru německého krále Konráda ve Špýru. Na Štědrý den měl Bernard kázání před králem a jeho dvorem, ale překvapivě na Konráda nedokázal svým projevem zapůsobit. Bernardovo kázání o�dva dny později bylo plamenější a tentokrát se mu již podařilo Konráda nadchnout pro křížovou výpravu. Spolu s�Konrádem přijal kříž z�Bernardových rukou i�jeho synovec Fridrich Barbarossa. V�říši předcházelo zahájení tažení na jaře 1147 vyhlášení zemského míru, který zklidnil situaci a odvrátil hrozící vnitropolitickou konfrontaci. 13. března roku 1147 Konrád svolal sněm do Frankfurtu nad Mohanem, kde také padla myšlenka uspořádat křížovou výpravu i�do jiných oblastí, než byla Svatá země.
Křížová výprava tak již měla konkrétní rysy. Zatímco Francouzi se rozhodovali mezi cestami přes Itálii a přes Balkán, Konrád zvolil cestu přes Uhersko.
[editovat] Venedská křížová výprava
Ke křížové výpravě do Svaté země se přihlásilo množství jihoněmeckých feudálů. Avšak velmoži ze severoněmeckých oblastí nebyli tak nadšení. Stáli před volbou, zda se přidají ke Konrádově výpravě na východ, či k�výpravě proti pohanským slovanským kmenům žijícím v�povodí Labe a Odry. Papež Evžen německým rytířům, kteří se rozhodli pro tažení na sever, jejich rozhodnutí schválil a 13. dubna vydal bulu Divina dispensatione. Bula stanovovala, že není rozdíl v�duchovní odměně pro křižáky, kteří táhnou na sever místo do Svaté země. Rytíři, kteří se připravovali na křížové tažení proti pohanům byli především Dánové, Sasové a Poláci, ale nechyběli také mnozí Češi. Vrchní velení získal papežský legát Anselm z Havelbergu, samotnému tažení však prakticky veleli jednotliví velmoži ze saských rodů, např. Askánců, Wettinů či hrabat ze Schauenburgu.
Znervoznění německou účastí na křížové výpravě, Obodrité, kmenový svaz polabských Slovanů, podnikl v�červnu roku 1147 vpád na německé území. Křižáci proti Obodritům vytáhli v�pozdním létě 1147 a poté, co se jim podařilo úspěšně vytlačit Slovany z�křesťanských oblastí, zaměřili se na obodritskou pevnost Dobin a veletskou pevnost v�Demminu. Křižáci, mezi nimiž byl i�dánský král Knut�V. a jeho spoluvládce Sven�III., markrabě Severní marky Albrecht Medvěd i�saský vévoda Jindřich Lev, zaútočili nejprve na Dobin. Někteří z�křižáků začali drancovat okolí, jiní ale plundrování neschvalovali, protože tuto zemi nevnímali jako zemi nepřátel, ale jako dobyté území, které jim patří. Saské vojsko pod velením Jidřicha Lva u�Dobinu ustoupilo poté, co kníže Niklot souhlasil, že přijme křest. Obléhání Demminu však úspěšné nebylo a křižácká armáda se tedy nechala markrabaty odklonit do Pomořanska. Armáda táhla na východ až dosáhla města Štětín, které však již bylo křesťanské, a po setkání křižáků s�místním biskupem Albrechtem a knížetem Ratiborem�I. se křižácká armáda rozpadla. Výzva Bernarda z�Clairvaux ke křížové výpravě proti Slovanům byla nesmlouvavá:
Nicméně křížová výprava z�velké části selhala i�při pokusu obrátit na křesťanství slovanské Venedy. Sasové dosáhli sice obrácení pohanů v�Dobinu, ale Slované se ke svým pohanským zvykům vrátili, jakmile se křižácká vojska rozpadla. Albrecht z�Pomořan napsal:
Jako dohra křížové výpravy, bylo Meklenbursko a Pomořansko především saskými křižáky Jidřicha Lva vydrancováno. Tento čin oslabil vliv Slovanů v�oblasti, což v�budoucnu omezilo jejich odpor vůči křesťanské expanzi a napomohlo křesťanům v�následujících desetiletích přinést další vítězství.
[editovat] Reconquista a pád Lisabonu
Italské městské republiky se od druhé křížové výpravy distancovaly, načež si Janov od papeže vyžádal svolení soustředit se na válku proti Maurům na Pyrenejském poloostrově. Papež na jaře roku 1147 schválil rozšíření křížové výpravy v�rámci reconquisty také na Pyrenejský poloostrov, a králi Alfonsi�VII. dovolil považovat jeho tažení proti Maurům za součást druhé křížové výpravy. V�květnu 1147 vyrazil na cestu po moři do Svaté země kontingent z�anglického Dartmouthu�s�anglickými a vlámskými křižáky na palubě. Kvůli špatnému počasí byli Angličané donuceni 16. června 1147 přistát v�severoportugalském městě Porto, v�ústí řeky Duero. V�Portu byli křižáci místním biskupem požádáni, aby se setkali s�králem Alfonsem Portugalským. Křižáci Alfonsovi přislíbili za podíl na kořisti pomoc při útoku na Lisabon, jenž byl centrem muslimské moci v�oblasti a základnou pirátů.
Obléhání Lisabonu začalo 1. července a 25. října, po čtyřech měsících bojů, maurští vládcové souhlasili s�kapitulací vyhladovělého města. Křižáci slíbili, že Maury nechají v�klidu odejít, ale jakmile obránci otevřeli brány, křižáci vtrhli do města a všechny muslimy zmasakrovali.
Dobytí Lisabonu představovalo pro křesťanstvo trvalý a cenný zisk. V�okolí města se nacházely velké plochy úrodné půdy, které nyní ležely ladem a pro Portugalsko byli zapotřebí křesťanští osadníci. Většina Angličanů a Vlámů proto již do Svaté země nepokračovala, ale natrvalo se usadila v�Portugalsku. Dokonce prvním lisabonským biskupem se po dobytí města stal Angličan a samotný Lisabon se následně stal hlavním městem Portugalského království. Menší část křižáků se však rozhodla pokračovat v�křížové vpravě a vydala se na další cestu do Svaté země.
V�době, kdy křižáci s�Portugalci bojovali u�Lisabonu, se král Alfons VII. spolu se svým švagrem Ramonem Berenguerem IV. z�Barcelony a kontingenty katalánských a francouzských křižáků pokoušel dobýt bohaté maurské přístavní město Almería. S�podporou spojeného pisánsko-janovského loďstva se křižákům v�říjnu 1147 město podařilo obsadit. Ramon Berenguer poté vpadl na území taifátů Valencie a Murcie roku 1145 se odtrhnuvších od Almorávidů. V�prosinci 1148 barcelonský hrabě po pětiměsíčním obléhání, za pomoci francouzských a janovských křižáků, dobyl Tortosu. Následujícího roku do Berenguerových rukou padla také Fraga, Lleida a Mequinenza na soutoku řek Segre a Ebro.
[editovat] Tažení na východ
16. února 1147 se francouzští rytíři shromáždili v�Étampes, aby projednali detaily tažení. Němci již měli trasu naplánovanou přes Uhersko, protože sicilský král Roger�II. byl Konrádovým nepřítelem stejně, jako byl nepřítelem byzantského císaře. Mnozí francouzští páni prosazovali cestu přes Itálii a následně po moři, byli to především ti, kteří neměli s�Byzancí nejlepší vztahy a dávali přednost spojenectví s�Rogerem a jeho sicilskými Normany. Nicméně nakonec převážil názor táhnout přes Uhersko stejnou cestou, jako táhli Konrádovi Němci. Tažení bylo zahájeno 15. června. V�době nepřítomnosti krále byli zvoleni regenty království hrabě Vilém z�Nevers a opat ze Saint-Denis Suger a sama církev se zaručila za bezpečnost Francie po dobu křížové výpravy. To znamenalo vzhledem k�vnitřním komplikacím v�počátečním období Ludvíkovy vlády posílení ústřední moci a prestiže trůnu a stalo se potvrzením, že spojenectví mezi pařížským dvorem a papežskou kurií pokračuje.
Konrádova vláda v�říši procházela v�té době vnitřní i�vnější krizí. Proti Rogerově hrozbě říšským zájmům v�Itálii se Konrád III. spojil s�byzantskou říší. Přestože Roger Sicilský zpočátku přislíbil svoji účast na připravované kruciátě, ztratil brzy zájem a roku 1146 zahájil dobytím ostrova Korfu expanzi proti Byzanci. Dále vyplenil ostrov Kefallénii a pronikl až ke Korintu, Thébám a na Eubóiu, a poškodil tak Byzanc v�době, kdy se její vojska soustřeďovala na východě říše. Ve Svaté říši římské byl 13. března 1147 zvolen římským králem Konrádův syn Fridrich a jeho regentem se stal arcibiskup Jindřich z�Mohuče. Hlavními propagátory výpravy se v�Německu stali opat Adam z Ebrachu a biskup Ota z Freisingu. Konrád plánoval vydat se na cestu již o�Velikonocích, ale německá armáda nakonec vyrazila až v�květnu.
[editovat] Konrád
Němečtí křižáci, doprovázení papežským legátem, kardinálem Theodwinem, vyrazili z�Řezna v�květnu 1147. Konrádovo vojsko čítalo na 20�000 mužů a tvořili ho velmoži z�celé říše, nejen Němci, ale také Češi se svým knížetem Vladislavem�II. a frankofonní Lotrinčané. Ve Vídni se ke Konrádovi připojil i�štýrský markrabě Otakar�III. Ačkoliv byl uherský král Gejza�II. Konrádovým nepřítelem, výpravu nechal v�klidu projít zemí a vydatně ji podporoval. Protože na rozdíl od první křížové výpravy tentokrát křižáci nepřicházeli na pozvání byzantského císaře, setkalo se ještě v�Uhrách s�Konrádem byzantské poselstvo s�dotazy, zda německá armáda přichází v�míru či nikoliv. Byzantinci krále Konráda přiměli k�přísaze loajality vůči císaři Manuelovi�I., ale Konrád se odmítl zavázat navrátit všechna potenciálně dobytá města v�Anatolii Byzanci. Přesto sám císař, který byl v�té době na válečném tažení v�Anatolii, uzavřel příměří s�ikonyjským sultánem a s�vojskem se vrátil do Konstantinopole, protože křižáky považoval za větší hrozbu, než Turky. Byzantinci vyslali naproti křižákům menší pořádkové oddíly, které křižáky měly doprovázet do Konstantinopole.
Německá armáda byla špatně ukázněná a docházelo k�častým bitkám mezi Němci a Byzantinci. Křižáci napadli Filipopolis, který vydrancovali. O�pár dnů později zaútočili na kláštery u�Adrianopole, kde zmasakrovali všechny mnichy. U�Adrianopole podnikl byzantský generál Prosuch protiútok a strhla se bitva mezi ním a Konrádovým synovcem Fridrichem Barbarossou. Vztahy mezi Konrádem a Manuelem byly napjaté a císař Konráda požádal, aby se i�s�armádou rychle přeplavil přes Helespont do Anatolie a ke Konstantinopoli se vůbec nepřibližoval. Konrád odmítl a 10. září jeho armáda dorazila k�hlavnímu městu Byzantské říše, kde byl Konrád ubytován v�předměstském paláci Filopatheion. Němci začali v�okolí Konstantinopole rabovat a když Manuel požadoval, aby Konrád chování svých vojáků zarazil, Konrád arogantně odpověděl, že příští rok přitáhne znovu, aby Konstantinopol dobyl. Spor se však díky císařovně Bertě, která byla Konrádovou sestrou, podařilo urovnat. Manuel pak Konráda požádal, zda by mu půjčil část své armády na pomoc proti sicilským Normanům Rogera II., kteří v�té době drancovali řecká města. Konrád Manuelovu žádost odmítl, protože se obával ještě většího nepřátelství sicilského krále. Navíc měl Konrád potíže se svými lotrinskými oddíly. Lotrinčané se chtěli připojit k�vojsku francouzského krále, které se přibližovalo ke Konstantinopoli a naopak dříve dorazivší boje nedočkaví francouzští rytíři se chtěli připojit ke Konrádovým mužům. Nakonec německý král souhlasil s�přesunem vojska do Anatolie, zatímco Lotrinčané zůstali v�Konstantinopoli, aby počkali na Francouze.
Manuel Konrádovi radil, aby se do Sýrie vydal cestou podél pobřeží, která byla sice delší, ale pod kontrolou byzantského námořnictva. Konrád dorazil do Nikaie, odkud se sám rozhodl táhnout na hlavní město rúmských Seldžuků Iconium. V�polovině října 1147 vyrazil z�Nikaie a své vojsko rozdělil do dvou skupin: první, složená převážně z�civilistů pod velením Oty z�Freisingu táhla podél egejského pobřeží, zatímco král s�rytíři zamířil do vnitrozemí. Konrád deset dnů postupoval byzantským územím, ale 25. října byla jeho nepřipravená armáda u�Dorylaia, kde první křížová výprava rozdrtila Kilič Arslanovy Turky, přepadena. Turci se vrhli na roztroušené křižáky, kteří se hrnuli po celodenním pochodu k�řece napít, se svou typickou nájezdnickou taktikou útok-ústup a téměř celou křesťanskou armádu zničili. Konrád se asi s�desetinou vojska probil z�pasti a o�několik dnů později se dostal zpět do Nikaie. Cestou byl zadní voj neustále napadán tureckými jezdci. Z�Konrádovy armády zbyl jen sbor jezdců, zatímco prakticky celá pěchota zůstala u�Dorylaia, kde byla pobita a přeživší odvlečeni do otroctví.
Ota z�Freisingu s�vojenským doprovodem vyrazil na jih k�byzantské pevnosti Attalia, podél byzantsko-tureckých hranic. U�Laodikeje byla výprava napadena a částečně pozabíjena Turky. Přeživší se poté dali na ústup k�jižnímu pobřeží, ale mnoho jich cestou zemřelo hladem a vyčerpáním. V�únoru 1148 byla výprava napadena znovu a Turci jí způsobili další těžké ztráty. Sám biskup byl s�malou družinou oddělen od hlavní skupiny a nakonec se mu podařilo dostat se až do Attaleie na pobřeží Středozemního moře, odkud se po moři dostal do Sýrie.
[editovat] Ludvík
Shromaždištěm francouzské křižácké armády byly Mety. Vojsko bylo menší než německé, asi patnáctitisícové. I�přesto byla Ludvíkova výprava velkolepá, kromě samotného krále byla přítomna i�královna Eleonora Akvitánská se svými dvorními dámami a mnoho francouzských feudálů z�Lotrinska, Bretaně, Burgundska a Akvitánie. Oddíly z�Provence vedl hrabě Alfons z Toulouse, který však počkal až do srpna a poté se vydal do Svaté země po moři. Ke králi se připojil také velmistr řádu templářů Everard des Barres se sborem rekrutů určených pro Svatou zemi. Francouzští křižáci vyrazili stejnou trasou jako Němci, ale o�měsíc později. Ve Wormsu�se k�nim připojily oddíly normanských křižáků z�Anglie a Normandie.
Ludvíkovi křižáci byli mnohem ukázněnější, ke králi vzhlíželi s�obdivem. Také cesta byla klidnější, ačkoliv uherská země byla ve válečném stavu. Mezi králem Gejzou II. a Borisem, synem zemřelého uherského krále Kolomana vznikla válka o�trůn. Poražený Boris prchl k�Ludvíkovi, který mu poskytl azyl a odmítl jej vydat králi Gejzovi. Ludvík však příslibil, že nechá Borise uvěznit. Ludvík táhl územím, které předtím vyplenili Konrádovi křižáci a Francouzi tak měli nedostatek potravin. Přesto nezačali drancovat a v�Konstantinopoli byl Ludvík přijat přátelsky. Francouzi se zde setkali s�německou částí kruciáty. Němci na příchozí pohlíželi s�nevraživostí a mimo to Lotrinčané vypověděli, jak špatně s�nimi Němci nakládali. Vztahy mezi francouzským a německým vojskem se rychle zhoršily.
S�Ludvíkem se Manuelovi vyjednávalo lépe, než s�Konrádem. Přesto i Ludvík se odmítl zavázat vydání dobytých anatolských území Manuelovi. Mnozí francouzští rytíři byli navíc pobouřeni, že císař uzavřel příměří se sultánem Mesudem I. a volali po spojenectví s�Rogerem Sicilským a útoku na Konstantinopol, ale Ludvíkovi se podařilo je zklidnit.
Když se v�Konstantinopoli k�Ludvíkovi připojily i�armády z�Auvergne, Savojska a Montferratu, které na vlastní pěst prošly Itálií, v�Brindisi se nalodily a nechaly se přeplavit do Dyrrhachionu�na balkánském pobřeří, byla křižácká armáda za pomoci byzantských lodí přeplavena přes Bospor do Anatolie. Hned poté Manuel nechal přerušit zásobování Francouzů a když tak nakonec donutil Ludvíka ke složení požadované přísahy, zásobování obnovil. V�Nikaii Ludvíka očekávalo německé poselstvo, které žádalo o�setkání francouzského krále s�německým králem Konrádem. Ludvík svolil a odjel do Konrádova ležení, které bylo střežené byzantskými oddíly, aby Němci, kteří ztratili všechny své zásoby a zavazadla, nevydrancovali široké okolí. Ludvík, pod podmínkou cesty podél pobřeží, vyslyšel Konrádovu žádost o�spojení zbytků německého vojska s�francouzským.
[editovat] Cesta Anatolií
Byzantinci nemohli křižákům poskytnout žádné doprovodné jednotky, neboť říšské armády byly vázány obrannou válkou proti sicilským Normanům. Tím se vstup druhé křížové výpravy do Asie lišil od té první. Přesto jako první křižová výprava, i�tentokrát se křižáci nakonec zavázali navrátit všechna dobytá anatolská města Byzantské říši. Ludvík si zvolil cestu podél pobřeží, územím jež sice patřilo Byzanci, ale východní hranice říše byly velmi neklidné a pravděpodobnost tureckého přepadení byla vysoká. Křižáci došli do Efesu, kde však Konrád onemocněl a musel se vrátit do Konstantinopole, kde byl vlídně přijat císařem. Ludvík poté ignoroval všechny Manuelovy rady a stočil se do vnitrozemí. Skupina Turků křižáky přepadla nedaleko Efesu, ale v�malé potyčce Francouzi zvítězili. Během zimy Turci pořádali na křižácké kolony guerillové nájezdy. Vánoce křižáci strávili v�maiandsroském údolí a 1. ledna se utkali s�tureckým vojskem u�pisidijské Antiochie, která byla v�byzantských rukách. Turci zaujali obranné pozice na mostě přes řeku Anthius, čímž znemožnili rytířům přímý úder. Přesto se křižákům podařilo Turky zatlačit a obrátit na útěk. Ti následně hledali útočiště v�Antiochii a byzantský guvernér Turky vpustil do města, což u�křižáků vyvolalo opovržení. Křižáci poté dorazili do Laodikeje a odtud se vydali na jih do Attaleie. Cesta do Attaleie byla těžká, křižáci měli málo zásob, horské cesty byly nebezpečné a turecké útoky byly na denním pořádku. Poutníci po cestě naházeli mrtvoly německých křižáků ze skupiny Oty z�Freisingu, který oblastí prošel krátce před nimi.
Během jednoho přechodu horského průsmyku spatřil předvoj konečně zelené údolí a ačkoliv měli vojáci nařízeno průsmyk držet, dokud nedorazí ostatní, nechali se královnou Eleonorou, která musela být nesena v�nosítkách, přemluvit, aby opustili nehostinný vrchol průsmyku a vydali se do údolí. Na vrcholu štítu je čekal oddíl Turků, který okamžitě napadl střed kolony, kde byli jen neozbrojené karavany mezků se zavazadly. Král Ludvík se nacházel až v�zadním voji, což bylo místo běžně považované za nejvíce ohrožené. Snažil se dostat k�místu boje, ale cesta byla příliš úzká a doprovodné rytíře zastavila. Sám se dostal až na místo střetu, což se mu stalo téměř osudným. Turci králi zabili koně, nakonec si proklestil cestu na vrchol hory, kde se zády postavil ke skále a vzdoroval přesile až do tmy, kdy protivníci boj ukončili a ustoupili. Následné vyšetřování bylo neúspěšné, viník pohromy nebyl nalezen a hlavním velením výpravy byl pověřen velmistr templářského řádu. Armáda se začala rozpadat. Do Attaleie křižáci dospěli v�únoru 1148.
V�Attaleii však křižáci nebyli přijati s�nadšením. Obyvatelé na křižáky pohlíželi jako na barbary, kteří na ně jen přitahují tureckou pozornost. Město nemělo dostatek ubytovacích kapacit ani zásob. Křižáci obviňovali ze své tíživé situace byzantského císaře, který jim dle jejich názoru neposkytl pomoc a paktoval se s�Turky. Ludvík se rozhodl pokračovat do Sýrie po moři. V�únoru však zuřily zimní bouře, navíc okolní moře byla nechvalně proslulá díky pirátům. Většina Ludvíkem objednaných lodí nakonec nedorazila. Ludvík tedy nechal nalodit sebe, dvůr a část rytířů. Velení nad zbytkem vojska přenechal hraběti Thierrymu Flanderskému s�rozkazem armádu do Svaté země dostat na dalších lodích, které měly připlout. Ludvíkův odchod byl však interpretován jako porušení povinností velitele a pozdější kronikáři našli viníka v�byzantském císaři. Po králově odjezdu se attalejští Řekové nad křižáky slitovali a poskytli jim přístřeší ve městě. O�několik týdnů později pak dorazily další lodě, na které se hrabě Thierry se zbytkem rytířů nalodil. Pěším vojákům a poutníkům, kteří na zaplacení přepravy neměli peníze, poradil, aby se do Antiochie dostali na vlastní pěst. Téměř všichni opěšalí poutníci bez velitelů a bez zásob zemřeli vyčerpáním, hlady nebo byli pozabíjeni tureckými nájezdníky. Zlomek z�nich nakonec koncem jara skutečně dorazil do Antiochie.
[editovat] Ve Svaté zemi
19. března 1148 se Ludvík VII. vylodil v�přístavu Saint-Symeon v�Antiochii. Zde byl uvítán antiochijským knížetem Raimondem z�Poitiers, který byl zároveň strýcem královny Eleonory. Navzdory obtížné cestě a utrpeným újmám představovali francouzští rytíři, kteří neutrpěli zdaleka takové ztráty jako pěchota, značnou vojenskou sílu a téměř všichni křižáčtí vládci krále žádali o�pomoc. Joscelin�II. žádal o�podporu při znovudobytí Edessy a hrabě Raimond z�Tripolisu Ludvíka chtěl požádat, aby mu Francouzi pomohli při znovudobývání hradu Montferrand a několika dalších pohraničních pevností. Z�Jeruzaléma zatím osobně dorazil jeruzalémský patriarcha s�pozváním do Jeruzaléma a také se zprávou o�uzdravení německého krále Konráda. Joscelin z�Edessy a Raimond z�Poitiers, byli stále znesváření, tak se možnost případné pomoci pro Joscelinovo hrabství v�Antiochii nijak zvláště neprojednávala. Ani pomoc Raimondovi z�Tripolisu při dobývání jeho hradů na tripolsko-muslimském pomezí nevypadala pro Ludvíka prestižně. Ostatně Raimond z�Tripolisu nenaléhal; důvodem byla účast hraběte Alfonse z�Toulouse na křížové výpravě. V�Tripolisu měli stále na paměti, že rod hrabat z�Tripolisu, větev rodu Raimundovců, byla založena nelegitimním synem hraběte Raimonda IV. z�Toulouse Bernardem, zatímco Alfons z�Toulouse byl legitimním synem Raimonda IV. a mladším bratrem Bernarda; pro Raimonda z�Tripolisu tu bylo riziko, že by si Alfons z�Toulouse mohl činit nárok na Hrabství Tripolis.
Raimond z Poitiers králi navrhl společný útok francouzských křižáků a antiochijské armády na Núr ad-Dínovo mocenské centrum Aleppo. Raimondovi bylo jasné, že pokud se muslimové proti křižáckým státům sjednotí, bude konec křižáků na Blízkém východě neodvratný. Útok na Aleppo a jeho následné ovládnutí měl Núr ad-Dínovým snahám silou sjednotit muslimy učinit přítrž, křižáci by naopak své pozice na Východě značně posílili. Zaroveň Raimond počítal také s�tím, že Núr ad-Dínovi muslimští rivalové ho v�sevření křižáků buď nechají, nebo se k�válce proti němu sami připojí. Raimond sám v�čele svého vojska podnikl průzkum až pod samotné hradby Aleppa. Francouzští rytíři byli plánem útoku nadšeni a podpořila jej také královna Eleonora, dle jejíchž rad se král obvykle řídil. Tentokrát Ludvík váhal, jeho důvody proti byly náboženské, křížovou výpravu chápal jako především náboženskou pouť na svatá místa křesťanství a Aleppo nebylo poutním místem, ani nebylo zmiňováno v�Bibli. Ostatně to samé byl jeden z�předních argumentů odpůrců tažení na Edessu. Další důvod byl politický, Ludvík byl nervózní z�delší doby strávené v�Antiochii nebo na nějakém vojenském tažení, když Konrád�III. byl již v�Jeruzalémě. Ludvík se obával, že německý král by mohl vést politiku proti němu. Také jej zaráželo, že Raimond z�Poitiers tráví hodně času ve společnosti jeho ženy královny Eleonory. Nakonec se žárlivý král vydal s�armádou do Jeruzaléma. Eleonora prohlásila, že zůstane v�Antiochii a pohrozila Ludvíkovi rozvodem. Ludvík nechal vzpurnou choť odvézt násilím, což knížete Raimonda rozzuřilo natolik, že se dále odmítl podílet na křížové výpravě. Francouzští křižáci vyrazili na jih, na území Hrabství Tripolisu.
[editovat] Sněm v�Akkonu
Ani hrabě Raimond z�Tripolisu se k�výpravě nepřipojil, nestál o�setkání s�hrabětem Alfonsem. Flotila z�Provence vedená hrabětem Alfonsem zatím dorazila do Caesareje, kde Alfons zemřel. Z�jeho smrti byl obviňován Raimond z�Tripolisu, který ho údajně nechal otrávit. Po příchodu do Jeruzaléma Ludvík ve společnosti Konráda III. navštívil svatá místa a poté byli jeruzalémskou královnou Melisendou a králem Balduinem�III. přizváni ke sněmu křižáckých velitelů v�Akkonu. Komitét v�Akkonu byl největším shromážděním urozenců, který se kdy ve Svaté zemi konal a navzdory nepřítomnosti antiochijského knížete, hraběte z�Tripolisu a Joscelina z�Edessy dokázali křižáci dát dohromady největší armádu v�dějinách Jeruzalémského království.
Akkonské shromáždění se odehrálo 24. června 1148 v�Palmareji, nedaleko velkého palestinského přístavu Akkon a rychle přijalo rozhodnutí o�cíli výpravy, kterým měl být Damašek. Směr Damašek podporoval jeruzalémský král i�templáři a Konrád s�Ludvíkem se nakonec nechali přesvědčit. Damašek byl pro evropské křižáky přitažlivým náboženským místem, často zmiňovaným v�Bibli, což mohlo vyvolat náboženskou euforii, navíc jeho obsazení křesťany by přerušilo důležité spojení mezi muslimskými centry Káhirou a Bagdádem. Kromě toho ležel cíl výpravy v�úrodné bohaté krajině, kde rytíři mohli získat výnosná léna. Damašský emír Muín ad-Dín Unur se snažil udržovat s�Jeruzalémským královstvím přátelské vztahy, neboť se stejně jako křižáci obával Núr ad-Dínovy expanzivní politiky. Po smrti jeruzalémského krále Fulka (†1143) však regentská vláda královny Melisendy spojenectví odmítla jako nepotřebné a roku 1147 podnikla proti městu neúspěšnou vojenskou výpravu. Jeruzalémští rytíři tak možná viděli možnost svou reputaci napravit.
[editovat] Obléhání Damašku
V�polovině července, v�době největších palestinských veder, se křižácké armády shromáždily v�Tiberiadě, odkud vytáhly proti Damašku. Spojená francouzsko-jeruzalémská armáda čítala asi 50�000 vojáků. Vojsko prošlo okolo Galilejského jezera směrem na Banias. Útok měl být směřován od západu, kde se rozprostíraly ovocné sady a tudíž by křižáci měli dobré zásobování. Křižáci k�městu dorazili v�pátek 23. července. Damašský emír byl útokem křižáků překvapen, posádka ve městě byla nepočetná a musel proto požádat o�pomoc Saífa ad-Dína Ghaziho z�Mosulu a jeho bratra Núr ad-Dína z�Aleppa. Núr ad-Dín žádost vyslyšel a vydal se v�čele armády na cestu k�obleženému Damašku.
Křižáčtí útočníci byli od hradeb zatlačeni zpátky do sadů. Posádka, jíž velel Nadžm ad-Dín Ajjúb, otec slavného válečníka Saladina, vynalézavě pořádala partyzánské útoky do křižáckého ležení. Podle popisu jeruzalémského kronikáře Guillauma z�Tyru se křižáci 27. července rozhodli přesunout na východní, méně opevněnou stranu města, kde nebyly žádné sady, a tedy ani voda a jídlo. Protože přesun na východní stranu byl tak nevýhodný, vzklíčilo mezi Evropany podezření, že některý z�jeruzalémských velitelů je s�muslimy spolčený. Říká se, že emír Unur křižákům nabídl, že zruší své spojenectví s�Núr ad-Dínem, pokud ustoupí zpět do Palestiny. Křižáci se navíc začali hádat, komu vlastně Damašek po dobytí připadne. Po obdržení zpráv o�postupu Saíf ad-Dína a jeho bratra, se odmítli jeruzalémští baroni dále podílet na obléhání. Němci a Francouzi sice protestovali, ale tři králové nyní neměli na výběr a museli dát rozkaz k�ústupu.
[editovat] Důsledky
Křesťané se poté obviňovali navzájem, kdo je vinen neúspěchem tažení. Evropané jeruzalémským rytířům vyčítali nedostatek odvahy a nadšení, zatímco ti evropským rytířům vyčítali nezkušenost. Někteří měli snahu v�křížové výpravě pokračovat a naplánovali novou výpravu, tentokrát proti Askalonu, mocnému palestinskému městu pod kontrolou fátimovského Egypta. Konrád se zbytkem armády vyrazil proti Askalonu, ale nedorazily mu žádné posily kvůli nedůvěře, kterou vůči sobě křižáčtí vůdci pociťovali. Krátce na to, v�září 1148, Konrád opustil Jeruzalémské království a vydal se na císařovo pozvání do Konstantinopole, kde strávil vánoční svátky. Své spojenectví namířené proti sicilským Normanům bylo stvrzeno sňatkem Manuelovy neteře Theodory a Konrádova nevlastního bratra Jindřicha.
Ludvík odkládal svůj odjezd do Evropy, kde ho čekal rozvod s�Eleonorou Akvitánskou. Během pobytu v�Jeruzalémském království nabrala králova politika jasně protibyzantský kurs. Nakonec roku 1149 Palestinu opustil na palubě sicilské lodi a s�Rogerem Sicilským v�jižní Itálii naplánoval křížovou výpravu proti Byzanci. Papeže Evžena však tímto plánem nezískal a z�výpravy nakonec sešlo. Bernard z�Clairvaux porážku křižáků považoval za své selhání a svatému otci poslal omluvný dopis, který je dnes vložený v�druhé části Bernadovy Knihy úvah. Za příčinu fiaska druhé křížové výpravy byla považována přílišná hříšnost křižáků. Český letopisec Jarloch okomentoval výpravu slovy:
Když Bernard zkoušel později propagovat novou křížovou výpravu proti Byzantské říši, snažil sám sebe očistit od zodpovědnosti za kruciátu předchozí. Zemřel roku 1152.
Výprava německých rytířů proti pohanům přinesla smíšené výsledky. Zatímco Sasové udrželi dobyté pozice v�zemi Vagrů a v�Polabí, pohanští Obodrité dostali zpět pod svou kontrolu území východně od Lübecku. Sasům se také podařilo získat od knížete Niklota tribut a osvobodit některé dánské zajatce. Nicméně rozříštění křesťanští vojevůdci na sebe pohlíželi s�nedůvěrou a také se navzájem obviňovali ze zmaření výpravy. Jediná křižácká vítězství během druhé křížové výpravy byla vybojována na Pyrenejském poloostrově. Jedná se zejména o�dobytí Lisabonu, na který se nahlíží jako jednu z�nejdůležitějších bitev reconquisty, jež byla završena pádem Granady roku 1492.
Na východě měla křížová výprava nepříznivé dlouhodobé důsledky. Núr ad-Dín využil křižáckého neúspěchu a napadl Antiochijské knížectví. Raimond z�Poitiers byl v�bitvě u�Fons Muratu poražen a jeho hlavu nechal Núr ad-Dín poslat bagdádskému chalífovi. Balduinovi�III. se podařilo zachránit samotnou Antiochii a vyjednat s�Núr ad-Dínem příměří. Krátce poté muslimové zajali i�Joscelina z�Edessy, kterého Núr ad-Dín nechal oslepit a úvěznit v�Aleppu, kde o�devět let později zemřel. Jeho manželka Beatrice zbytek křižáky ovládaných měst v�Edesském hrabství prodala Byzantincům a Hrabství Edessa přestalo existovat. Damašek již s�Jeruzalémským královstvím staré spojenectví neuzavřel a roku 1154 se města zmocnil Núr ad-Dín; muslimové byli v�boji proti křižákům opět o�něco jednotnější. Balduin III. roku 1153 po dlouhém a vyčerpávajícím boji dobyl od Egypťanů Askalon, čímž do konfliktu zatáhl i�egyptské Fátimovce. Jeruzalémské království v�60. letech 12. století zaměřilo svou pozornost na Egypt. Král Amaury�I. sblížil Jeruzalémské království s�Byzancí a s�byzantskou podporou vedl pět vojenských tažení do Egypta, které však nepřinesly žádný zisk. Roku 1171 se Saladin, synovec Núr ad-Dínova vojevůdce Šírkúha se prohlásil egyptským sultánem. V�dalších letech sjednotil Egypt a Sýrii, čímž byly křižácké státy obklopené jednotným muslimským územím. Roku 1187 Saladin křižáky porazil v�bitvě u�Hattínu a o�několik měsíců později kapituloval i�Jeruzalém. Evropa na záchranu křižáckého panství na Blízkém východě vypravila třetí křížovou výpravu.

Summary:
Druhá křížová výprava bylo vojenské tažení vyhlášené papežem Evženem�III. roku 1146 jako reakce na dobytí Edessy mosulským vládcem Zengím. Edessa byla prvním křižáckým státem založeným v�průběhu první křížové výpravy (1095–1099) ve Svaté zemi, a byla i�prvním státem, který byl muslimy vyvrácen. Druhá křížová výprava byla první výpravou ve znamení kříže v�jejímž čele stanuli evropští králové, německý Konrád�III. a francouzský Ludvík�VII. Účastnilo se také množství významných evropských feudálů, včetně českého knížete Vladislava�II. Armády obou králů pochodovaly odděleně napříč Evropou až do Byzantské říše. Na turecké teritorium jako první vstoupili Němci, ale u�Dorylaia byla armáda přepadena a téměř vyhlazena. Poté se zbytky německé armády spojily s�Francouzi, se kterými dorazili až do Antiochie a následně do Jeruzaléma. S�jeruzalémským dvorem křižáci naplánovali výpravu na Damašek, která však skončila naprostým fiaskem. Pro muslimy to bylo velké vítězství a Zengí se po neúspěšné výpravě zmocnil Damašku, čímž byla muslimská fronta proti křižáckým státům opět o�něco jednotnější. Toto sjednocení muslimů na Předním východě bylo dokončeno Saladinem a nakonec symbolizováno dobytím Jeruzaléma roku 1187.
Jediným úspěchem této výpravy bylo dobytí Lisabonu�roku 1147, ke kterému přispěl kontingent vlámských, anglických a německých křižáků, který se při cestě ze Severního moře do východního Středomoří na žádost místního biskupa zastavil v�Portugalsku. Mezitím němečtí rytíři, kteří odmítli s�králem Konrádem táhnout do Svaté země, započali ve východní Evropě první z�křížových výprav proti pohanským kmenům v�Pobaltí, které se opakovaně staly součástí evropských dějin na celá staletí.


[editovat] Politické pozadí
[editovat] Saladinův vzestup
Na jaře roku 1174 zemřel mocný damašský sultán Núr ad-Dín a na jeho místo nastoupil jeho jedenáctiletý syn as-Sálih –�Zbožný král. Téměř okamžitě muslimští emírové v�Damašku začali mezi sebou bojovat o�regentství za mladého sultána a Núr ad-Dínův vazal v�Egyptě, Saladin, se osamostatnil a politická nestabilita v�Sýrii dala průchod jeho ambicím. Ještě téhož roku Saladin obsadil Damašek, odkud před ním as-Sálih i�jeho zástupci uprchli. V�Aleppu a Mosulu se však udrželi zengíovští vládci podporování jeruzalémskými křižáky, kteří si velmi dobře uvědomovali Saladinovu hrozbu. Roku 1175 Saladin dosáhl uznání bagdádského chalífy, který mu přiznal titul sultána Egypta a Sýrie. O�rok později Saladin vytáhl na Aleppo, ale díky podpoře křižáků mu město dokázalo odolat. Zengíovci z�Aleppa a Mosulu v�letech 1177-1179 nadále Saladina ohrožovali, ale nakonec v�boji s�ním podlehli. Roku 1183 padlo do rukou Saladina Aleppo a roku 1185 i�Mosul. Muslimové na Předním východě tak poprvé stáli proti křižáckým státům sjednocení pod jedním panovníkem.
[editovat] Vývoj Jeruzalémského království
11.�července 1174, několik měsíců po smrti Núr ad-Dínově, zemřel jeruzalémský král Amaury�I. Necelý týden po Amauryho smrti byl králem korunován jeho třináctiletý syn Balduin�IV., který byl kromě nezletilosti také malomocný. Regentství za mladého krále se ujal hrabě z�Tripolisu Raimond.
Raimond z�Tripolisu byl vůdcem dvorské skupiny, která byla tvořena starou domácí šlechtou. Byli to baroni, kteří ve Svaté zemi žili již po tři generace (od dobytí Palestiny první křížouvou výpravou), vlastnili zde veliká panství a orientovali se v�blízkovýchodních politice. Ti zastávali vstřícnější postoje jak vůči muslimským sousedům, tak vůči Byzantské říši a byli podporováni ze strany italských obchodníků usazených v�palestinských přístavních městech a rytířským řádem johanitů. V�opozici vůči nim byli šlechtici, kteří se v�Jeruzalémském království nenarodili, ale přišli sem z�Evropy. Ti chtěli bránit svatá místa a získat svou vlastní půdu, vůči muslimům tak vedli agresivní a dobyvačnou politiku. Jejich názory zastávali také templáři a mladší členové místní šlechty, kteří nevlastnili žádnou půdu. Napětí mezi těmito dvěma skupinami po smrti krále Amauryho vyeskalovalo v�otevřené nepřátelství.
Roku 1176 se král Balduin�IV. chopil samostatně moci. Nejprve se, navzdory své nemoci, pokusil vládnout pouze s pomocí rádců, Milese z Plancy a Raimonda III., bez oficiálního regenta. Téhož roku Zengíovci, z�vděčnosti za pomoc při obraně Aleppa před Saladinem, propustili své křesťanské zajatce. Mezi nimi byl i�Renaud de Châtillon, bývalý kníže z�Antiochie, který posledních šestnáct let strávil jako vězeň v�Aleppu. Protože jeho manželka, kněžna Konstancie zemřela a knížectví zatím uchopil její syn Bohemund�III., Renaud se již do Antiochie nevrátil. Za manželku dostal vdovu po Milesu z�Plancy Stefanii, která obviňovala Raimonda III. z�Milesovy smrti a Renauda proti němu štvala. V�srpnu 1176 utrpěl byzantský císař Manuel tvrdou porážku u�Myriokefala. Saladin toho hodlal využít a na podzim roku 1177 vytáhl se svou armádou k�Askalonu. Balduin�IV. ho však u�Montgisardu porazil a Saladin v�bitvě málem padl. O�dva roky později však Saladin křižáky v�bitvě u�Mardž Ajjún porazil a roku 1180 bylo sjednáno dvouleté příměří.
Roku 1180 si jeruzalémská princezna Sibylla vzala francouzského rytíře a hraběte z�Jaffy a Askalonu Guye de�Lusignan. Guy byl přívržencem výbojné politiky a díky němu tato skupina posílila své pozice u�jeruzalémského dvora. Ti také téhož roku dosadili do funkce jeruzalémského patriarchu, spřízněného arcibiskupa Caesarey Heraklia, zatímco skupina domácích baronů prosazovala Guillauma, arcibiskupa z�Tyru. Renaud de Châtillon zatím ze svého nového panství v�Zajordánsku začal pořádat loupeživé nájezdy proti bohatým karavanám arabských obchodníků a přepadat lodě v�Rudém moři. Vrcholem všeho byla Renaudovo vylodění v�Arábii a jeho pokus o�ovládnutí nejsvatějšího místa všech muslimů -�Mekky, za což mu Saladin přísahal smrt. Roku 1183 oblehl hrad Kerak, domovskou pevnost Renauda de�Châtillon. Až vojsko krále Balduina�IV. ho donutilo ustoupit a ani na podzim roku 1184, kdy se Saladin ke Keraku vrátil, ho nedokázal dobýt.
Roku 1185 zemřel král Balduin�IV. a na trůn nastoupil jeho pětiletý synovec Balduin�V. a Raimond�III. jako regent. Raimond uzavřel se Saladinem příměří na čtyři roky. Jenže už následujícího roku jeruzalémský král Balduin�V. zemřel a na trůn dosedl manžel Balduinovy matky Sibylly Guy de�Lusignan. S�Guyovým nástupnictvím nicméně ne všichni jeruzalémští baroni souhlasili, zejména skupina kolem Raimonda z�Tripolisu. Guy se u�svého dvora obklopil společností Renauda de�Châtillon a dalších šlechticů, kteří mu byli názorově podobní. Raimond z�Tripolisu a ostatní původní baroni tak ztratili vliv na vládu. Renaud de Châtillon znovu napadl jednu z arabských karavan a zajatce odvlekl do Keraku. Saladin požadoval omluvu a vrácení zajatců. Král Guy však Renauda nedokázal k�vydání zajatců přimět a Saladin se rozhodl pro válku.
[editovat] Předvečer bitvy
Raimond z�Tripolisu a kníže Bohemund z�Antiochie byli pobouřeni Renaudovým činem a odmítli mít s novou válkou se Saladinem cokoliv společného. Rytíři, kteří odmítli přísahat věrnost Guyovi odešli do Antiochie, včetně mocného barona Balduina z�Ibelinu. Raimond se pokusil na vlastní pěst vyjednat příměří se Saladinem, s�nímž měl dobré vztahy. Guy Raimondovo jednání považoval za zradu a začal sbírat vojsko proti pevnosti Tiberias u�Genezaretského jezera, která patřila Raimondovi. Raimond proto požádal o�pomoc Saladina, aby Tiberiadu ochránil. Ten souhlasil a do Tiberiady vyslal své jednotky, které Guye donutily upustit od útoku na město. Koncem dubna 1187 Saladin Raimonda požádal o�povolení provést průzkumnou jízdu kolem Genezaretského jezera. Raimondovi nezbylo než souhlasit a 1.�května z�Tiberiady vyrazilo 7000 Saladinových jezdců. V�té době na nedalekém templářském hradu La Fève (arabsky al-Fule) pobýval sám velmistr řádu templářů Gérard de Ridefort a jeho host, velmistr johanitů Roger des Moulins. Těm se průzkumná jízda muslimů rychle donesla. Gérard se rozhodl muslimy odrazit a pro svůj záměr získal i�váhavou podporu velmistra Rogera des�Moulins. Za večer se jim tak podařilo postavit vojsko o�100 řádových –�z čehož naprostá většina byli templáři, z johanitů se bitvy účastnil jen velmistr a jeho osobní stráž –�a 40 světských rytířích, 400 pěšácích a přesně neznámý počet Turkopolů. Severně od Nazaretu u�Cressonských pramenů křižáci muslimy napadli. Mamlúcká jízda měla obrovskou přesilu a křižáci byli během chvíle téměř do jednoho pobiti. Přežil jen velmistr Riderfort se dvěma templáři, kterým se podařilo dostat se do Jeruzaléma. V�Jeruzalémě si Gérard stěžoval králi, že za katastrofu může Raimond, který se spolčil se Saladinem.
Saladin zatím přijal posily z�Egypta a zahájil útoky na Zajordánsko, které, až na samotné hrady Kerak a Krak de Montréal, obsadil. Saladinův synovec Taki ad-Dín od Palestiny odřízl Antiochijské knížectví a Saladinovo námořnictvo pod velením hajiba Husáma ad-Dína Lulu zablokovalo námořní cesty mezi Palestinou a křesťanskou Evropou.
Guy de Lusignan vyhlásil všeobecnou mobilizaci do Seforie, severně od Nazaretu. Sešli se zde všichni baroni království se svými vojsky. Přidal se i�Raimond, který dostal strach z�pomsty svých křesťanských druhů za svou zradu. Zatímco se křižáci formovali, Saladin oblehl Tiberiadu, kterou hájila Raimondova manželka Echiva. Křižáci zaujali obranné postavení u�Seforie, odkud se je Saladin snažil vylákat, leč bezúspěšně. Rozhodl se proto pro lest: menší skupina obléhala tiberiadskou citadelu, což mělo vylákat křižáky, aby vytáhli Tiberiadě na pomoc, zatímco hlavní skupina Saladinových vojsk měla v�poušti na křižáky udeřit. Saladin nechal schválně projít posla z�Tiberiady, aby se dostal ke křižáckému vojsku v�Seforii. 2.�července se křižáčtí velitelé, kterým se volání o�pomoc z�Tiberiady doneslo, sešli, aby se poradili na dalším postupu. Raimond z�Tripolisu chtěl, aby křižáci zůstali na svém místě, neboť tam měli výhodnou pozici pro boj. Jeho odpůrci, Renaud de Châtillon a Gérard de Ridefort, ho obvinili ze zbabělosti a argumentovali, že i�kdyby byl Saladin donucen k�ústupu, jistě by se později vrátil a Jeruzalémské království by neustále žilo ve strachu z�jeho návratu. Armáda, jakou nyní disponoval jeruzalémský král, byla největší, jakou se kdy jeruzalémským křižákům podařilo postavit; vydaly se na ní obrovské náklady, které by si království nemohlo dovolit vynakládat pokaždé, kdykoliv by se Saladin objevil. Velmoži zpočátku dali za pravdu Raimondovi, ale velmistr templářů večer zašel za králem Guyem k�soukromému rozhovoru a naléhal na něho, aby změnil své rozhodnutí a dal rozkaz k pochodu. Pokud by tak král neučinil, Gérard hrozil, že templáři opustí jeruzalémské vojsko. Guy, pošetilý slaboch bez vlastního názoru se nechal Gérardem přesvědčit. Překvapení velmoži ráno proti králově příkazu protestovali, Guy de Lusignan je ale okřikl:
[editovat] Armády
[editovat] Saladinova armáda
Saladinova armáda byla značně kosmopolitní a odrážela etnické složení jeho muslimské říše, v�boji se proto jednotliví vojáci z�různých zemí dali rozlišit podle svého vzhledu: Turci a Kurdové chodili zarostlí plnovousem a nosili žlutou čepici, tzv. kalawtu, beduíni se dali poznat podle své vyholené hlavy, Arabové nosili knír či plnovous a Egypťané byli zpravidla oholení. Jádro Saladinovy armády, kterou využívali i�další pozdější členové jeho rodu (z�toho termín ajjúbovská armáda) tvořili mamlúkové, kteří byli národností především Kurdové, ale i�muslimští Arméni, Řekové a Rusové. Mamlúkové tvořili především těžkou jízdu a oddíly jízdních lučištníků. Ti byli v�boji vyzbrojeni kopími, luky a meči. Lehkou jízdu tvořili Berbeři a arabští beduíni vyzbrojení nejčastěji luky, řidčeji užívali kuše.
Pěchota, vycházející z�fátimovského vzoru, se dělila na těžké pěšáky (většinou arménští žoldnéři), kteří byli navlečení ve zbroji řeckého či byzantského vzoru a ozbrojení dlouhým kopím a štítem, pěší lučištníky a kušníky verbované především z�núbijských, etiopských a súdánských černochů, obsluhy obléhacích strojů a tzv. „naffatíny“ (vrhači ohně), což byli vojáci vyzbrojení naftovými granáty. Vládcové Egypta se, již od éry faraonů, vyvarovali najímání rodilých Egypťanů jako bojovníků, protože byli většinou příliš malé a slabé postavy a byli by proto v�souboji s�nepřátelským vojákem v�nevýhodě. Egypťané proto v�armádě věstinou sloužili jako vojenští inženýři a obsluhy obléhacích strojů.
Na rozdíl od křesťanských rytířských vojevůdců, muslimští velitelé neměli ve zvyku bojovat se svými vojáky v�první linii a veleli proto ze zápolí.
[editovat] Jeruzalémské vojsko
Jádro křižácké armády tvořila těžká jízda –�rytíři na koních. Zejména po roce 1140 byli významnou složkou jeruzalémských vojsk řádoví rytíři –�templáři a johanité. Řádoví rytíři byli elitními jednotkami své doby a zejména templáři měli, pro své bojové schopnosti a zanícenou nesmiřitelnost vůči islámu, mezi muslimy velice špatnou pověst, a dostali-li se do zajetí, měli od muslimů vždy na výběr buď konverzi (na což však přistoupil jen málokterý) nebo smrt.
V�křižáckém vojsku kromě rytířů se vyskytovali i�neurození seržanti, jezdci, kteří bojovali jako rytíři. Seržanti však měli méně kvalitní zbroj než urození rytíři, často kořistní. Ve feudálních oddílech se seržanti příliš nevyskytovali, zato často sloužili v�armádách rytířských řádů. V�rytířských řádech seržanty tvořili neurození bratři sloužící, kteří stáli na nižším stupni žebříčku než řádoví rytíři. Lehké jezdecké oddíly tvořili arabští žoldnéři ze Sýrie, takzvaní Turkopolové –�synové Turků. Turkopolové byli obvykle míšenci mezi Evropany a Orientálci, vyznáním křesťané i�muslimové, či příslušníci původního palestinského křesťanského obyvatelstva, zejména maronitů, kteří navázali velmi dobré vztahy se západními Franky a běžně sloužili v�jeruzalémském vojsku. Oddíly Turkopolů ovládaly tureckou taktiku nájezdů útok-ústup, rovněž sloužily jako průzkumníci.
Pěchotu tvořili neurození žoldnéři evropského původu. Tu verboval buď přímo král, nebo jeho vazalové. Do armády byly povolány jak značné části posádek křižáckých hradů i�měst, tak byli odvedeni i�evropští poutníci, kteří se v�té době nacházeli v�Palestině. Pěšák, podobně jako u�Saladina, byl ozbrojen kopím a jako sekundární zbraní mečem nebo sekerou. Střelecké jednotky se skládaly téměř výhradně z�kušníků –�profesionálních italských žoldnéřů z Janova nebo Vlámska. Jelikož luk Evropané považovali spíše za loveckou zbraň, většina Franků usazených v Palestině s�ním zacházet neuměla. Ke shromáždění tak velkého vojska bylo zapotřebí obrovské sumy peněz a křižákům proto velmi pomohl finanční dar od anglického krále Jindřicha�II., který peníze poslal jako pokání za umučení arcibiskupa Tomáše Becketa. Nejvyšším velitelem vojska byl jeruzalémský král, kterému přímo podléhal velitel Turkopolů a ostatní vůdci. De facto však, dle francouzského vzoru, vojsku velel královský konetábl Amaury de�Lusignan.
[editovat] Pochod na Tiberiadu
Křižáci vyrazili ze Seforie 3.�července ještě před rozbřeskem, kdy ještě nenastala polední vedra. Vůdcové předpokládali, že se k�vodě u�Genezaretského jezera dostanou dříve, než spotřebují malé zásoby, které s�sebou měli. Malá zásobovací karavana postupující s�vojskem vezla především stany pro rytíře a rezervní výzbroj. Křižáci měli před sebou kolem 25�kilometrů cesty. Ve vojsku byli přítomni i�mnozí přední biskupové, ale ten nejvyšší z�nich –�jeruzalémský patriarcha Heraklios –�pod záminkou nemoci zůstal v�Jeruzalémě. Místo něho nesl posvátnou relikvii Pravý kříž, který byl zástavou jeruzalémského vojska, biskup z�Akkonu.
Vojsko se nacházelo na území Hrabství Tripoliského, takže byl předvoj tvořen dle feudální etiky kontingentem Raimonda z�Tripolisu. Vepředu ještě postupoval malý oddíl z�Antiochie pod velením prince Raimonda z�Antiochie, syna knížete Bohemunda, který porušil neutralitu, kterou vyhlásil pro Antiochijské knížectví jeho otec a přišel Jeruzalémskému království na pomoc. Následovala hlavní kolona, kterou vedl Guy de�Lusignan. Zadnímu voji veleli Balian z�Ibelinu a Renaud de�Châtillon spolu s�velmistrem templářů Gérardem de Ridefrort a mužem, jenž po smrti Rogera des Moulins vedl kontingent johanitů.
Jakmile křižákům Seforie zmizela z�dohledu, objevili se Saladinovi jízdní lučištníci a začali z�dálky ostřelovat křižácké vojsko, soustředili přitom na zadní voj a ustupovali rychleji, než rytíři mohli vyrazit za nimi. Saracéni obsadili pahorky kolem údolí, kudy křižáci museli projít. Levému křídlu muslimů velel atabeg Muzaffa ad-Dín Gökböri, pravému Saladinův synovec Taki ad-Dín a samotný Saladin velel středu. Křižáci byli donuceni postupovat v�bojovém šiku a být neustále ve střehu, což velmi zpomalilo jejich postup. Dobrovolní muslimští bojovníci, mutávijové, jezdili po levém boku křižáckého vojska a zapalovali křoviny, aby kouř vanul na křižácké oddíly. To se jim dařilo, občasné závany kouře zahalily celý křižácký oddíl a rytíři s�pěšáky do sebe začali zmateně narážet. Guy vojsko nasměroval na sever, k�pramenům u�hory Turan, kam křižáci dorazili ještě před polednem a která ležela 10�kilometrů od Seforie.
Od Tiberiady bylo vojsko stále vzdálené ještě 15�kilometrů. Proto se po půldenním pochodu nikdo nepokoušel opustit tento jistý vodní zdroj a hledat ještě tento den jiný cíl, navíc hrozba neustálých Saladinových útoků byla příliš velkým rizikem. Přesto pozdě odpoledne Guy vydal rozkaz k�dalšímu pochodu na Tiberiadu. Armáda se proto, na radu Raimonda z�Tripolisu, táhla na severovýchod, k�hoře Hattín, poblíž které byly další prameny vody. Vojsko pochodovalo celé odpoledne, až za soumraku dorazilo pod kopec se dvěma vrcholy –�Hattínské rohy, ke vsi Nimrin, pár kilometrů od vesnice Hittín (v křižáckých pramenech Hattín). Saladin pochopil záměr křižáků a Taki ad-Dín jim zablokoval cestu k�pramenům. Raimond z�Tripolisu chtěl na muslimy okamžitě zaútočit a průchod k�vodě si vynutit, ale Guy de Lusignan rozkázal rozbít na kopci tábor a bitvu odložit na druhý den.
[editovat] Bitva
Saladin vyslal dvě křídla svého vojska okolo křižácké armády, aby odřízla ústupovou cestu zpět do Turanu, čímž byli křižáci obklíčení. Křižáci navíc brzy zjistili, že hattínský pramen je vyschlý a druhý den ráno tak i�to, že jsou obklíčeni –�tady bez zásob vody, naděje na vysvobození, příchod čerstvých posil nebo zásobování. Muslimové podpalovali křoviny na svahu hory, aby kouř šel Evropanům do očí. Gérard a Renaud Guyovi doporučili zformovat linii a zaútočit na obléhatele. Saladin podnikl první útok na kopec, byl ale vyčerpanými křižáky odražen. Křižácká pěchota se sešikovala do čtverce s�rytíři uprostřed, aby pěšáci chránili koně před šípy. Útok z�kopce vedl Guyův bratr Amaury. První oddíl vedl spolu Raimondem z�Antiochie Raimond III., zatímco Balian z�Ibelinu a Joscelin z�Edessy vedli zadní část. Pěchota spořádaně v�šiku postupovala, za střelecké podpory kušníků, z�kopce, ale mamlúcké šípy a jízda rozbila řady a přeživší pěšáci a Turkopolové se stáhli zpátky pod ochranu rytířů. Morálka křižáků byla v�troskách, pěšáci a seržanti se houfně vzdávali a rytíři Balduin de Fotina, Raukfuls Bructus a Laudoicus z�Tabarie a ještě tři další zběhli k�Saladinovi a vylíčili mu špatnou situaci v�křižáckém táboře.
Rytíři však situaci zvládli a na levém křídle přešel do protiútoku Raimond z�Tripolisu a na středu Renaud de�Châtillon a Gérard de�Ridefrot s�templáři. Útok vedený z�kopce otřásl Saladinovým pravým křídlem a středem, křižákům se zde podařilo zabít i�jednoho Saladinova emíra jménem Manguras. Během útoku se Raimondovy oddíly posunuly nejdále na východ. Tady podnikl další útok na Saladinovo pravé křídlo. Podle Heraklovy kroniky k�tomuto útoku dostal přímý rozkaz od krále:
Není zcela jisté, z�jakého důvodu Saladin nechal Raimonda odjet bez boje. Mohlo se jednat o�přátelské gesto, neboť Raimond byl jedním z�mála křižáckých baronů, jehož si muslimové vážili, nebo respekt k�odvážnému útoku Raimondových rytířů, nebo Saladin chtěl u�křižáků vyvolat další podezření z�Raimondovy zrady. Rozhodně se však tímto krokem podařilo oslabit zbylé, kteří zůstali na bojišti. Když hrabě Raimond nechal za svými zády Hattínské rohy, zjistil, že má volnou jen cestu skrz údolí Vádí Hammam, směrem na Tripolis. Po Raimondovi se ještě podařilo probít Balianovi z�Ibelinu, Reginaldovi ze�Sidonu, Joscelinovi z�Edessy a přibližně třem tisícům dalších křesťanů.
Guy přeskupil zbylé rytíře na koních, aby se také pokusil o�průlom. Guyovi rytíři zaútočili a najednou zatlačili muslimy zpátky k�úpatí, prorazit se jim ale nepodařilo a mamlúčtí jezdci je znovu zahnali na kopec. Ale křižáci se znovu vzchopili a výpad podnikli znovu, ale i�tentokrát byli zatlačeni zpět. Koně rytířů nebyli chránění a bez účinné podpory pěchoty byli rytíři sestřelováni z�koní arabskými lučištníky, jezdci tak byli donuceni sesednout a bojovat pěšky, čímž se pokus o�průlom muslimských řad zhroutil. Jeden šíp také zabil akkonského biskupa nesoucího Pravý kříž. Kříž pozvedl biskup z�Lyddy, vzápětí však i�s�relikvií padl do zajetí vojáků Taki ad-Dína. Ztráta kříže byla tvrdou ranou pro morálku vzdorujících křižáků. Nakonec zbylo asi 150 rytířů, kteří zaujali kruhovou obranu kolem červeného královského stanu na vrcholu jednoho z rohů. Kurdští jezdci se na ně vrhali vlnu za vlnou, ale křižáci kladli velice tuhý odpor. Nakonec ale muslimové prorazili a vtrhli do královského stanu. Tady našli krále Guy de Lusignana, přední barony království i�rytíře, kteří byli tak vysílení, že se většinou ani neudrželi na nohou. Křižáci tak bitvu definitivně prohráli.
[editovat] Důsledky
Do Saladinova zajetí se dostal sám král Guy, jeho bratr Amaury, Renaud de Châtillon a jeho nevlastní syn Onfroy, velmistr Gérard a baroni, jako Plivain z�Botronu, Hugo Embriaco z�Gibeletu, Vilém V. z Montferratu, či mnozí náboženští vůdci, jako biskup Hugo z�Jabaly a mnozí další. Vyčerpaní zajatci byli přivedeni do Saladinova stanu, kde chtěl Saladin promluvit s�nejvýznamnějšími ze zajatců.
V�arabské tradici podělení se o�vodu se zajatcem znamenalo darovat mu život. Král Guy se napil a poté zbytek vody v�poháru podal Renaudovi, který učinil totéž. Saladin poté hněvivě upozornil Guye, že voda byla nabídnuta jemu jako králi a nikoliv Renaudovi, proto se vůči Renaudovi Saladin necítil povinován svou velkorysostí. Následně Saladin opustil stan, aby věnoval pozornost svým vojákům. Když se později odpoledne opět vrátil do svého stanu, nechal si přivést Renauda a svým mečem ho osobně připravil o�hlavu. Guy, který byl tomu přítomen, rituál s�nápojem nepochopil, padl proto na kolena a třásl se, neboť předpokládal, že teď je na řadě on. Saladin králi pokynul, aby povstal a ujistil ho, že on popraven nebude.
Zajatci byli rozděleni na obyčejné vojáky, příslušníky rytířských řádů a barony. Řádoví rytíři také Saladinovu milost čekat nemohli, neboť Saladinovi bylo jasné, že tito elitní rytíři by proti němu bojovali znovu, pokud by byli propuštěni za výkupné. V�pondělí, 6.�července ráno, dostalo 230 zajatých řádových rytířů na výběr –�konverzi k islámu nebo smrt. Pouze několik z�nich zvolilo první možnost a zbytek byl postínán:
Jedním z�popravených rytířů z řádu johanitů Nicasius Sicilský byl později jako mučedník svatořečen. Pěšáci byli popraveni nebo prodáni do otroctví, zatímco všichni zajatí Turkopolové byli, jako zrádci víry, postínáni do jednoho. Pravý kříž byl poté obrácen vzhůru nohama a s�ostatními vznešenými zajatci eskortován do Damašku. Tam měli být tak dlouho, dokud nezaplatí výkupné.
Žádná z�bitev, kterou kdy křižáci v Levantě prohráli, neměla tak závažné důsledky jako tato. V�jeruzalémském vojsku byly zastoupeny posádky téměř všech hradů a měst, vojsko bylo nyní zničené a Jeruzalémské království bylo bez ochrany. Saladin byl jen krok od jeho úplného zničení.
[editovat] Saladinovo vítězné tažení
Ještě v�neděli 5.�července 1187, den po bitvě, Saladin odcestoval do šest mil vzdálené Tiberiady, a tady hraběnce Eschivě, která stále hájila městkou citadelu, navrhl podmínky kapitulace. Hraběnka směla i�s�rodinou, služebnictvem a majetkem odjet za Raimondem�III. do Tripolisu. Sám Raimond později na zánět pohrudnice v�roce 1187 zemřel.
V�polovině září roku 1187 měl již Saladin ve své moci Akkon, Nábulus, Jaffu, Toron, Sidon, Bejrút i�Askalon, padly i�hrady Krak de Moab, Belvoir nebo Krak de Montréal. Většina palestinských měst se vzdala bez boje či kladla jen minimální odpor. Přístav Tyros, kam se uchýlila většina zbylých jeruzalémských baronů a jejich armád a několikrát odolal Saladinově útoku, byl uhájen díky dobře načasovanému příjezdu italského dobrodruha Konráda z�Montferratu. Samotné hlavní město Jeruzalém hájila královna Sibylla, patriarcha Heraklios a Balian z�Ibelinu, který následně 2.�října 1187 vydal město Saladinovi.
Zprávu o�katastrofální porážce u�Hattínu přinesl do Evropy Joscius, arcibiskup z�Tyru a spolu s�ním i�mnoho poutníků a jiných uprchlíků. Papež Řehoř�VIII. 29.�října 1187 vydal bulu Audita tremendi, kterou vyhlásil třetí křížovou výpravu. Křížové výpravy se, kromě jiných menších kontingentů, účastnily oddíly anglického krále Richarda Lví srdce, francouzského krále Filipa�II. Augusta a římsko-německého císaře Friedricha Barbarossy. Angličané a Francouzi sice nedokázali dobýt Jeruzalém nazpět, ale zabránili úplnému zničení křižáckých držav, které se tak v�Palestině udržely dalších sto let.
[editovat] Legendy a fikce
Říká se, že papež Urban III. tehdy nad ztrátou Jeruzaléma zemřel žalem. Je však pravděpodobné, že zemřel ještě předtím, než se to vůbec stihl dozvědět.
Bitva i�její pozadí byly ztvárněny v�románu The Brethren Sira Henryho Rider Haggarda. Ačkoliv bitva samotná nebyla přímo ukázána, tak události po ní, včetně popravy Renauda de�Châtillon a následné obléhání Jeruzaléma, byly vylíčeny v�hollywoodském historickém velkofilmu z�roku 2005 Království nebeské. Příčiny, průběh i následky bitvy byly vylíčeny na tematickém albu Hattin německé metalové skupiny Crystallion.

Summary:
Bitva u�Hattínu mezi křižáckým Jeruzalémským královstvím a sultánem Saladinem se odehrála v�sobotu 4.�července 1187 pod horou zvanou Hattínské rohy a skončila drtivou porážkou křižáků. Bitva byla rozhodujícím střetem ve vleklém konfliktu mezi křižáky a Saladinem a na jejím výsledku záviselo přežití křižáckých států v�Levantě, z�nichž se války účastnilo Jeruzalémské království a jeho vazal Tripolské hrabství, zatímco druhý vazalský stát, Antiochijské knížectví, vyhlásilo neutralitu.
Jeruzalémský král Guy de Lusignan vytáhl do boje s�největší a nejdražší armádou, jakou se kdy křižákům v�Palestině podařilo sestavit. Po krátkém tažení pouštní krajinou nedaleko Genezaretského jezera se křižáci nechali bez zásob vody obklíčit na kopci se dvěma vrcholy, zvaném Hattínské rohy. Druhého dne ráno se vyčerpaní křižáci pokusili o�průlom z�obklíčení, podařilo se to však jen zlomku z�nich. Zbytek jeruzalémského vojska zůstal uvězněn na kopci a byl postupně decimován, až dokud muslimové nezajali samotného jeruzalémského krále. Bitva tak skončila zdrcující porážkou křižáků a znamenala obrat ve vývoji křižáckých států.
Saladin poté zaútočil na zbytek království a muslimové tak od křižáků získali zpět téměř celé území Palestiny včetně Jeruzaléma. Z�držav Jeruzalémského království se udržel jen přístav Tyros a několik hradů. Evropa na vojenskou katastrofu reagovala vyhlášením třetí křížové výpravy.


[editovat] Konstrukce
Kempelena k�sestrojení Turka inspirovala návštěva u�dvora Marie Terezie na zámku Schönbrunn, kde zhlédl představení francouzského iluzionisty Françoise Pelletiera. Po představení Kempelen slíbil, že se do zámku vrátí s�vynálezem, který tyto iluze ještě převýší.
Výsledkem byl tzv.�Automatický šachista, později známý jako Turek.
[editovat] Viditelná část zařízení
Zařízení se skládalo z�modelu torza lidského těla a�hlavy s�černými vousy a�šedýma očima v�životní velikosti, oblečeného v�tureckém oděvu s�turbanem. Ve své levé ruce držel tureckou dýmku, zatímco pravá ležela na velké skříni, která byla asi 110�cm dlouhá, 60�cm široká a�75�cm vysoká.
Šachovnice na horní straně skříně byla velmi tenká, aby umožňovala magnetické spojení. Každá šachová figura měla zespodu připevněný malý magnet, a�když byla položena na šachovnici, přitáhla k�sobě magnet připevněný k�drátku pod určitým místem šachovnice. Takto člověk uvnitř zařízení viděl, které figury se na šachovnici pohnuly a�kam. Spodní část šachovnice byla popsaná odpovídajícími čísly�1–64, což ukrytému člověku umožňovalo tahy lépe sledovat. Vnitřní magnety byly umístěny tak, aby na ně nepůsobily vnější magnetické síly, a�Kempelen často nechával ležet po straně šachovnice velký magnet, aby ukázal, že stroj není magnetismem nijak ovlivňován.
K�Turkovi patřila také malá dřevěná kazeta připomínající rakev, kterou uvaděč umísťoval na Turkovu skříň, aby diváky či hráče dále sváděla na falešnou stopu. Zatímco pozdější majitel stroje Johann Nepomuk Mälzel ji nepoužíval, Kempelen do ní často nahlížel, čímž naznačoval, že kazeta řídí nějakou část stroje. Někteří lidé věřili, že kazeta má nadpřirozenou moc. Karl Gottlieb von�Windisch roku�1784 napsal, že „zvláště jedna stará paní, která ještě nezapomněla příběhy, které jí vyprávěli, když byla malá …, se šla ukrýt k�sedadlu u�okna, tak daleko od zlého ducha, o�němž věřila, že posedl stroj, jak jen to bylo možné“.
Součástí horní desky skříně byla šachovnice o�hraně asi 45�cm. Čelní strana skříně obsahovala trojí dvířka a�zásuvku se sadou červených a�bílých šachových figur ze slonoviny.
[editovat] Vnitřek zařízení
Vnitřek zařízení byl velmi komplikovaný, protože bylo nutné svést pozorovatele na špatnou stopu. Když se otevřela levá část skříňky, bylo vidět mnoho převodů a�ozubených kol, podobně jako v�hodinovém stroji. Pokud byla otevřena i�zadní dvířka skříně, bylo vidět skrz celý stroj. Druhá část skříně již neobsahovala žádná soustrojí�– místo toho tam byla červená poduška, několik odstranitelných součástí a�mosazná konstrukce. Také tato část dovolovala ničím nerušený pohled skrze stroj. Pod oděvem modelu Turka byla skrytá další dvoje dvířka. Po jejich otevření se opět naskýtal podobný volný pohled na různá soukolí napříč strojem. Při předvádění bylo možné pro udržení iluze otevřít kterákoliv dvířka.
Soustrojí viditelné na levé straně zařízení ani zásuvka, která ukrývala sadu šachových figur, se však nerozprostíraly až do zadní části skříně�– končily asi v�jedné třetině. Bylo zde umístěno pojízdné sedadlo, které umožňovalo člověku ukrytému uvnitř se pohybovat z�místa na místo, a�tak se vyhnout zpozorování při otevírání různých dvířek.
Interiér obsahoval také dírkovaný panel spojený se sadou pák fungujících na principu pantografu, které ovládaly levou paži modelu. Kovové ukazovátko pantografu se pohybovalo nad vnitřní šachovnicí a�současně pohybovalo paží Turka nad šachovnicí na skříni. Rozsah pohybu byl dostatečný na to, aby umožňoval ukrytému člověku pohybovat s�paží nahoru a�dolů, přičemž otáčením páky se otvírala a�zavírala Turkova dlaň, díky čemuž mohl uchopit šachovou figuru. Aby ukrytý člověk na tuto manipulaci ve skříni viděl, měl k�dispozici obyčejnou svíčku, kvůli níž byl systém opatřen ventilací. Jiné části soustrojí měly za úkol dělat v�průběhu Turkova tahu zvuky typické pro hodinové soukolí, čímž dále zvyšovaly iluzi, že jde o�práci stroje. Další části pak Turkovi umožňovaly používat různé mimické výrazy. Poté, co Turka do svého vlastnictví získal Mälzel, nechal k�němu přidělat hlasový aparát, který stroji umožňoval v�průběhu partie zvolat „Échec!“ (francouzsky „šach“).
Obsluha ukrytá ve stroji měla k�dispozici také nástroj pro dorozumívání s�člověkem, který představení uváděl. Na vnitřní a�vnější straně skříně byly naproti sobě umístěné dva mosazné kotouče opatřené čísly. Pomocí tyče bylo možné kotouče nastavit na určité číslo, což umožňovalo kódovanou komunikaci.
[editovat] Představení
Turek debutoval roku�1771 na zámku Schönbrunn, asi půl roku po Pelletierově představení. Prvním Turkovým soupeřem byl schönbrunnský dvořan hrabě Johann Ludwig von�Cobenzl. Stejně jako další vyzývatelé toho dne byl rychle poražen. Podle vyjádření pozorovatelů stroj hrál agresivně a�své protihráče porážel během třiceti minut.
Vždy, když Kempelen Turka ukazoval, začal otevřením dvířek a�zásuvky skříně, aby divákům umožnil si stroj prohlédnout. Po prohlídce oznámil, že stroj je připraven na svého vyzývatele.
Kempelen hráče informoval, že partii zahajuje Turek. Mezi jednotlivými tahy měl Turek svou levou paži položenou na podušce. Pokud ohrozil soupeřovu dámu, dvakrát se nahnul, pokud dal šach králi, nahnul se třikrát. Pokud protihráč táhl v�rozporu s�pravidly, Turek potřásl hlavou, vrátil figuru zpět a�táhl sám, takže protihráče potrestal ztrátou tahu. Francouzský spisovatel Louis Dutens, který se účastnil představení Turka, se ho pokusil obelstít tak, že dámou táhl, jako by se jednalo o�jezdce. Podle jeho vyjádření se ale Turek nedal ošálit a�dámu vrátil zpět. Kempelen v�průběhu partie vybízel pozorovatele, aby ke skříňce přinesli magnety, kusy železa či magnetitu a�ověřili si, zda je stroj poháněn nějakou formou magnetismu nebo závažími.
Další součástí představení bývalo řešení slavné šachové úlohy zvané jezdcova procházka. V�této úloze se má hráč pokusit objet jezdcem celou šachovnici tak, aby cestou každé pole navštívil právě jednou. Přestože většina zkušených hráčů té doby měla s�úlohou potíže, Turek ji byl schopen řešit bez problému z�jakéhokoliv počátečního pole šachovnice. Ukrytý člověk jezdce ovládal pomocí zmíněného dírkovaného panelu a�k�dispozici měl ve skříni také náčrt řešení.
Turek byl také schopen hovořit s�diváky pomocí desky s�písmeny. Člověk, který se ve skříni ukrýval v�dobách, kdy stroj předváděl Kempelen, a�jehož identita je dnes neznámá, byl schopen komunikovat anglicky, francouzsky a�německy. Univerzitní matematik Carl Friedrich Hindenburg si dělal poznámky hovorů vedených Turkem v�době jeho pobytu v�Lipsku a�roku�1789 je publikoval pod názvem Über den�Schachspieler des Herrn von�Kempelen und dessen Nachbildung. Témata otázek, na něž Turek odpovídal, se týkala jeho věku, rodinného stavu a�skrytých funkcí.
[editovat] Evropské turné
Krátce po premiéře se zvěsti o�stroji začaly šířit po Evropě. Kempelen se však v�té době zabýval jinými projekty, předvádění Turka se vyhýbal a�často zájemcům o�partii lhal, že stroj je porouchaný. Von�Windisch napsal, že Kempelen odmítal žádosti svých přátel i�zvědavců ze všech zemí. Během následujícího desetiletí Turek sehrál jen jedinou partii, a�to proti skotskému šlechtici Siru Robertu Keithovi. Kempelen dokonce zašel až tak daleko, že Turka po zápase zcela rozebral. O�vynálezu údajně hovořil jako�nevýznamné maličkosti a�jeho popularita ho netěšila, protože chtěl raději pokračovat v�práci na parním pohonu a�strojích napodobujících lidskou řeč.
Roku�1781 dostal Kempelen příkaz od císaře Josefa�II., aby Turka zrekonstruoval a�doručil do Vídně u�příležitosti státní návštěvy ruského velkovévody Pavla. Představení bylo natolik úspěšné, že velkovévoda navrhl uspořádat turné po Evropě, s�čímž nakonec Kempelen neochotně souhlasil.
[editovat] Turek v�Paříži
Své turné Turek započal v�dubnu roku�1783 ve Francii. Představení v�Paříži předcházela zastávka ve Versailles, kde Turek prohrál s�Charlesem Godefroyem de La Tour d'Auvergne, vévodou z�Bouillonu. Po příjezdu do Paříže v�květnu roku�1783 byl vystaven veřejnosti a�sehrál partie s�nejrůznějšími protihráči. Od partie ve Versailles se množily žádosti o�utkání s�François-André Danicanem Philidorem, který byl považován za nejlepšího šachistu své doby. Po přesunu do kavárny Café de la Régence se Turek střetl s�mnoha dobrými šachisty a�často prohrával. Nakonec byl domluven zápas s�Philidorem ve Francouzské akademii věd. Třebaže Philidor vyhrál, jeho syn zaznamenal, že otec utkání nazval „nejnáročnější partií, jakou kdy sehrál“ Poslední partii v�Paříži Turek odehrál proti Benjaminu Franklinovi, který zde pracoval jako velvyslanec Spojených států. Franklinovi se údajně partie proti Turkovi líbila. O�stroj se zajímal i�po zbytek svého života a�ve své osobní knihovně měl výtisk knihy Philipa Thicknesse The Speaking Figure and the Automaton Chess Player, Exposed and Detected.
[editovat] Turek v�Británii a�Německu
Z�Paříže se Kempelen přesunul s�Turkem do Londýna, kde ho denně představoval za pět šilinků. Philip Thicknesse, známý skeptik té doby, Turka sledoval a�snažil se odhalit princip stroje. Třebaže Kempelena respektoval jako velmi vynalézavého člověka, tvrdil, že Turek je propracovaná mystifikace, a�popisoval ho jako komplikovaný mechanický stroj, uvnitř kterého se ukrývá malé dítě. Podle něj Turek nebyl nic více, než jedno z�mnoha vynalézavých zařízení, jejichž účelem bylo oklamat pozorovatele.
Po roce stráveném v�Londýně Kempelen s�Turkem cestoval do Lipska a�cestou se zastavil v�různých evropských městech. Z�Lipska jel do Drážďan, kde Turka zhlédl Joseph Friedrich von�Racknitz, který poté svá zjištění spolu s�nákresy vysvětlujícími jeho názor na způsob fungování stroje zveřejnil ve spisku Ueber den�Schachspieler des�Herrn von�Kempelen, nebst einer Abbildung und Beschreibung seiner Sprachmachine. Dále se Turek přestěhoval do Amsterdamu a�poté Kempelen údajně přijal pozvání pruského krále Fridricha�II. Velikého na zámek Sanssouci v�Postupimi. Fridrich prý zaplatil Kempelenovi za prozrazení tajemství velkou sumu peněz. Tajemství Fridrich nikdy neprozradil, ale poznání skutečnosti jej zklamalo. Tento příběh však téměř jistě není pravdivý; neexistuje žádný důkaz o�tom, že by se Fridrich někdy s�Turkem setkal. První zmínka o�této údajné události pochází ze začátku 19.�století, kdy se o�Turkovi také nepravdivě říkalo, že hrál proti anglickému králi Jiřímu�III. Nejpravděpodobnější se zdá, že stroj ležel po dvě desetiletí nepoužíván na zámku Schönbrunn, přestože Kempelen se ho ke konci neúspěšně snažil prodat. Kempelen zemřel 26.�března 1804 ve věku 70�let.
[editovat] Nový majitel Mälzel
Po Kempelenově smrti Turek nebyl vystavován až do doby někdy před rokem�1808, kdy se ho Kempelenův syn rozhodl prodat Johannu Nepomuku Mälzelovi, bavorskému hudebníkovi se zájmem o�různé stroje a�vynálezy. Mälzel, mezi jehož vlastní úspěchy patřil patent na jeden typ metronomu, se pokoušel Turka zakoupit již dříve, před smrtí Kempelena. Dohoda však tehdy ztroskotala na Kempelenově požadavku 20�000�franků, zatímco nyní jej koupil za polovinu této sumy.
Poté, co Mälzel Turka získal, musel se nejprve seznámit se všemi jeho tajemstvími a�provést určité opravy. Prohlásil, že jeho cílem je učinit z�vysvětlení principu fungování Turka ještě větší výzvu. Dosažení tohoto cíle trvalo deset let a�Turek se mezitím účastnil dalších představení, z�nichž nejvýznamnější byla partie proti Napoleonovi Bonapartemu , při které byl operátorem stroje rakouský šachový mistr Johann Baptist Allgaier.
Roku�1809 přijel Bonaparte na zámek Schönbrunn. Podle očitého svědka si nastavení stroje před partií vzal na starost sám Mälzel. Před začátkem partie Turek Bonapartemu zasalutoval. Podrobnosti o�partii byly zveřejněny mnohokrát a�mnohé z�nich si protiřečí. Bradleye Ewart uvedl, že Bonaparte seděl u�odděleného šachového stolku v�části oddělené provazem a�nebylo mu dovoleno přecházet do části, kde byl umístěn Turek. Mälzel přecházel tam a�zpět, předával tahy mezi soupeři a�snažil se umožnit dobrý výhled divákům. Bonaparte se překvapivě ujal prvního tahu místo toho, aby podle zvyklosti toto právo přenechal Turkovi, ale Mälzel nechal hru pokračovat. Krátce poté se Bonaparte pokusil o�tah proti pravidlům. Turek figuru vrátil na původní místo a�pokračoval ve hře. Bonaparte se znovu pokusil o�stejný tah, načež Turek jeho figuru odstranil ze šachovnice úplně a�poté táhl. Bonaparte se o�tento tah pokusil ještě jednou, na což prý Turek reagoval máchnutím paže a�smetením všech figur ze šachovnice. Bonaparte byl údajně ohromen a�poté s�Turkem sehrál skutečnou partii, kterou dotáhl do devatenáctého tahu než položil krále na znamení porážky. Některé verze příběhu tvrdí, že Bonaparte byl prohrou se strojem rozladěn a�později s�ním hrál znovu, tentokrát s�magnetem na desce skříně a�s�šálou okolo Turkovy hlavy a�těla, aby mu zatemnil výhled na šachovnici.
Roku�1811 Mälzel přivezl Turka do Milána, aby ho představil italskému místokráli Evženu de Beauharnais. Tomu se stroj velmi zalíbil a�Mälzelovi nabídl, že ho od něj odkoupí. Po určitém vyjednávání Beauharnais Turka získal za 30�000�franků�– třikrát tolik, co zaplatil Mälzel�– a�ponechal si ho čtyři roky. Roku�1815 se však Mälzel vrátil a�požádal Beauharnaise, aby mu Turka opět odprodal. Nakonec se dohodli, že Mälzel Beauharnaisovi 30�000�franků splatí ze zisků budoucích představení, přičemž ho nesmí odvézt mimo evropský kontinent.
Krátce po znovunabytí Turka ho Mälzel přivezl zpět do Paříže, kde se seznámil s�mnoha významnými šachisty v�Café de la Régence. Mälzel se strojem pobýval ve Francii až do roku�1818, kdy se přestěhoval do Londýna, kde často Turka i�své další stroje ukazoval na představeních. Turka zde dále vylepšoval a�nakonec k�němu připojil „hlasovou skříňku“, takže když stroj dával protihráči šach, zvolal francouzsky „Échec!“.
Roku�1819 vzal Mälzel Turka na cestu po celém Spojeném království. Turkovy partie doznaly některé změny, například byl dovolen úvodní tah protihráčem nebo Turek hrál bez střelcova pěšce na královském křídle. Tím se opět zvýšil zájem o�utkání se strojem a�W.�J.�Hunneman sestavil knihu zaznamenávající Turkovy partie odehrané s�tímto handicapem. Turek přesto 45�krát zvítězil, přičemž prohrál pouze třikrát a�dvě partie skončily patem.
[editovat] Mälzel v�Americe
Ačkoliv Turkova představení byla zisková, Mälzel se zadlužil a�Beauharnais ho nakonec zažaloval za nedodržení smlouvy. Mälzelovi se nedařilo Turka prodat, aby mohl dluhy splatit, a�tak ho i�své další stroje odvezl do Spojených států.
Roku�1826 si otevřel výstavu v�New Yorku, která postupně získávala na popularitě a�stala se předmětem mnoha novinových článků i�anonymních výhrůžek, že tajemství bude vyzrazeno. Před příjezdem do Spojených států Mälzel ve Francii trénoval neznámou ženu, která měla stroj obsluhovat, nyní však musel nalézt nového člověka. Nakonec povolal z�Evropy francouzského šachistu Williama Schlumbergera, který stroj již dříve obsluhoval. Do jeho příjezdu však byl nucen, k�velkému zklamání veřejnosti, omezit představení Turka pouze na předvádění šachových koncovek, neboť obsluha, kterou prozatím pronajal, neovládala dostatečně šachové umění.
Po Schlumbergerově příjezdu Turek debutoval v�Bostonu. Mälzel šířil pověsti, že newyorští šachisté nezvládali sehrát celé partie a�že hráči z�Bostonu jsou mnohem lepšími protivníky. Po mnoho týdnů měl velký úspěch a�turné se na tři měsíce přesunulo do Filadelfie. Poté se Turek stěhoval do Baltimore, kde hrál po několik měsíců a�mimo jiné prohrál s�Charlesem Carrollem, signatářem Deklarace nezávislosti Spojených států. V�průběhu baltimorských představení se objevily zprávy, že jistí bratři Walkerové sestrojili vlastní šachový automat. Mälzel shlédl hru jejich stroje a�pokusil se ho koupit, ale nakonec nabídku stáhl. Duplikát fungoval po mnoho let, ale nikdy nedosáhl Turkovy slávy a�nakonec upadl v�zapomnění.
Mälzel cestoval po Spojených státech až do roku�1828, kdy se rozhodl si odpočinout a�navštívil Evropu. Do Spojených států se vrátil roku�1829. V�průběhu 30.�let pokračoval v�turné po Spojených státech až k�řece Mississippi a�navštívil také Kanadu. V�Richmondu ve Virginii Turka pozoroval Edgar Allan Poe, který v�periodiku Southern Literary Messenger publikoval v�dubnu�1836 esej Maelzel's Chess Player. Ačkoliv mnohé Poeovy předpoklady byly nesprávné, jde o�nejznámější článek pojednávající o�tomto stroji.
Nakonec Mälzel Turka vzal do Havany. Na Kubě však Schlumberger zemřel, Mälzel se ocitl bez obsluhy stroje a�sklíčený se vrátil do Filadelfie. Později Havanu navštívil ještě jednou, ovšem roku�1838 během svého návratu na lodi zemřel. Bylo mu 66�let. Svůj stroj zanechal u�kapitána lodi.
[editovat] Poslední léta
Po návratu lodi, na níž Mälzel zemřel, se jeho stroje, včetně Turka, ocitly v�rukou jeho přítele, obchodníka Johna Ohla. Ten se pokusil Turka prodat v�aukci, ale protože zájemci málo přihazovali, nakonec ho z�aukce za 400�dolarů vykoupil sám. Majitele Turek změnil, až když se o�něj začal zajímat John Kearsley Mitchell z�Filadelfie, osobní lékař Edgara Allana Poea, který stroj velmi obdivoval. Mitchel založil restaurační klub a�začal Turka opravovat pro další veřejná vystoupení. Restauraci dokončil roku�1840.
Protože se zájem o�Turka rozšířil, rozhodl se Mitchell se svým klubem stroj darovat Čínskému muzeu Charlese Willsona Pealea. Poté se Turek občas zúčastnil nějakého představení, ale nakonec skončil někde v�rohu muzea. Zde zůstal zapomenut až do 5.�července 1854, kdy v�Národním divadle ve Filadelfii propukl požár, který se rozšířil až k�muzeu a�v�němž Turek shořel. John Mitchell věřil, že z�plamenů slyšel Turkova poslední slova�– dříve často opakovaná zvolání échec!, échec!
[editovat] Odhalování tajemství
[editovat] Odhalování tajemství v�19.�století
Knihy a�články na téma funkce údajného šachového automatu, které vyšly ještě před zničením Turka, byly většinou nepřesné a�obsahovaly nesprávné domněnky založené na vnějším pozorování. Teprve série článků Dr.�Silase Mitchella v�americkém periodiku The Chess Monthly roku�1857 zcela odhalila Turkovo tajemství. Silas Mitchell, syn posledního soukromého majitele Turka, napsal, že žádné tajemství nebylo nikdy tak střeženo jako tajemství tohoto stroje, k�jehož rozluštění se mnozí přiblížili, ale nikomu se nepodařilo ho vysvětlit beze zbytku. Protože Turek skončil v�ohni, Silas Mitchell již nepociťoval žádné důvody, proč řešení této staré hádanky dále skrývat.
Roku�1859 William F.�Kummer, který Turka obsluhoval v�době, kdy ho vlastnil John Mitchell, odhalil v�dopise publikovaném v�periodiku Philadelphia Sunday Dispatch další část tajemství: svíčku uvnitř skříně a�potrubí, které ji odvětrávalo, vedoucí k�Turkově turbanu. Kouř, který stoupal od turbanu vzhůru, se ztrácel v�kouři pocházejícím z�jiných svítidel v�místnosti, kde se partie odehrávala.
Další článek o�Turkovi byl publikován roku�1899 v�The American Chess Magazine, který psal o�Turkově zápasu s�Napoleonem Bonaparte. Příběh však byl v�podstatě jen shrnutím předchozích zpráv na toto téma. Nový významný článek byl publikován až roku�1947, kdy časopis Chess Review zveřejnil články Kennetha Harknesse a�Jacka Straleye Battela, kteří stroj srozumitelně popsali, zveřejnili nové náčrty shrnující informace z�předchozích publikací a�vysvětlili jeho historii. Další článek napsaný roku�1960 Ernestem Wittenbergem pro časopis American Heritage poskytl nové náčrty popisující umístění obsluhy ve skříni.
[editovat] Odhalování tajemství ve 20.�století
Roku�1945 vyšla kniha Henryho A.�Davidsona A Short History of Chess, která se také zmiňuje o�Turkovi, přičemž velký význam přikládá eseji Edgara Allana Poea, v�němž tento spisovatel vyjádřil mylnou domněnku, že ukrytý hráč seděl uvnitř figuríny místo na pohyblivém sedadle uvnitř skříně. Alex G.�Bell zase ve své knize The Machine Plays Chess z�roku�1978 chybně uvádí, že stroj obsluhoval trénovaný chlapec (nebo dospělý velmi malé postavy), který se řídil pokyny šachisty ukrytého někde na scéně nebo v�hledišti."
Koncem 20.�století byly o�Turkovi publikovány i�další knihy. Kromě Bellovy publikace to byla roku�1975 kniha The Great Chess Automaton od Charlese Michaela Carrolla a�roku�1980 Chess: Man vs. Machine od Bradleye Ewarta, která kromě Turka popisovala i�další údajné šachové automaty.
Další zájem se zvedl poté, co počítač Deep Blue od IBM dokázal vyzvat na rovnocenný souboj i�ty nejlepší světové šachisty. Roku�2000 byla publikována kniha Geralda M.�Levitta The Turk, Chess Automaton a�roku�2002 kniha Toma Standage The Turk: The Life and Times of the Famous Eighteenth-Century Chess-Playing Machine. Další pozornosti se Turkovi dostalo roku�2003 v�dokumentárním filmu o�počítači Deep Blue Game Over: Kasparov and the Machine, natočeném v�režii Vikrama Jayantiho.
[editovat] Inspirace
[editovat] Inspirace pro obdobné stroje
Turek díky své popularitě a�tajemnosti inspiroval celou řadu vynálezů a�imitací, včetně Ajeeba, známého též jako „Egypťan“, americké imitace sestrojené Charlesem Hopperem, proti kterému hrál například roku�1885 americký prezident Grover Cleveland, nebo Mephista.
John Gaughan, losangeleský výrobce vybavení pro kouzelníky, začal roku�1984 pracovat na vlastní verzi Kempelenova stroje. Stavba mu trvala pět let a�stála 120�000�dolarů. Stroj má původní šachovnici, která byla v�muzeu uložena odděleně a�nepodlehla požáru. Na rozdíl od Kempelenova originálu nyní stroj ovládá počítač. První veřejné představení Gaughanova Turka proběhlo v�listopadu 1989 na kouzelnické konferenci.
Roku�1784 Turka navštívil Rev.�Edmund Cartwright, kterého stroj tak zaujal, že vyjádřil otázku, zda je obtížnější sestrojit stroj, který bude tkát, nebo stroj, který zvládne všechny možné pohyby potřebné v�komplikované šachové partii. Toho roku Cartwrigh patentoval svůj prototyp mechanického tkalcovského stavu. Sir Charles Wheatstone shlédl Turkovo představení v�době, kdy ho vlastnil Mälzel a�také měl možnost vidět některé Mälzelovy hlasové přístroje. Wheatstone zapůjčil jednu Kempelenovu knihu Alexandru Grahamu Bellovi, pozdějšímu vynálezci telefonu.
Roku�1912 Leonardo Torres y�Quevedo sestrojil šachový automat El Ajedrecista a�veřejnosti ho představil během pařížské Světové výstavy roku�1914. S�využitím elektromagnetů byl schopen hrát šachové koncovky, takže se jednalo o�první skutečný šachový automat.
Roku�2005 internetová společnost Amazon.com uvedla na trh službu Amazon Mechanical Turk koordinující práci počítače s�lidskou inteligencí, jejíž název je inspirován principem, na kterém fungoval Kempelenův stroj.
[editovat] Inspirace ve filmu
Francouzský němý film Raymonda Bernarda Le joueur d'échecs (česky: Šachista) z�roku�1927 splétá prvky skutečného příběhu Turka do dobrodružného příběhu zasazeného do doby po Prvním dělení Polska roku�1772. Filmový baron von�Kempelen je šlechtic z�Vilniusu, který jako svého koníčka sestrojuje automatické stroje. Baron pomůže mladému polskému vlastenci, který náhodou také hraje šachy, uprchnout před okupační ruskou armádou tím, že ho schová uvnitř šachového automatu zvaného Turek, založeného na skutečném Kempelenově modelu. Právě když mají překročit hranice, je baron odvolán do Petrohradu, aby automat předvedl carevně Kateřině II. Kateřina se pokusí automat podvést (podobně jako skutečného Turka Napoleon), a�ten reaguje smetením všech figur ze šachovnice.
Stroj je zmíněn také ve třetí epizodě televizního seriálu Terminator: The Sarah Connor Chronicles, kde jedna z�postav zkonstruuje šachový počítač a�pojmenuje ho podle originálu The Turk.
[editovat] Inspirace v�literatuře
Turek inspiroval také mnoho beletristických děl. Povídka Ambrose Bierce Moxon's Master, publikovaná roku�1909 je hrůzyplným příběhem šachového automatu podobného Turkovi. Roku 1849, pouze pár let před zničením Turka, napsal Edgar Allan Poe povídku Von�Kempelen and His Discovery (česky vyšla pod názvem Von�Kempelen a�jeho objev ). Roku�1938 John Dickson Carr publikoval ve své sérii Dr.�Gideon Fell detektivní příběh zamčeného pokoje The Crooked Hinge. Jednou ze záhad příběhu byl i�automat který pracoval na nevysvětlitelném principu. Zařízení podobné Turkovi obsahovala také vědeckofantastická povídka Gena Wolfa z�roku�1977 The Marvellous Brass Chessplaying Automaton. Roku 2005 vydal německý spisovatel Robert Löhr historický román Der�Schachautomat, který se vrací ke staré domněnce, že automat obsluhoval člověk trpasličího vzrůstu. Kniha vyšla o�dva roky později také v�českém jazyce pod názvem Šachový Turek. Povídka The Clockwork Horror od F.�Gwynplaina MacIntyra z�roku�2007 rekonstruuje původní setkání Edgara Allana Poea s�Mälzelovým strojem a�přesně stanovuje (z�dobových inzerátů v�richmondských novinách) kdy a�kde se odehrálo.
V�New Yorku měla roku�1845 premiéru divadelní hra The Automaton Chess Player. Inzeráty i�článek publikovaný v�The Illustrated London News tvrdily, že ve hře vystupuje Kempelenův Turek, ale ve skutečnosti se jednalo o�kopii sestrojenou J.�Walkerem, který již dříve představil vlastní verzi tohoto šachového stroje.
[editovat] Jazyková inspirace
Podle jedné teorie Turek také zanechal svou stopu v�německém jazyce v�podobě idiomu einen Türken bauen („postavit Turka“) nebo türken („turkovat“), ve významu „mystifikovat“ či „podvádět“.

Summary:
Turek byl mechanický stroj, provozovaný v�18.�a�19.�století, který jeho majitelé vydávali za šachový automat, ovšem ve skutečnosti byl velmi propracovanou mystifikací. Mechanismus zkonstruoval roku 1771 rakouský vynálezce Wolfgang von�Kempelen a�veřejnosti ho předvedl ještě téhož roku na zámku Schönbrunn za přítomnosti Marie Terezie. Stroj hrával šachové partie proti lidským protihráčům nebo předváděl tzv.�jezdcovu procházku�– šachový problém ukládající hráči objet jezdcem celou šachovnici tak, aby každé pole navštívil právě jednou.
Jméno Turek (německy: Türke) stroj obdržel podle svého vzhledu. Jednalo se o�mechanické zařízení ukrývající skutečného šachistu, který se v�případě kontroly vnitřku skříně přemísťoval z�jedné strany na druhou, aby unikl z�dohledu diváků. Během hry ovládal Turkovu ruku, přičemž o�postavení na šachovnici byl informován pomocí magnetů, na které si svítil svíčkou. Z nejznámějších šachistů, kteří Turka obsluhovali, lze jmenovat např. Johanna Baptistu Allgaiera, Jacquese Moureta, Williama Lewise a�Williama Schlumbergera .
Turek hrál v�různých zemích Evropy a�Ameriky po téměř 84�let a�porazil mnoho vyzývatelů včetně státníků jako Napoleon Bonaparte a�Benjamin Franklin. Ačkoliv mnoho lidí vyjádřilo podezření, že uvnitř stroje se někdo ukrývá, veřejně byl trik vysvětlen až roku�1857 v�americkém periodiku The Chess Monthly. V�té době již Turek neexistoval: roku 1854 shořel při požáru muzea ve Filadelfii.