[redigera] Sumeriska – ett isolerat fornorientaliskt språk
[redigera] Det äldsta skriftspråket
Sedan åtminstone mitten av 4:e årtusendet spelade sumererna i Sydmesopotamien en avgörande roll för övergången till en högkultur, särskilt genom att omkring 3200 f.Kr. utveckla en skrift som kunde användas för ekonomi och förvaltning. Sumeriskan är ett av de första språken som det uppfanns en skrift till; endast de äldsta egyptiska hieroglyferna når den sumeriska skriftens ålder. Om det fanns en förbindelse mellan de båda äldsta skriftsystemen är ännu en ouppklarad fråga.
Omkring 3200 f.Kr. övergick sumererna till att rista de mönster som dittills ristats på siffermärken av bränd lera på större lerklumpar och förse dem med tilläggstecken. Från denna arkaiska form utvecklade sig på några få århundraden den mesopotamiska kilskriften – så kallad efter formen på dess tecken, som uppstod genom att skrivaren tryckte in en kantig griffel i den mjuka leran – till full blom. Den har bevarats på lertavlor och andra informationsbärare som statyer och byggnader, som har upptäckts vid arkeologiska utgrävningar i Mesopotamien. Denna skrift anpassade akkaderna, babylonierna, assyrierna, eblaiterna, elamiterna, hettiterna, hurriterna och urarteerna var och en till sina egna språk.
Ursprungligen utvecklades den sumeriska kilskriften som ideografisk eller logografisk skrift. Varje tecken motsvarade ett ord, och de åsyftade begreppen är än idag till stora delar igenkännbara. Under loppet av några århundraden utvecklades efter rebusprincipen dessutom en form av stavelseframställning. Flera tecken för ett eller flera fonetiska stavelsevärden (mestadels V, KV, VK, KVK; V för vokal, K för konsonant) samordnades, och en logografisk-fonologisk skrift utvecklade sig.
[redigera] Exempel
Den följande korta texten från den så kallade Gudea-cylindern illustrerar skillnaderna mellan transkribering av kilskriften och morfemuppdelning byggd på grammatisk analys.
Anmärkningar: diĝir och ki är här determinativa, som visas upphöjda vid analysen; pa.te.si och šir.bur.la är så kallade diri-sammansättningar.
Översättning: För Inana, härskarinnan över alla länder, sin härskarinna, har Gudea, stadsfursten av Lagash och väktare av Ĝatumdu, byggt sitt hus av Ĝirsu.
[redigera] Den sumerisk-akkadiska samexistensen
Genom hela tredje årtusendet spelade sumeriskan huvudrollen i Sydmesopotamien, med avbrott endast under det semitiska riket Akkads tid (2350 – 2200 f.Kr. ). Sumererna utsattes visserligen från omkring 2600 f.Kr. i allt större utsträckning för semitisk konkurrens (av akkaderna, som först fanns i norra Mesopotamien), men troligen var det inte så mycket en fientlig ställning mellan de båda folkgrupperna, som en i stor utsträckning fredligt fortlöpande assimilations- och integrationsprocess, som slutligen ledde till en samexistens mellan dessa folk och deras språk (det så kallade sumerisk-akkadiska språkliga konvergensområdet med ömsesidigt språkligt inflytande; se Edzard 2003). Från 2000 f.Kr. förlorade dock sumeriskan långsamt sin betydelse och det sumeriska etniska elementet uppgick med tiden helt i den – även genom ytterligare invandringar – växande semitiska befolkningen. Troligen inföll slutet för sumeriskan som talat språk omkring 1700 f.Kr., allra senast 1600 f.Kr. Som språk inom kult, vetenskap, litteratur och officiella kungliga inskrifter användes det dock fortfarande länge. De sista sumeriska texterna härstammar från kilskriftsepokens slutfas (omkring 100 f.Kr.).
[redigera] Språkperioder och textarter
Sumeriskans tretusenåriga språkhistoria kan indelas i följande perioder:
(1) Arkaisk sumeriska eller tidig sumeriska 3100–2600 f.Kr. Från denna period finns nästan bara ekonomi- och förvaltningstexter, fynd huvudsakligen från Uruk (faserna IVa och III) och Šuruppak. Från Jemdet Nasr-tiden finns det enstaka rättsliga texter och litterära kompositioner i arkaisk form. Då de grammatiska elementen – markeringar av grammatiska funktioner hos nomen och verb – bara enstaka gånger skrivs ut, ger texterna inte mycket upplysning om sumeriskans grammatiska struktur.
(2) Gammalsumeriska 2600–2200 f. Kr. Övervägande ekonomi- och förvaltningstexter, första längre kungsinskrifterna, enstaka litterära texter. Huvudfyndort är Lagaš. Texterna från denna fas ger redan viss upplysning om den sumeriska grammatiken. Efter det semitiskt präglade akkadiska rikets tid (2350–2200 f.K.), som hänger samman med en stark tillbakagång av det sumeriska materialet, kommer en sumerisk renässans.
(3) Nysumeriska 2200–2000 f.Kr. Den största fyndtätheten är från tiden för den tredje dynastin i Ur (Ur-III-tid); därtill kommer otaliga ekonomitexter från Lagaš, Umma och Ur. Några rätts- och processurkunder har bevarats. Av central betydelse är ensin Gudea av Lagashs omfångsrika, på cylindrar bevarade bygghymner (omkring 2130), som tillät en grundläggande grammatisk analys av sumeriskan (A. Falkenstein 1949/78).
(4) Sensumeriska 2000–1700 f.Kr. Fortsatt användning av sumeriskan som talat språk i delar av Sydmesopotamien (området kring Nippur), och framför allt intensivt som skriftspråk för lag- och förvaltningstexter och kungliga inskrifter (ofta tvåspråkigt sumeriska-akkadiska). Många litterära texter, som bevarats muntligt från äldre tider, finner nu för första gången sin sumeriska skriftform, däribland även den sumeriska versionen av vissa delar av det kända Gilgamesheposet.
(5) Eftersumeriska 1700–100 f.Kr. Sumeriskan användes inte längre som talat språk och trängs även som skriftspråk i stor utsträckning ut av akkadiskan (babyloniska i södra, assyriska i norra Mesopotamien). Den spelar i fortsättningen endast en roll som ett lärdoms- kult- och litteraturspråk. Dess långvariga betydelse visas dock av det faktum att ännu under det sjunde århundradet den assyriske kungen Assurbanipal gör sig bemärkt genom att kunna läsa sumeriska texter. Från den eftersumeriska tiden härstammar också en stor del av de tvåspråkiga lexikaliska listorna (akkadiska-sumeriska), som på 1800-talet möjliggjorde de först tolkningsförsöken av sumeriskan.
[redigera] Dialekter och sociolekter
Trots att en senare lexikalisk text listar en rad dialekter (eller snarare sociolekter) av sumeriskan, förblir förutom normalspråket eme-gi(r) endast sociolekten eme-sal tydlig, och det bara i sensumerisk litterär tradition. Denna språkform används när kvinnliga väsen uttalar sig i litterära texter, medan berättande delar och männens tal är skrivna på normalspråket. De huvudsakliga skillnaderna mot normalspråket är en delvis ljudmässig omgestaltning av ordrötterna och morfologiska bildningselement, men även användning av ord som inte förekommer i huvuddialekten (till exempel mu-ud-na i stället för nital ”gemål”, mu-tin i stället för ki-sikil ”jungfru”).
[redigera] Återupptäckandet av sumeriskan
Vid början av vår tideräkning gick varje kunskap om sumeriskan och kilskriften förlorad. I motsats till assyrierna, babylonierna och egyptierna, vilkas verk är brett dokumenterade i den klassiska forntidens historieskrivning, finns det ingen hänvisning till sumerernas existens i dessa berättelser. Med tolkningen av kilskriften från början av 1800-talet blev till att börja med tre språk upptäckta: den semitiska akkadiskan (i dess babyloniska form), den indoeuropeiska fornpersiskan samt elamitiskan (ett isolerat språk i nuvarande sydvästra Iran). Först senare identifierades ett fjärde språk inom den babyloniska texten, som Jules Oppert 1869 som den förste betecknade ”sumeriska” (efter akkadiska šumeru). Sumerernas egen beteckning för sitt språk var eme-gi(r), som kanske betyder ”inhemskt språk”. De kallade sitt land kengir. Språkets existens och benämning var dock under en längre tid omstridda, och först 20 år senare - efter fynd av tvåspråkiga texter i Nineve samt genom de rikliga textfynden i Lagaš genom arkeologerna Ernest de Sarzec och Léon Heuzey - kunde det beläggas invändningsfritt av François Thureau-Dangin. Den senare öppnade slutligen sumeriskan för vetenskaplig utforskning med sitt verk ’’Die sumerischen und akkadischen Königsinschriften’’ (1907).
[redigera] Förhållande till andra språk
Det finns talrika försök att visa en släktskap mellan sumeriskan och andra språk eller språkfamiljer. Språkvetare har föreslagit släktskap med dravidiska, kaukasiska, altaiska och uraliska språk, baskiska, tibetanska, fornpersiska och till och med austroasiatiska språk och bantuspråk. I den aktuella diskussionen om makrofamiljer ser vissa forskare sumeriskan som en kandidat för den dene-kaukasiska makrofamiljen, som skulle omfatta de sinotibetanska och kaukasiska språken, jenisejspråken och na-dene-språken samt burushaski, baskiska och sumeriska, som hittills har betraktats som isolerade. På senare tid finns det också enstaka forskare som snarare vill räkna sumeriskan till den nostratiska makrofamiljen.
Inget av dessa förslag, inte heller den dene-kaukasiska makrofamiljen, och ännu mycket mindre den nostratiska hypotesen, har hittills kunnat övertyga forskarvärlden. Följaktligen betraktas sumeriskan tills vidare av de flesta som ett isolerat språk. Om det i förhistorisk tid fanns språk som var besläktade med sumeriskan så har dessa inte blivit skriftligt fixerade och är därmed förlorade för en jämförelse.
[redigera] Föregångare och grannar till sumererna
Om sumererna var autoktona i södra Mesopotamien eller invandrade dit, kanske under loppet av det fjärde årtusendet, har tills nu inte säkert avgjorts. Det är mycket svårt att koppla ett eventuellt uppträdande av sumerer i södra Mesopotamien till bestämda arkeologiska horisonter eller utvecklingar. Den äldsta sumeriska språkforskningen (exempelvis Falkenstein) utgick från att sumererna inte var autoktona i södra Mesopotamien, utan hade invandrat först under fjärde årtusendet f.Kr. och överlagrat en där bosatt förbefolkning. Det skulle bekräftas av ett så kallat försumeriskt substrat (ibland kallat ”protoeufratiska”). Från detta skikt skulle de stadsnamn som inte kunde förklaras som sumeriska, som Ur, Uruk (Unug), Larsa och Lagaš, gudanamn som Nanše och Gatumdu, men också jordbruksbegrepp som apin ”plog”, engar ”plöjare”, ulušin ”emmerveteöl”, nimbar ”dadelträd”, nukarib ”trädgårdsmästare”, taskarin ”buxbom” (därav latinets taxus) och beteckningar från metallbearbetningens område som simug ”smed” och tibira ”bleckslagare” stamma, vilket naturligt framkastar vissa frågor om sumerernas kulturtillstånd vid invandringen till Mesopotamien.
Idag betraktas en ”försumerisk” tolkning av de ovan nämnda exemplen på inget sätt som säker, då det saknas tillräcklig kunskap om hur ett ”sumeriskt” eller ett ”ickesumeriskt” ord kan ha sett ut under första hälften av tredje årtusendet. Forskare under det tidiga skedet ansåg ofta att flerstaviga ord var ”osumeriska”. Denna uppfattning har visat sig snarare vara en myt.
G Rubio säger om detta (1999): ”Det finns inget monolitiskt substrat som har lämnat spår efter sig i det sumeriska ordförrådet. Allt vad man kan upptäcka är ett komplext nät av lån, vilkas riktning man ofta har svårt att bestämma.”
Med de nämnda semitiska akkaderna ingick sumererna mer och mer i en symbios, som naturligt också innebar ömsesidiga påverkningar av de båda språken. Detta beträffar ordföljd, fonetik, kasussystemet och framför allt ömsesidiga lånord; omkring 7% av akkadiskans ordförråd är lånord från sumeriskan, men även i sumeriskans ordförråd fanns under den senare perioden en 3-4-procentig akkadisk andel .
Dessutom kan framför allt elamiterna i området Khuzestan vid Persiska viken (idag sydvästra Iran) nämnas, vilkas kultur och ekonomi redan från början av tredje årtusendet influerades av den sumeriska högkulturen. Detta hade också påverkan på elamitiskans skriftsystem, där förutom egna utvecklingar även Mesopotamiens skriftformer övertogs och anpassades. Ett omvänt inflytande från Elam på Sumer är knappast bevisbart.
Något inflytande på sumeriskan från de ”främmande folken”, lulubi, guti och andra, som i faser under tredje årtusendet behärskade Sumer, är inte heller påtagligt. Dessa folks språk är å andra sidan så gott som obekanta.
[redigera] Språktyp
Denna kortframställning av sumeriskan koncentrerar sig på nominal- och verbalmorfologin. Endast de grammatiska standardfenomenen behandlas. Endast i enstaka fall hänvisas till undantag och särfall. Framställningen baseras framför allt på grammatikerna av D.O. Edzard (2003) och G. Zólyomi (2005).
Vid framställningen av de sumeriska formerna avstås från att ange grafemvarianter (skiljaktiga kilskriftstecken) och i stället för dessa används en normaliserad form utan accenter, index och fonetiska tillägg (så även Zólyomi 2005). Denna metod underlättar för icke-kilskriftskunniga väsentligt förståelsen av de lingvistiska aspekter, som det här framför allt handlar om.
En kortfattad karakterisering av sumeriskan är att språket är ett agglutinerande split-ergativspråk med genus (person- och sakklasser). (Split-ergativitet betyder att ergativkonstruktionen inte används genomgående, utan i bestämda sammanhang även den i europeiska språk bekanta nominativ-ackusativ-konstruktionen.) Verbet står i slutet av satsen, andra satsdelars position är avhängig av olika faktorer och nominal- och verbalfras är nära sammanfogade.
Det finns ingen utpräglad skillnad mellan ordklasserna substantiv och verb, utan samma stammar eller rötter (många är enstaviga) kan användas för båda funktioner. Exempelvis betyder dug såväl ”tal” som ”tala”. Den aktuella funktionen blir tydlig genom funktionsmarkörerna (morfem som markerar grammatiska funktioner) och ställningen i satsen, medan stammarna förblir oförändrade. Det finns i synnerhet inga infix (som till exempel finns i akkadiskan).
Flertydigheten (homofonin) hos många stavelser i den kilskrift som sumeriskan använder kunde få en att förmoda att sumeriskan var ett tonspråk, där olika tonhöjder fungerade betydelseskiljande. Emot detta talar dock att det i övrigt inte finns några tonspråk i området. Det kan också vara så att en större rikedom på fonem än den som idag kan rekonstrueras ur skriften döljs av bristerna i detta skriftsystem.
Då sumeriskan har varit utdöd länge och har bevarats i ett ofta inte entydigt uttydbart skriftsystem, låter sig fonologi och morfologi endast beskrivas approximativt. Detta kan också förklara varför det fortfarande finns starkt skiljaktiga teorier om verbalmorfologin (särskilt om prefixsystemet för finita verb).
[redigera] Fonem
Fonembeståndet är – såvitt språkvetarna har kunnat utläsa av skriften – ganska enkelt. Det består av fyra vokaler /a,e,i,u/ och 16 konsonanter:
Fonemet /r̂/ (eller även /dr/) läser B. Jagersma och G. Zólyomi som en aspirerad affrikata [tsʰ]. Då det uppträder i akkadiska lånord som [r], är denna analys omstridd.
Flera vetenskapsmän (bland andra Edzard (2003)) utgår från existensen av ett [h]-fonem. Detta fonems exakta uttal, om det var laryngalt eller faryngalt, är dock lika ouppklarat som frågan om fler fonem.
[redigera] Nominalmorfologi
[redigera] Person- och sakklasser
Sumeriskan har ett genussystem, som skiljer mellan en ”personklass” (förkortning PK eller HUM) och en ”sakklass”, riktigare ”icke-personklass” (förkortning SK eller NONHUM). Djur hör i regel till ”sakklassen”. Detta tvåklassystem påverkar bland annat konjugation och pluralbildning. Det grammatiska genuset framgår inte av ordets form.
[redigera] Pluralbildning
Sumeriskan har två numerus: singular, som är omarkerat, och plural. Plural markeras endast vid nomen som tillhör personklassen. Pluralmarkören (morfemet för markering av plural) är fakultativ och lyder /-ene/, efter vokaler /-ne/. Vid räkneordsattribut bortfaller markeringen och vid nomen av sakklassen förblir pluralen som sagt omarkerad.
Pluralen kan – även som tillsats till markören – bildas genom dubbelsättning av substantivet eller det efterställda adjektivattributet. Vid nomen av sakklassen kan attributet -hi.a (egentligen particip av hi ”blanda”) ta över funktionen av en pluralbildning.
Exempel på pluralbildning
[redigera] Ergativitet
Sumeriskan är ett ergativt språk. Det har alltså olika kasus för agens (subjektet) till ett transitivt verb och subjektet till ett intransitivt verb. Det första kasuset heter ergativ, det andra absolutiv, som dessutom används för objektet (patiens) för ett transitivt verb.
Exempel på ergativkonstruktion (verbformerna förklaras i avsnittet Verbalmorfologi)
När som i sumeriskan ergativkonstruktionen inte används genomgående, utan delvis även nominativ-ackusativ-konstruktionen används, kallas detta för ”kluven ergativitet” eller ”split-ergativitet”.
Ergativisk konstruktion och nominativ-ackusativ-konstruktion i jämförelse
[redigera] Kasusbildning
Sumeriskan har nio kasus. Av dessa bildar nomen i personklassen sju och de i sakklassen åtta. Kasusmarkörerna (morfem för markering av kasus) är identiska i singular och plural och står vid slutet av en nominalfras (se nedan), i synnerhet efter pluralmarkören /-ene/. Deklinationen av substantiven lugal 'kung' och ĝeš ’träd’ lyder som följer:
Exempel: Deklination genom kasusmarkör
Dessa kasus korresponderar vid verbet med bestämda pronominala prefix eller suffix. Komplicerade kontraktionsregler i samspel med följderna av stavelseskriften förändrar kasusmarkörerna delvis mycket starkt. Detta kan inte gås in på här (jämför Falkenstein 1978, Edzard 2003). Hos Zólyomi 2004 blir kasusen något annorlunda betecknade och delvis sammanfattade.
Genitivattributet följer i regel sin regens (bestämningsord), alltså
[redigera] Enklitiska possessivpronomina
Konstruktioner som ”min mor” uttrycks i sumeriskan genom pronominala possessiva enklitika. Dessa enklitika är:
Exempel på possessivbildning
Exemplen visar att det possessiva enklitikat står före kasusmarkören. -zu blir till exempel före /a/ till -za (3:e exemplet).
[redigera] Nominalfraser
För alla nominalfraser (i sumeriskan även benämnda nominalkedjor) finns det en exakt fastlagd positionsföljd. Följden lyder:
Naturligtvis måste inte alla positioner vara besatta. Positionerna (2), (4), (5) och (8) kan i sin tur besättas genom komplexa fraser, så att flerdubbla inskott och mycket komplexa konstruktioner kan uppkomma.
En nominalfras enskilda positioner kan besättas som följer:
Dessutom är en så kallad ”anticipatorisk genitivkonstruktion” möjlig, där genitivfrasen (position 4) föregår den övriga nominalfrasen, men blir upprepad genom ett resumptivt possessivpronomen (i position 6). Ett exempel på detta är exempel 11 i den följande översikten.
Exempel på sumeriska nominalkedjor: siffrorna före beståndsdelarna syftar på positionen i kedjan. Man bör beakta inskotten.
Exemplen visar hur komplext inpackade nominalkedjor kan bli. Fogningens höga regelbundenhet underlättar dock tolkningen.
[redigera] Nominalfrasstruktur i andra språk som jämförelse
Dessa exempel (nummer 1–5 kommer från Edzard 2003) visar att mycket olika typer av nominalfraser är möjliga i agglutinerande språk, vad beträffar deras elements ordningsföljd. Hos alla nämnda och de flesta andra agglutinerande språk gäller dock att morfemens ordningsföljd är underkastad en fast regel.
[redigera] Självständiga personliga pronomen
Det självständiga personliga pronomenet lyder i sumeriskan:
Första och andra person plural ersätts genom omskrivande konstruktioner. Det självständiga personliga pronomenet har ingen ergativform, och har alltså samma form som subjekt för transitiva och intransitiva verb. Sumeriskans pronominalsystem använder sig alltså ej helt och hållet av ergativ, och detta bidrar till att språket anses ha ett kluvet ergativt system.
[redigera] Verbalmorfologi
Konstruktionen av det finita sumeriska verbet är ytterst komplex, då talaren förutom de vanliga tempus-subjekt-beteckningarna kan placera modala differentieringar, hänvisningar till handlingens riktning, tillbakasyftningar på nominalfrasen och pronominala objekt för handlingen i verbalformen. Verbalbildningen i sumeriskan kan kallas för polysyntetisk. (Grundstrukturen hos den sumeriska verbformen har typologiskt stor likhet med verbalkonstruktionen i burushaski. Fördelningen av funktioner för de pronominala suffixen och prefixen vid transitiva och intransitiva verb är nästan identisk. Dock är tempussystemet i sumeriskan väsentligt enklare.)
Liksom vid nominalkedjan (se ovan) är de aktuella morfemens position exakt fastlagd. Den praktiska analysen blir ändå krånglig, då omfångsrika kontraktions- och assimilationsregler och grafiska egenheter måste beaktas. Många 'svaga' formanter som /-e-/ kan också helt enkelt bortfalla.
Framställningen av verbalmorfologin följer Zólyomi 2005.
[redigera] De 14 positionerna eller slots hos en sumerisk verbform
Framför verbalbasen (verbstamform, se nedan) kan tio olika prefix uppträda, bakom verbalbasen kan upp till tre suffix uppträda. Det sumeriska verbet har alltså – inklusive verbalbasen – 14 positioner, på vilka morfem kan sättas in som bär en bestämd betydelsefunktion, och av vilka sedan verbformens sammantagna betydelse framgår. Sådana positioner kallas ibland ”slots” (ett begrepp ur den grammatiska teorin om tagmemik). Naturligtvis finns det ingen konkret sumerisk verbform, där alla positioner eller slots är besatta. Många besättanden utesluter varandra.
I den nedanstående tabellen listas sumeriska verbformers slots och i de följande avsnitten förklaras de i tur och ordning. För att göra framställningen mer lättillgänglig är dock förklaringsordningen inte identisk med ordningen av slots.
Det sumeriska verbets slots
Det protetiska prefixet /i-/ kan uppfattas som tillhörande ”slot 0”. Detta används alltid om annars endast en enstaka konsonant vore närvarande som prefix, om ordet skulle börja med två konsonanter eller om annars inget prefix är närvarande men verbformen skall vara finit.
[redigera] Tempus-Aspekt
Sumeriskan har inga absoluta tempus, utan ett relativt tempus-aspekt-system. ”Presens-futurum” (även kallat ”imperfektiv”) betecknar – relativt till en relationspunkt – samtidiga eller efterkommande ännu inte avslutade handlingar. ”Preteritum” (även ”perfektiv”) uttrycker föregående avslutade sakförhållanden. Tillståndsverb bildar endast preteritum.
Tempusen presens-futurum och preteritum urskiljs i indikativ genom skilda affix i slots 10 och 13, verbalbasens form (slot 11) och presens-futurum-markören /-ed/ i slot 11. Alla tre känneteckensmöjligheter kan inte uppträda i en form.
[redigera] Verbalbaser och verbalklasser (slot 11)
De sumeriska verben kan efter formen på deras verbalbaser (verbstamformer) indelas i fyra klasser:
Dessutom används hos vissa verb vid agens eller subjekt i plural en annan bas än vid agens eller subjekt i singular. Detta leder till i princip fyra ”stamformer” för verbalbasen, som blir tydligt i de följande exemplen.
Exempel på verbalbas
Valet av olika verbalbaser kan alltså ha två funktioner:
[redigera] Pronominala suffix i slot 13
Det finns två former av pronominala suffix, som används i slot 13 (rad A och B). De skiljer sig dock endast i tredje person:
I presens-futurum betecknar de pronominala suffixen i rad A ett transitivt verbs agens och de i rad B ett intransitivt verbs subjekt, vilket (fram till slutet av 3:e årtusendet normalt) får ett /ed/ i slot 12.
I preteritum används endast de pronominala suffixen i rad B. De markerar det intransitiva subjektet och objektet för transitiva verb, och dessutom plural agens.
[redigera] Pronominala prefix i slot 10
De pronominala prefixen i slot 10 betecknar agens i preteritum (endast singularformerna används, se konjugationsschemat för preteritum) och det direkta objektet i presens-futurum. Formerna i första och andra person är inte belagda i plural:
[redigera] Presens-futurummarkör /-ed/ i slot 12
Om verbalbasen inte har någon särskild form för presens-futurum skiljer endast /ed/ i slot 12 den intransitiva presens-futurum från intransitiv preteritum.
[redigera] Konjugationsschema för presens-futurum (imperfektiv)
Därmed får presens-futurum följande konjugationsschema: (PF = presens-futurum)
[redigera] Konjugationsschema för preteritum (perfektiv)
Pronominalprefixen i slot 13, rad B (se ovan för formerna) markerar i preteritum subjektet för det intransitiva och det direkta objektet för det transitiva verbet.
Ett transitivt verbs agens i preteritum uttrycks i singular genom formerna för det pronominala prefixet i slot 10 (se ovan för formerna), i plural likaså genom singularprefixen i slot 10 och dessutom genom pluralsuffixen från slot 13 rad B (se ovan för formerna). I detta fall (agens i plural) kan ett pronominalt objekt inte bli markerat, då slot 13 är besatt. Således blir resultatet för preteritum följande konjugationsschema:
[redigera] Sammanfattning av konjugationerna
Följande tabell framställer schematiskt konjugationen av sumeriska verb i tempus presens-futurum och preteritum.
[redigera] Split-ergativitet och sumeriskans verbsystem
Presens-futurum använder i första och andra person faktiskt ett nominativ-ackusativsystem, då agens och intransitivt subjekt betecknas med samma pronominala suffix i slot 13, medan prefixen i slot 10 kännetecknar objektet. I tredje person finns det ett ergativsystem med olika affix för agens och intransitivt subjekt.
Preteritum använder genomgående ett ergativsystem: Intransitivt subjekt och direkt objekt använder samma pronominala suffix från rad B i slot 13.
[redigera] De adverbiella prefixen i slot 6–9
I slots 6–9 kan adverbiella prefix uppträda, som tillåter adverbiella utvidgningar av handlingsförloppet.
I slots 8 respektive 9 kan endast endera av de båda varianterna vara realiserad. Framför lokativprefixet /ni/ kan komitativprefixet bli /di/, och intervokaliskt (mellan två vokaler) kan ablativprefixet bli /ra/.
[redigera] Pronominala prefix i slot 5
De pronominala prefixen i slot 5 refererar till det första adverbiella prefixet i slots 6-9 och blir återupptagna av detta. De lyder:
Vid användningen av dessa prefix finns det flera undantag och särfall, delvis används prefixen för slots 3 och 4 som ersättning. Framför dativ- och direktivprefix används i första person singular en form av ventivprefixet /mu/ (se nedan slot 2). Som ersättning för det felande prefixet i tredje person singular sakklassen tjänar mediumprefixet /ba/ (se nedan slot 4). Före prefixen /jr/, /nn/, /nne/ i initial position sätts ett protetiskt (framförställt) /i-/.
[redigera] Mediumprefix /ba/ i slot 4
”Mediumprefixet” /ba/ i slot 4 uttrycker att handlingen omedelbart berör det grammatiska subjektet eller dennes intressen. /ba/ har också en sekundär funktion som ersättning för det pronominala prefixet i slot 5 i tredje person singular sakklassen (sista exemplet).
Exempel på mediumprefixet /ba/
[redigera] Ventivprefix /mu/ i slot 3
”Ventivprefixet” anger att handlingen rör sig mot en plats beskriven av det sakförhållande som meddelas eller av ett verbalt tillägg. Framför dativprefixet (slot 6) eller direktivprefixet (slot 9) fungerar det i första person singular som pronominalt suffix (ersättning för slot 5). Den tar formen /m/ före vokal och /b/ samt omedelbart före verbbasen; i alla andra fall tar den formen /mu/, varvid /u/-et assimileras till vokalen i den åtföljande stavelsen.
[redigera] Koordinationsprefix /nga/ i slot 2
Detta prefix prefigeras till den sista verbformen i en likordnad kedja av verbformer och har betydelsen ”och även”. Det är alltså en så kallad satskoordinator.
[redigera] De modalprefixen i slot 1
I slot 1 står ”negationsprefixet”, ”sekvensprefixet” eller de egentliga ”modalprefixen”.
Negationsprefixet för indikativa (och infinita) verbformer är /nu-/; /u/-et kan assimileras till den följande stavelsen vokal. Framför /ba/ och /bi/ lyder negationsprefixet /la-/ respektive /li-/.
Sekvensprefixet /u-/ uttrycker att verbformen sker senare än den tidigare beskrivna handlingen (”och sedan”). /u/ kan assimileras till nästa stavelses vokal.
Sju prefix i slot 1 beskriver handlingens modalitet och modifierar alltså verbformens neutrala grundbetydelse. Därvid kan talaren antingen modifiera sakförhållandets utsagerealitet (”epistemisk” modalitet: säkert, sannolikt, kanske, säkert inte ..) eller beskriva vad som borde göras eller inte göras (”deontisk” modalitet).
Modalprefix i slot 1
[redigera] Protetiskt /i-/
Det protetiska (framförställda) prefixet ì- uppträder alltid i de situationer där annars endast en ensam konsonant vore prefix eller ordet började med två konsonanter, samt där inget prefix finns, men verbformen ändå ska vara finit.
[redigera] Exempel på verbbildning
Vid verbformerna är slotnumret efterställt i morfemanalysen för de enskilda beståndsdelarna. (Slot 0 för det protetiska /ì-/).
Förklaring av förkortningarna:
[redigera] Ytterligare former
För framställning av ytterligare verbformer (imperativ, infinita former), användning av andra ordklasser (pronomen, räkneord, konjunktioner) och särskilt sumeriskans syntax hänvisas till den angivna litteraturen.

Summary:
Sumeriska är ett utdött agglutinativt-ergativt språk. Det talades i det forntida Sumer i södra Mesopotamien i nuvarande södra Irak omkring 3200 - 1700 f.Kr.
Sumeriskan är ett av de första språken – kanske det första – för vilket en skrift utvecklades. Sumerisk kilskrift utvecklades från omkring 3200 f.Kr. Perioden av skriftlig tradition på sumeriska omfattar en tidsrymd på omkring 3000 år. De äldre sumeriska texterna är emellertid mycket korta. Det är först från nysumerisk tid mot slutet av det tredje årtusendet före vår tideräkning som längre texter finns bevarade. Vid denna tid hade sumeriskan börjat försvinna som talat språk och ersattes av det semitiska språket akkadiska. Sumeriska levde dock kvar som litterärt språk i över 1000 år (jämför latin i Europa efter Romarrikets fall). Majoriteten av de sumeriska texterna är därför skrivna efter sumerisk tid i Assyrien och Babylonien.
Det är osäkert om lokala dialekter av sumeriskan har kunnat urskiljas, men vad som tycks vara en kvinnosociolekt (emesal) har påträffats. Den senare står i kontrast till standardsumeriskan, vilken benämns emegir.
Sumeriskan är inte besläktad med något känt språk, och betecknas därför som isolatspråk.
Viktiga centrum för sumerisk kultur var stadsstaterna Ur, Uruk, Lagaš, Nippur, Eridu och Girsu.


[redigera] Bakgrund
När atombomben över Hiroshima detonerade i slutskedet av andra världskriget, den 6 augusti 1945, var det få utanför det amerikanska kärnvapenprogrammet som hade trott att kärnenergi skulle gå att utnyttja praktiskt som ett vapen. Svenska regeringen fick dock vissa indikationer om vad som var på gång i och med att de allierade, i andra världskrigets slutskede, visade intresse för de svenska fyndigheterna av uran i alunskiffer. Detta skedde genom propåer om att Sverige borde ha statlig kontroll över tillgångarna och införa exportkontroll för svenskt uran med amerikanskt och brittiskt inflytande, helst med ensamrätt på den svenska malmen, trots att någon kommersiell malmbrytning inte förekom. Via sina rådgivare, bland andra Manne Siegbahn, insåg regeringen åtminstone på ett principiellt plan kopplingen mellan uran, kärnenergi och möjligheten att tillverka vapen baserade på detta. Efter att den amerikanske ambassadören Hershel Johnson 27 juli 1945 tagit upp frågan med kabinettssekreterare Stig Sahlin togs frågan upp på ett regeringssammanträde 2 augusti, och 11 september fick USA svar på sin propå, där Sverige förband sig att införa statlig kontroll över utvinning och export av uran, men avvisade förslagen om att de allierade skulle ha optionsrätt till det svenska uranet eller vetorätt över svensk uranexport.
Fysikaliskt inriktad försvarsforskning hade startats i Sverige under andra världskriget, och engagerade en stor del av den tidens namnkunniga svenska fysiker, bland annat i form av Militärfysiska institutet (MFI) som hade grundats 1941. Denna forskning hade dock en inriktning på konventionella vapen, där många innovationer baserade på fysikens nyare landvinningar hade kommit till användning under andra världskriget. MFI slogs 1945 samman med två andra organisationer till Försvarets forskningsanstalt (FOA) i enlighet med ett förslag till omorganisation av den svenska försvarsforskningen som lagts i en proposition 1944. Den forskning som genomförts på bland annat MFI och inledningsvis planerades för FOA inriktade sig på sådant som jetmotorer, raketteknik, riktad sprängverkan och radarteknik.
I augusti 1945, bara några dagar efter Hiroshima-bomben blev känd, begärde ÖB Helge Jung via den nytillträdde forskningsofficeren Torsten Schmidt att det nybildade FOA skulle utreda vad som var känt om dessa nya vapen. FOA:s första rapport till ÖB i slutet av 1945 baserade sig till stor del på Smythrapporten, den officiella amerikanska rapport om Manhattanprojektet och den bakomliggande fysik som offentliggjorts 12 augusti.
Från första början tycks inställningen ha varit att Sverige behövde lära sig mer om de nya vapnen, både för att deras existens nu var given, och i syfte att undersöka hur man själv skulle kunna skaffa dessa vapen. Man insåg att kärnvapen hade en betydligt större förstörelsekraft än alla dittills existerande vapen, men synen på kärnvapen som något helt väsensskilt från konventionella vapen, och etiskt mer tvivelaktigt än dessa, hade inte lika tydligt etablerats 1945 som det successivt gjorde under 1950-talet. Konventionell flygbombning av stora städer såsom Dresden och Hamburg hade i respektive stad skördat minst lika många dödsoffer som atombomberna, även om det tagit längre tid och ett stort antal bombplan hade behövt sättas in.
[redigera] Koppling till civil användning av kärnenergi
Både atombomberna som vapen och kärnenergin som sådan tilldrog sig oerhört stort intresse i de flesta länder så snart atombomberna blev kända. I och med att Smythrapporten blev känd påbörjades omedelbara diskussioner även om fredliga användningar i USA.
Samma sak gällde i Sverige. Studier av såväl militära som civila tillämpningar drog igång redan innan 1945 års slut. Regeringen tillsatte den så kallade Atomkommittén i november månad. Kopplingen mellan utvecklingsarbete för militärt och civilt utnyttjande av kärnenergin fortsatte under flera decennier. Även om mycket av det militära arbetet hemlighölls, tycks denna koppling inledningsvis ha varit okontroversiell, och därtill nödvändig eftersom tillgängliga resurser och kompetens för parallella civila och militära projekt saknades. Först sedan "kärnvapenpacifismen" började få insteg under 1950-talets senare del och starkare under 1960-talet började denna typ av kopplingar ses med stor misstänksamhet i bredare kretsar.
[redigera] Inledning
I oktober 1945 anhöll FOA om ett extraanslag för studier av kärnvapen, vilket beviljades. Den största delen av anslaget var inriktat på metoder för uranframställning, och därutöver bedrevs beräkningar av kärnvapens verkningar. En sektion för kärnfysik bildades i början av 1946 inom FOA:s avdelning för fysik (FOA 2), och i mitten av 1946 var ett 20-tal FOA-forskare och lika många externa forskare engagerade i undersökningar kring kärnvapen eller kärnenergi. 1947 bildades AB Atomenergi på initiativ av Atomkommittén, i syftet att konstruera experimentreaktorer och utveckla metoder för att utvinna uran från svenska fyndigheter, för både civilt och militärt behov. Från 1948 skedde en uppdelning av verksamheter mellan FOA och AB Atomenergi, där bland annat FOA:s uranverksamhet fördes över, samtidigt som ett samarbetsavtal upprättades (med slutligt regeringsgodkännande 1950) för att säkerställa att den militära forskningen kunde dra nytta av den civila kärnenergiverksamhet som startades.
Den egentliga starten för kärnvapenprogrammet inträffade 1948. FOA:s styrelse beslöt i februari att inrikta verksamheten på skydd mot verkan av kärnvapen, troligen på grund av den bodelning som skett mellan FOA och AB Atomenergi, men enbart några dagar efter det beslutet gav försvarsstabschefen Nils Swedlund FOA i uppdrag att utreda möjligheterna för svensk anskaffning av kärnvapen. Utredningen genomfördes snabbt, och rapporten fanns färdig 4 maj 1948 med Gustaf Ljunggren (chef för FOA 1, kemiavdelningen) och Torsten Magnusson (chef för FOA 2) som undertecknare. Centralt i utredningen var att man förordade att satsa på kärnvapen baserade på plutonium, snarare än på höganrikat uran (235U), eftersom uranalternativet framstod som tekniskt svårare. Utredningen innehöll också en översiktlig projektplan över ett svenskt kärnvapenprogram med första uppskattningar över tids- och kostnadsförhållanden. Styrande för tidsförhållandena var enligt denna rapport uppförande av reaktorer, utvinning av råmaterial till dessa och framställningen av plutonium i reaktorerna, snarare än själva konstruktionen av kärnvapnen. En bidragande anledning var att man hade uppskattat den kritiska massan för en plutoniumladdning till ett för högt värde; man räknade på 20 kg alternativt 50 kg istället för de faktiska 6 kg.
[redigera] Utgångsmaterial
För att kunna få fram det plutonium som behövdes till kärnvapnen, var planen att driva tungvattenreaktorer där uran omvandlades till plutonium 239 (239Pu). De centrala utgångsmaterialen, som behövde skaffas i stor mängd, var uran, tungt vatten och grafit, som behövde anskaffas utan att man drabbades av de exportkontroller som bland annat USA införde för att förhindra att fler länder skaffade sig kärnvapen. Betydande mängder uran fanns som en inblandning i de fyndigheter av alunskiffer som fanns i Sverige, och som redan börjat exploateras under andra världskriget av Svenska skifferoljeaktiebolaget för framställning av drivmedel, och vars strategiska värde man redan fått klart för sig av de allierade propåerna. Tungt vatten tänkte man sig i första hand skaffa från Norge, där sådant redan framställdes. Eftersom Norge också initierade ett kärnteknikprogram var tanken att bedriva byteshandel, eftersom Norge inte hade lika brytvärda urantillgångar. Senare tänkte man sig att producera tungt vatten i en anläggning i Ljungaverk. Att skaffa grafit räknade man inte skulle medföra några större problem. Tillgång till tillräckliga mängder plutonium förblev den tekniska nyckelfrågan under hela det svenska kärnvapenprogrammet.
Redan hösten 1948 kom dock kritik i ett gemensamt yttrande från AB Atomenergi och Atomkommissionen. FOA-rapportens projektplan förutsatte i det närmaste ett militärt monopol på de svenska urantillgångarna, till men för den civila utvecklingen, och att mycket stora resurser satsades på plutoniumframställningen. Realismen i detta ifrågasattes, och redan här dök de första tecknen på intressemotsättningar mellan militära och civila kärntekniska satsningar upp. Planens utformning berodde på att man på FOA utgick från att 50 kg snarare än 6 kg plutonium skulle behövas per kärnladdning, men att detta var en överskattning visste ingen av de inblandade 1948. Den skisserade anläggningen för plutonium till 5-10 laddningar per år, baserat på en produktion av 1 kg plutonium per dag, skulle således ha kunnat räcka för ända upp 60 laddningar per år.
[redigera] 1950-talet
I början av 1950-talet hade det Kalla kriget blivit riktigt kallt, kärnvapenkapprustningen hade tagit fart i och med att Sovjetunionen sprängt sitt första kärnvapen 1949 och senare sin första vätebomb 1953. Koreakriget hade utspelat sig och USA hade anammat principen om massiv vedergällning med kärnvapen. Det sistnämnda hade ökat stormakternas strategiska intresse för Norden som område för frambasering och överflygning av bombflyg i händelse av storkrig. Detta avspeglade sig i rapporten ÖB-54 som det svenska försvaret lade fram på hösten 1954, och där den militärtekniska utvecklingens betydelse stod i centrum. Man uppmärksammade nya stridsmedel i form av robotvapen, telestridsmedel, kärnvapen, biologiska stridsmedel och kemiska stridsmedel, och där kärnvapnen tillskrevs den avgörande betydelsen. ÖB Nils Swedlund skrev i förordet att det svenska försvaret behövde skydd och motmedel mot dessa nya stridsmedel, och själv anskaffa det som var lämpligt och möjligt för svensk del. Man påpekade också att Sveriges alliansfrihet i sig innebar att Sverige, till skillnad från NATO-länderna Danmark och Norge, inte hade några kärnvapengarantier från någon stormakt. Alliansfriheten i kombination med den militärtekniska utvecklingen och bedömningen av det strategiska läget talade således för ett svenskt kärnvapeninnehav. Försvaret och ÖB lade inte fram någon konkret plan för svensk kärnvapenanskaffning i ÖB-54, men den officiella militära argumentationen pekade tydligt i denna riktning och fanns i och med detta ute i offentligheten. Flygvapenchefen Bengt Nordenskiöld hade dock redan 1952 tagit offentlig ställning för svenskt kärnvapeninnehav, men detta var snarast framfört som ett personligt ställningstagande och vållade inte någon större debatt.
1954 togs också den första svenska kärnreaktorn, forskningsreaktorn R1 på KTH-området i drift, och uranextraktionsverket i Kvarntorp nådde upp till sin avsedda produktionskapacitet. 1953 hade man dessutom fått klart för sig att den kritiska massan för plutoniumbaserade kärnvapen hade överskattats, och siffran reviderades ner till 5-10 kg i en rapport skriven av Sigvard Eklund, vilket innebar att produktionsbehovet av plutonium var betydligt mindre än vad som tidigare antagits.
Regeringen Erlander tillsatte 1955 en utredning om civil kärnenergi (1955 års atomenergiutredning), som 1956 föreslog att Sverige skulle satsa på kärnenergin, och göra detta i form av en komplett kärnbränslecykel baserad på inhemskt uran och tungvattenreaktorer, samt att det mesta inom denna satsning skulle stå under statlig kontroll. Detta var huvuddragen i det som senare kom att kallas den svenska linjen. På ett regeringssammanträde i november 1955 togs för första gången frågan om svensk anskaffning av kärnvapen upp till diskussion. Detta skedde på försvarsminister Torsten Nilssons initiativ, och det framkom då att Östen Undén, Gunnar Sträng och Ulla Lindström var motståndare. Tage Erlander verkade för att hålla den interna socialdemokratiska splittringen dold, och tog fasta på att den civila utvecklingen under flera år framåt skulle kunna fungera som ett stöd för den militära, och att det därför inte krävdes något avgörande beslut förrän i början av 1960-talet. Således försökte han förmå båda sidor att inte utåt propagera för sin åsikt.
1957 tog försvaret och ÖB i rapporten ÖB-57 offentligt ställning för anskaffning av svenska taktiska kärnvapen. Samma år tog FOA på ÖB:s uppdrag fram en detaljerad studie av vad som krävdes för att ta fram svenska plutoniumbaserade kärnladdningar, inklusive tidsplaner och kostnader. Detta var en specifikation av allt det som behövde göras helt utanför det civila kärnenergiprogrammet för att få fram kärnvapen. Mycket var relaterat till studier av plutoniumet och dess egenskaper, som krävde mycket komplicerade och högt skyddade anläggningar på grund av ämnets farlighet.
Det offentliga ställningstagandet från ÖB Swedlund under 1957 ledde till att kärnvapenfrågan kom att bli en del av den offentliga politiska debatten i Sverige. Inledningsvis var borgerliga politiker och press i huvudsak positiva medan socialdemokraterna i stort var splittrade. Till följd av detta försökte regeringen under 1958 åter undvika att ta uttrycklig ställning trots att man lade fram en försvarsproposition baserad på ÖB:s underlag av år 1957 och den ökade spänningen i världen. Den pragmatiska lösningen blev att inte direkt finansiera utvecklingen av svenska kärnvapen, men att ge en ökad finansiering till skyddsforskning kring kärnvapen, och att ge detta begrepp en mycket vid tolkning.
[redigera] Kärnvapenmotståndet inleds
Socialdemokratiska kvinnoförbundet hade i maj 1956 tagit ställning mot kärnvapen, vilket då inte hade väckt någon större uppmärksamhet. ÖB:s ställningstagande blev dock startskottet till intensiv debattaktivitet i pressen under 1957. FOA:s generaldirektör Hugo Larsson bidrog också till att sätta fart på debatten genom att i en intervju i Dagens eko 1957 berätta att Sverige hade resurser för att framställa kärnvapen som skulle kunna vara färdiga 1963-1964. [död länk] Bland förespråkarna för svenska kärnvapen fanns Dagens Nyheters chefredaktör Herbert Tingsten och tidigare socialdemokratiske försvarsministern Per Edvin Sköld.
Många av de tidiga motståndarna återfanns inom kulturvänstern, och kärnvapenfrågan figurerade därför flitigt på pressens kultursidor, men bland motståndarna fanns även Inga Thorsson, Ernst Wigforss och Östen Undén. Folket i bilds redaktör Per Anders Fogelström propagerade mot svenska kärnvapen i tidskriften, och gav 1958 ut boken Istället för atombomb tillsammans med den socialdemokratiske studentpolitikern Roland Morell. 1957 startades också en namninsamling mot svenska kärnvapen, som undertecknades av 95 000 personer och överlämnades till Tage Erlander i februari 1958. Aktionsgruppen mot svensk atombomb (AMSA) bildades i juni 1958.
[redigera] Skyddsforskning och konstruktionsforskning
I juli 1958 lade FOA fram underlag för två olika forskningsprogram:
Skissen av L-programmet var i allt väsentligt en uppdatering av det underlag som tagits fram till ÖB året innan. S-programmet, som nu dök upp för första gången, beskrevs som ett program för att ta fram det kunskapsunderlag om kärnvapen som krävdes för att utforma ett svenskt försvar utan kärnvapen, men som var anpassat till ett krig där man räknade med att kärnvapenangrepp kunde förekomma. I allt väsentligt innehöll dock S-programmet, trots en mycket annorlunda beskrivning av syfte, samma aktiviteter som L-programmet, men nedskalat till ungefär 75�% av kostnaden. S-programmet var anpassat till både ÖB:s målsättning att skaffa kärnvapen och den socialdemokratiska regeringens tvehågsenhet, som FOA under sin nye generaldirektör Martin Fehrm uppenbarligen hade uppfattat. Med detta förslag kunde regeringen således finansiera nästan all verksamhet som krävdes för ett svenskt kärnvapenprogram, men ändå hävda att man inte gjorde så.
Trots S-programmets utformning bestämde sig ÖB Swedlund för att han ville få ett omedelbart godkännande för L-programmet. I enskilda diskussioner mellan ÖB och försvarsminister Sven Andersson hösten 1958 kring kärnvapenfrågan och budgetbeslutet för kommande budgetår, gjorde Andersson klart att han själv förordade kärnvapenanskaffning, men att splittringen inom socialdemokraterna var sådan att man ville undvika att ta i frågan nu. Erlanders avsikt var att studera frågan inom en kommitté inom partiet och komma med ett förslag till 1960 års partikongress, och Andersson försökte därför förmå ÖB att inte begära budgetmedel för L-programmet, eftersom de ändå inte skulle beviljas. Detta hjälpte inte, utan i ÖB:s anslagsäskande i oktober 1958 (för budgetåret 1959/1960) begärdes medel för att FOA skulle inleda verksamhet i enlighet med L-programmet. Efterlämnade dagboksanteckningar och andra dokument har visat att Swedlund hade en begränsad förståelse för det politiska spelet, inte minst det inom partierna, trots att hans egna ställningstaganden under 1957 bidrog till att formera kärnvapenmotståndet. Han misstrodde också flera av de ledande politikernas förmåga att hantera frågan, och visade upp både en bristande flexibilitet och en förmåga att ofta uppträda på ett osmidigt sätt i sina personliga kontakter med regeringen.
Anslagsäskandet för L-programmet avvisades därför, men FOA beviljades för budgetåret 1959/1960 ett stort anslag för "ökad forskning inom atom-, robot-, motmedels- m.fl. områden" där S-programmet i praktiken inrymdes.
[redigera] Handlingsfrihetslinjen och utvidgad skyddsforskning
Den socialdemokratiska arbetsgruppen, som hade tillsatts 1958 för att söka efter en kompromiss i kärnvapenfrågan inom partiet, hade Olof Palme som sekreterare och lade 12 november 1959 fram sin rapport. Kärnan i rapporten var att förorda att Sverige skulle välja en handlingsfrihetslinje - att inte binda sig i någon riktning i frågan om anskaffning av kärnvapen. Som en eftergift till kärnvapenmotståndarna förordades därmed ett uppskov på obestämd tid med ställningstagande kring kärnvapenanskaffning. Handlingsfriheten skulle samtidigt upprätthållas genom att man fortsatte kärnvapenforskningen, och man poängterade för kärnvapenanhängarna att detta inte skulle innebära någon egentlig försening, eftersom det civila kärnteknikprogrammet löpte parallellt med det militära flera år framåt. Forskningen fick dock inte uttryckligen vara konstruktionsforskning motsvarande L-programmet, men man förordade "utvidgad skyddsforskning". Detta innebar att det 1958 skisserade S-programmet kunde fortsättas, och i praktiken komma ännu närmare L-programmet i omfattning. Den socialdemokratiska partistyrelsen gick 14 december 1959 på arbetsgruppens linje, och så gjorde även 1960 års partikongress. Regeringens direktiv till FOA utfärdades 17 juni 1960.
I samtal mellan statsminister Erlander och ÖB Swedlund 1959 bekräftade Erlander att programmet för utvidgad skyddsforskning fick ge resultat avseende laddningskonstruktion. Han poängterade dock också att det var mycket osäkert vad som skulle hända med kärnvapenfrågan när man behövde ta ett beslut om tillverkning, vilket man räknade med behövde ske 1963.
Således hade man försökt undvika alltför allvarlig splittring inom partiet genom att skjuta på avgörandet i några år, snarare än skapa en kompromiss som innebar ett långsiktigt hållbart ställningstagande. Detta innebar att ett i det närmaste fullständigt kärnvapenprogram fick drivas under rubriceringen skyddsforskning och handlingsfrihet, samtidigt som den socialdemokratiska partiledningen och regeringen delvis hade närmat sig kärnvapenmotståndarnas linje i sina offentliga uttalanden. AMSA:s verksamhet klingade också av ganska fort, och den fortsatta verksamheten inom den svenska fredsrörelsen kom framför allt att vara inriktad mot opinionsbildning mot kärnvapeninnehaven i de stora kärnvapenländerna.
När frågan åter togs upp i regeringen 1961, uppgav Erlander att han själv nu svängt i negativ riktning jämfört med sin åsikt tre-fyra år tidigare - som han dock aldrig hade deklarerat öppet. Det beslut som var aktuellt under de kommande åren var dock fortsatt uppskov, och fortsatt forskning, så handlingsfrihetslinjen gällde alltjämt. Erlanders vetenskaplige rådgivare Torsten Gustafson var en av de som rekommenderade fortsatt satsning på forskning.
[redigera] Det civila kärnkraftprogrammet divergerar
Ganska snart efter att det civila kärnkraftsprogrammet fått ökad fart efter 1956 års beslut, började det divergera från det militära kärnvapenprogrammet, den svenska linjen till trots, och trots att man från regeringshåll uppfattade det civila programmet som ett stöd för den militära när handlingsfrihetslinjen lanserades 1959. Skälen till denna divergering var flera. Även om AB Atomenergi var inkopplade i kärnvapenprogrammet, hade man också som uppgift att så snabbt som möjligt få fram kärnreaktorer som var praktiskt användbara för civil energiförsörjning, och var intresserade av att inte tappa initiativet till andra svenska energitekniska aktörer såsom Vattenfall eller ASEA. Det hade också blivit möjligt att få tillgång till mycket information, och även olika komponenter och råvaror av intresse för kärnkraften från USA. President Dwight D. Eisenhower hade i ett tal i december 1953 lanserat den nya linjen Atoms for Peace, som 1955 följdes upp med offentliggörande av en stor mängd dokument vid en konferens i Genève. Att köpa material från USA skulle vara snabbare och i många fall också bli billigare än att producera dem i Sverige. Å andra sidan krävdes då omfattande garantier för att materialen enbart användes civilt. 1 juli 1955 slöts ett första samarbetsavtal mellan Sverige och USA, som 18 januari 1956 följdes upp med ett ytterligare avtal om civilt samarbete på kärnenergiområdet. Som resultat fick Sverige tillgång till visst tidigare hemligstämplat material, och möjligheten att importera mindre mängder anrikat uran, samt tungt vatten till ett lägre pris än det norska. I avtalet krävdes garantier för att materialet inte skulle användas för kärnvapenändamål eller andra militära ändamål.
De garantier som AB Atomenergi utfärdat för material till reaktorn R3 (Ågestaverket) 1957 innebar de första begränsningarna av detta slag som kunde utgöra problem för kärnvapenprogrammet, även om man från svensk sida lyckats undgå att utfärda helt vattentäta garantier till USA.
Även om den grundläggande reaktortypen som valdes av AB Atomenergi var den som krävdes för att vara till nytta i det militära programmet (vilket var en grundval för den svenska linjen), var den mer detaljerade konstruktionen inte den som FOA hade föredragit, av det enkla skäl att driftprofilen vid optimerad energiproduktion var annorlunda än den vid optimerad plutoniumproduktion.
Från 1959 avtog också det civila intresset för såväl att fullfölja uranverket i Ranstad, som beslutats 1958 och var tänkt att stå färdigt 1963, som för inhemsk produktion av tungt vatten. Tanken om inhemsk försörjning med kärnbränsle och andra strategiska råmaterial övergavs således stegvis och det svenska inslaget i "den svenska linjen" kom att begränsa sig till konstruktionen och byggandet av kärnreaktorerna.
[redigera] Plutoniumproblem
I takt med att det civila kärnkraftsprogrammet gick sin egen väg kom problemet med att få tillgång till plutonium, både för forskning och för senare framställning av kärnvapen, att torna upp sig som det största tekniska problemet för kärnvapenprogrammet. För många forskningsändamål, till exempel de metallurgiska, kunde man nöja sig med plutonium som utöver plutonium 239 innehöll över 7% av isotopen plutonium 240, trots att ett plutonium med denna isotopblandning inte skulle vara användbart som vapenplutonium. Plutonium av denna sammansättning kunde fås genom upparbetning av använt kärnbränsle från reaktorer som inte var optimerade för militär drift, men det gällde då att få tag på kärnbränslet utan att på ett uppenbart sätt bryta mot utfärdade garantier. En förutsättning för detta var att upparbetningen skedde inom Sverige, och någon sådan kapacitet stod inte klar när R3 togs i drift . Reaktorn R3 i Ågesta kom dock inte att bli den tillgång för kärnvapenprogrammet som man inledningsvis hade trott.
Problemet ledde till att man från 1957 började studera möjligheten att istället uppföra och driva en eller eventuellt två rent militära reaktorer för plutoniumproduktion, placerad i bergrumsanläggning. I juli 1958 hade AB Atomenergi och FOA studerat detta, och kommit fram till att en militär reaktor (bestående av aluminiumkapslade bränsleelement och tungt vatten som moderator) skulle ge lägre produktionskostnader än att utnyttja andra, civila reaktortyper. Dock skulle det krävas relativt omfattande investeringar för denna reaktor, och på grund av den tilltänkta bergrumsplaceringen skulle det ta 4,5 år att uppföra reaktorn.
Det minskade civila intresset för inhemsk råvaruförsörjning ledde till att skisserna för svensk kärnvapenframställning reviderades under 1959 och 1960. Man fick i uppskattningen nu lägga in ett uranverk, en tungvattenanläggning och en upparbetningsanläggning, förutom en eller två reaktorer, för att kunna klara plutoniumförsörjningen. Detta ledde till en kraftigt ökad kostnadsuppskattning, och ett större tidsbehov än tidigare antagits. Dessa anläggningar hade inte ingått 1958 års skisser av varken S- eller L-programmen, så finansiering av dem ingick inte i det program för utökad skyddsforskning som hade fått regeringens godkännande. Försvarets och FOA:s bedömning av läget år 1961 var således att det enbart var plutoniumtillgången som var kärnvapenprogrammets begränsande faktor, och från 1961 och framåt konstaterade Försvarsstaben att programmets tidsplan försköts framåt på grund av detta.
[redigera] Sonderingar om kärnvapenköp från USA
När ÖB 1954 förespråkade att det svenska försvaret behövde tillgång till kärnvapen, var inte egen svensk kärnvapenframställning det enda alternativ som övervägdes. Avtal med västmakterna om att snabbt komma till undsättning, eller köp av ett mindre antal kärnvapen från väst (i praktiken USA) övervägdes också, och det sista alternativet framstod av tids- och kostnadsskäl som det bästa, i den mån det var möjligt. Från 1954 skedde svenska sonderingar i USA om möjligheten att köpa kärnvapen. Från svensk del visste man att amerikansk lagstiftning inte tillät denna export, men man hoppades på att kunna bli positivt behandlade trots att man inte var med i NATO, eftersom man ansåg att det låg i USA:s intresse att Sverige skulle ha ett starkare försvar i händelse av sovjetiskt anfall mot landet.
Bland annat samtalade FOA:s Torsten Magnusson med det amerikanska sändebudet Howard A. Robinson i frågan i november 1954, och Malte Jacobsson i Atomkommittén samtalade med konteramiral Lewis Strauss i Atomic Energy Commission i april 1955, och nämnde då siffran 25 som ett exempel på antalet kärnladdningar som Sverige kunde vara intresserat av att köpa.
1957 trappades sonderingarna upp då ambassadör Erik Boheman tog upp frågan med USA:s utrikesdepartement, samtidigt som svenska försvaret förhörde sig om möjligheter att få skicka svenska officerare på utbildning i kärnvapens användning. Boheman nämnde också att länder som Danmark och Norge redan fått köpa vapensystem som kunde bära kärnstridsspetsar (även om dessa länder inte disponerade några egna laddningar till dessa vapen). Det amerikanska svaret blev avvisande, eftersom Sverige, som icke-NATO-land inte hade något ömsesidigt försvarsavtal med USA, vilket var ett krav i amerikansk lag för att ens överväga kärnvapensamarbete. Budskapet var att om Sverige hade tänkt ändra sin alliansfria politik var man välkommen med en ny förfrågan, annars var det lönlöst. I en analys från amerikanska UD under 1959 konstaterade man att Sverige i princip inte behövde vara NATO-medlem för att kärnvapenförsäljning kunde övervägas, men var tvungen att åtminstone ha avtal med USA kring användningen av eventuella kärnvapen, vilket också skulle vara att lämna alliansfriheten. 6 april 1960 bestämde sig National Security Council för att den amerikanska linjen skulle vara att inte alls stödja ett svenskt kärnvapeninnehav, inte heller med egenutvecklade kärnvapen, eftersom det ansågs vara bättre för västs försvar mot Sovjetunionen att Sverige satsade sina begränsade resurser på konventionella stridskrafter snarare än på ett dyrt kärnvapenprogram.
1960 års ställningstaganden till trots fick svenska företrädare i kontakter med amerikanska försvaret tillgång till en del hemlig information senare under 1960-talet, dels om kärnvapentaktik och de krav denna ställde på spaningsresurser och snabbt beslutsfattande, och dels vissa kärnfysikaliska data.
Bland annat tittade svenska företrädare på vapensystemet MGR-1 Honest John, som kunde förses med kärnstridsspetsarna W7 och W31. För artilleriändamål hade USA tagit fram projektilen W48 för 155 mm artilleri med 0,072 kt effekt. Några planer på så små svenska kärnvapen har dock inte återfunnits.
[redigera] Planerade kärnladdningar
De egenproducerade svenska laddningarna var avsedda att vara baserade på plutonium (239Pu). När de tidiga principskisserna runt 1955 ersattes med mer konkreta uppskattningar kring konstruktionslösningar var en av de första skisserna en flygbomb med en ungefärlig vikt av 400-500 kg och cirka 35 cm diameter. Denna bomb skulle vara möjlig att bära för A 32 Lansen.
I den studie som genomfördes inom Kärnladdningsgruppen 1961-1962 skisserades ett anskaffningsprogram om 100 taktiska kärnladdningar, och dessa laddningar skulle ha en effekt motsvarande cirka 20 kiloton trotyl.
[redigera] Vapenbärare
I försvarets studier av hur de tilltänkta kärnvapnen skulle utnyttjas, låg fokus hela tiden på flygbomber som skulle bäras av attackflygplan. Eftersom planerna gällde taktiska kärnvapen i inte alltför stort antal, planerades aldrig någon särskild flygplanstyp enbart för kärnvapen, så vitt bekant. Det var således Flygvapnets modernaste attackflygplan som skulle bära kärnvapnen såväl som annan beväpning. Hade programmet följt sin ursprungliga tidsplan hade det således varit A 32 Lansen som hade varit aktuell som vapenbärare, och enligt de reviderade tidsplanerna där kärnvapnen skulle ha dykt upp först på 1970-talet hade även AJ 37 Viggen varit aktuell.
Kärnladdningsstudien diskuterade också översiktligt möjligheten att utnyttja markrobotar med cirka 100 km räckvidd, och kärnladdade torpeder till ubåtar (troligen hade Sjöormenklassen och en modifierad Torped 61 varit aktuella), men utan att göra några närmare studie av verkan av dessa alternativ; studien fokuserade istället på hur flygbomber kunde användas.
Påståenden har också figurerat också om att andra svenska vapensystem skisserade eller utvecklade under 1950- och 1960-talen skulle ha varit avsedda som vapenbärare för kärnvapen, bland annat det tunga attackflygplanet Saab A 36, Bandkanon 1 (en 155 mm artilleripjäs) och sjömålsroboten Robot 08. Dessa påståenden har funnits i rörelse från den tid då försvarets studier fortfarande var hemligstämplade. Förvisso fanns de första skisserna på hur ett svenskt kärnvapen rent fysiskt kunde se ut när A 36 studerades, men A 36-projektet var sedan flera år övergivet till förmån för AJ 37 Viggen när de första detaljerade militära (snarare än enbart fysikaliska eller tekniska) studierna genomfördes 1961-1962, så A 36 kan aldrig ha ansetts utgjort en integrerad del av själva kärnvapenprogrammet.
Vad gäller bland annat Robot 08 ger de tidigare hemliga dokument som har kommit till kännedom inget stöd för påståenden om att något annat än flygbomber skulle ha övervägts på ett mer seriöst sätt. Kärnvapenbestyckade sjömålsrobotar skulle, i likhet med torpeder, i och för sig ha passat in i den tilltänkta operativa användningen av kärnvapen mot överskeppningsföretag. Dock kom kärnladdningsstudien fram till att störst effekt med flygbomber skulle fås vid bekämpning i hamn; till sjöss skulle en utspridning av en sjöstyrka minska effekten av kärnvapen.
Påståenden om planer för kärnvapenbestyckad ammunition till svenska artilleripjäser med 155 mm kaliber och högst 25 km räckvidd måste ses med än större skepsis. Förvisso togs kärnvapenammunition i 155 mm kaliber fram av USA och i 152 mm kaliber av Sovjetunionen, så tekniskt skulle detta ha varit möjligt. Den enda amerikanska kärnladdningstyp av denna kaliber som faktiskt färdigställdes, W48, hade dock endast 0,072 kilotons effekt, trots att den krävde lika mycket plutonium som en betydligt kraftigare laddning. (Laddningar med större effekt togs av USA huvudsakligen fram för artilleri med kalibern 203 mm respektive 280 mm.) Den representerade också en annan konstruktionsprincip, linjär implosionsbomb, än de fissionsladdningar som hade större yttermått. Eftersom det hela tiden var plutoniumtillgången som var den begränsande faktorn i det skisserade svenska programmet, och kostnadsaspekterna sågs med bekymmer, är det svårt att tro att antalet flygbomber skulle ha minskats till förmån för slagfältskärnvapen med mindre effekt, som dessutom skulle ha krävt utvecklingskostnader för att utforska en ytterligare konstruktionsprincip.
[redigera] Tilltänkt användning
Redan från början avskrev man möjligheten att skaffa sig svenska strategiska kärnvapenstyrkor, med möjligheten att nå fientliga befolknings-, industri- och beslutscentra, eftersom Sverige inte hade några bombplan med strategisk räckvidd. Istället rörde det sig om taktiska kärnvapen som skulle kunna användas mot militärt betydelsefulla mål i Sveriges närområde i händelse av krigsfara. Det främsta exemplet på sådana mål kunde vara utskeppningshamnar på andra sidan Östersjön, och ett annat mål skulle vara fientliga flygbaser.
När det gällde utskeppningshamnarna konstaterade man att dessa i allmänhet hade stadsbebyggelse och civil befolkning så pass nära hamnarna att även dessa skulle drabbas, om insatser gjordes med svenska kärnvapen. Detta ledde försvaret till slutsatsen att denna användning, även om det var fråga om taktiska snarare än strategiska kärnvapen, skulle ha politiska konsekvenser.
Den strategisk-operativa effekt man förväntade sig av ett svenskt innehav av taktiska kärnvapen var i första hand en krigsavhållande effekt, att själva kärnvapeninnehavet skulle avskräcka mot anfall mot Sverige. I andra hand skulle man tvinga en angripare att göra taktiska anpassningar inför risken att utsättas för kärnvapenangrepp, vilket skulle innebära att ett militärt angrepp mot Sverige bland annat tog längre tid och krävde mer resurser. I denna roll skulle således kärnvapeninnehavet hjälpa till att återställa balansen mellan de konventionella stridskrafterna.
För att inte kärnvapenkapaciteten skulle kunna slås ut av ett överraskande angrepp, skisserade man på ett system där huvuddelen av laddningarna förvarades spridda på några starkt skyddade bergrumsförråd, och resten flyttades runt mellan Attackeskaderns baser. Dessa skisser gick under beteckningen Ahasverussystemet och kan jämföras med tankarna på andraslagsförmåga.
[redigera] Åsiktsbyten inom försvaret
Efter att den starke kärnvapenförespråkaren Nils Swedlund 1961 hade avgått med pension och hade lämnat över ÖB-posten till Torsten Rapp började vissa ledande befattningshavare internt inom försvaret uttrycka tveksamhet kring kärnvapenprogrammet. Detta kan ses mot bakgrund av fördröjningarna i tidsplanerna på grund av svårigheterna med plutoniumförsörjningen och de ökade kostnadsuppskattningarna. De första skeptiska åsikterna kom från Flygvapnet, och framfördes 1961 av flygstabschefen Stig Norén till sina motsvarigheter i andra försvarsgrenar och den tillträdande försvarsstabschefen Carl Eric Almgren i samband med arbetet med det som skulle bli underlaget ÖB-62. Detta ledde bland annat till att en särskild arbetsgrupp, Kärnladdningsgruppen, tillsattes under ledning av överste Åke Mangård. Denna grupp arbetade juni 1961 till februari 1962 och genomförde omfattande analyser av konsekvenser och det militära värdet av kärnvapeninnehav. Genom fortsatta påstötningar från Flygvapnet kom rapporten ÖB-62 att uttrycka en mer ambivalent hållning till kärnvapen än rapporten från 1957, men var dock i huvudsak positiv.
Att det var flygvapenföreträdare som bytte åsikt i kärnvapenfrågan kan tyckas paradoxalt, eftersom fokuseringen på kärnvapnen i bland annat USA hade lett till att flygstridskrafterna hade ökat i betydelse i jämförelse med mark- och sjöstridskrafterna. Flygvapnet stod dock inför en dyr anskaffning av Viggen, och befarade att ett fullskaligt kärnvapenprogram skulle konkurrera med detta. En av punkterna som Norén ville ha bättre utrett var vilka konventionella stridskrafter man kunde få istället för kärnvapnen. Man kan konstatera att detta också var den linje som USA 1960 bestämt sig för att man ansåg att Sverige borde följa; huruvida detta påverkade de svenska försvarschefernas ställningstagande är oklart.
Att Swedlund ersattes just med en flygvapenofficer har ibland satts i sammanhang med att försvaret valde att prioritera flygplan istället för kärnvapen. Det har dock påpekats att det snarare var det faktum att Swedlund lämnade ÖB-posten som öppnade för nya överväganden, oavsett efterträdare, och Rapp utmärkte sig snarare för att inte ha någon stark personlig åsikt i frågan.
I rapporten ÖB-65 hade man tagit ytterligare ett steg bort från att förutsätta ett kärnvapenförsett svenskt försvar. Man förordade fortfarande svenska kärnvapen i allmänna termer, men de låg nu inte längre inlagda i försvarets planering, eftersom det fortfarande inte fanns beslut om dem, och att man såg en överhängande risk att ett svenskt innehav skulle förbjudas till följd av de nedrustningsförhandlingar som bedrevs. Rapporten såg också ljusare på möjligheten att försvara sig konventionellt med ett försvar bestående av moderna stridskrafter, eftersom man nu på allvar anammat marginaldoktrinen, där man förutsatte att ett angrepp mot Sverige inte skulle ske isolerat, utan som ett led i en storkonflikt. I det fallet skulle endast en mindre andel av den angripande stormaktens stridskrafter kunna sättas in mot Sverige.
[redigera] Kärnvapenprogrammet och svensk nedrustningspolitik
Inom FN drev Sverige via Östen Undén redan i slutet av 1950-talet linjen om ett provstoppsavtal för kärnvapen. Från 1962 var Sverige också en aktiv deltagare i de internationella nedrustningsförhandlingarna. Förhandlingar mellan NATO och Warszawapakten hade inletts 1960, men strandat 1961. I FN:s generalförsamling hösten 1961 beslöts att återuppta förhandlingarna och utöka dem med åtta neutrala/alliansfria stater, däribland Sverige. De första förhandlingar med deltagande av neutrala stater skedde 15 mars 1962.
I augusti 1962 kom Sovjetunionen, Storbritannien och USA i dessa förhandlingar överens om att stoppa alla prov med kärnvapen i atmosfären, yttre rymden och under vatten. Man inbjöd också världens alla stater att skriva på, vilket kom som en överraskning för Sverige. Efter en kort betänketid beslöt sig den svenska regeringen att skriva på, trots handlingsfrihetslinjen. Man konstaterade också att underjordiska kärnvapenprov inte förbjöds av avtalet, och att handlingsfriheten trots allt skulle kunna upprätthållas.
Efter provstoppsavtalet kom till, fick FOA i uppgift att från 1963 driva en seismografisk anläggning för övervakning av att avtalet följdes.
I frågan om icke-spridning låg dock de svenska förhandlarna i flera år lågt, just mot bakgrund av den svenska handlingsfrihetslinjen. Fram till 1965 hade man instruktioner från regeringen att inte driva frågan. Detta ändrades i början av 1966, och offentliggjordes av statssekreteraren i försvarsdepartementet Karl Frithiofson i mars 1966 i ett tal inför Kungliga Krigsvetenskapsakademien, där han då meddelade att det för närvarande inte skulle ligga i Sveriges intresse att anskaffa egna kärnvapen, vilket var en nyansskillnad från den tidigare handlingsfrihetslinjen. Tre faktorer bakom detta ställningstagande var dels att det såg alltmer svårt ut att kunna få plats med ett kärnvapenprogram inom försvarets ekonomi, dels att man kommit fram till att framtida krig mycket väl kunde bli konventionella till sin karaktär, bland annat genom att studera NATO:s flexible response-doktrin, och dels att man (något oklart hur) bedömde att Sverige ändå i praktiken skyddades av USA:s kärnvapenparaply. Alldeles innan regeringens ställningstagande hade dock försvaret uttryckt att Sveriges säkerhetsläge skulle försämras om man anslöt sig till ett icke-spridningsavtal, eftersom avtalsförslagen riktade sig mot mindre länder som ännu inte hade kärnvapen, medan USA:s och Sovjets kärnvapeninnehav inte påverkades. Således skulle man avskaffa Sveriges handlingsfrihet utan att få något annat i utbyte, men ändå stå kvar med samma kärnvapenhot mot sig.
Förhandlingarna resulterade i icke-spridningsavtalet, som var klart för påskrift 1968. Sverige skrev på 19 augusti 1968, strax efter att Västtyskland hade gjort detsamma.
[redigera] Avslutning
Karl Frithiofsons tal i mars 1966 tillkännagjorde i princip att tankarna på svensk anskaffning av kärnvapen hade övergetts och därmed ett slut på handlingsfrihetslinjen. Linjen utvecklades ytterligare 1968 i försvarsutredningen, och med undertecknandet av icke-spridningsavtalet 1968 påbörjades avvecklingen av all konstruktionsinriktad kärnvapenforskning vid FOA. Reduktionerna av FOA:s kärnvapenforskning inleddes 1967, samtidigt som en förskjutning mot annan försvarsforskning (relaterad till konventionella vapen) skedde. Från 1968 inriktades den kvarvarande kärnvapenrelaterade forskningen på skyddsfrågor, och avvecklingen av den verksamhet som var direkt relaterad till kärnvapenprogrammet var avslutad 1972. Det mest signifikanta var att plutoniumlaboratoriet i Ursvik avvecklades.
Utländska bedömningar har klassat den svenska kärnvapenkompetensen som byggdes upp som mycket högt stående och att Sverige i slutet av kärnvapenprogrammet var tekniskt kapabelt att på kort tid skaffa kärnvapen.
[redigera] Efter kärnvapenprogrammet
[redigera] Faktisk skyddsforskning och stöd till nedrustning
Kärnvapenrelaterad verksamhet fortsatte dock vid FOA även efter avvecklingen var avslutad 1972, men i betydligt mindre omfattning. (Resurserna år 1972 var ungefär en tredjedel av de 1964-1965. ) Faktisk skyddsforskning kring kärnvapnens effekter, utan koppling konstruktionsforskning eller någon handlingsfrihetslinje, fortsatte. Paradoxalt nog hade ju denna del av kärnvapenforskningen inledningsvis givits en låg prioritet, eftersom "skyddsforskning" då enbart var ett politiskt gångbart namn. Den kvarvarande tekniska sakkunskapen om konstruktion av kärnvapnen utnyttjades senare i olika nedrustningssammanhang.
[redigera] Handlingar från kärnvapenprogrammet
Enligt den svenska sekretesslagen kan hemliga handlingar frisläppas efter 40 år. Många handlingar från det svenska kärnvapenprogrammets uppbyggnadsskede och mest intensiva period blev därför successivt offentliga under 1990-talet, och har legat till grund för de beskrivningar som gjorts, bland annat av Wilhelm Agrell. Vissa handlingar som är kvalificerat hemliga frisläpps dock först efter 70 år, så denna typ handlingar från det svenska kärnvapenprogrammet är ännu inte allmänt tillgängliga.
[redigera] Kontroverser om verksamheten efter 1958
1985 förekom i tidningen Ny Teknik artiklar om den svenska kärnvapenforskningen med ett antal påståenden om förhållanden som då inte var allmänt kända, och som tidningen själv betecknade som avslöjanden. Ny Teknik hävdade att verksamheten vid bland annat FOA hade fortsatt i direkt strid mot riksdagens beslut 1958. Detta ledde till att regeringen gav ett uppdrag till dåvarande rättschefen på försvarsdepartementet, Olof Forssberg, att utreda frågan. Forssbergs utredning Svensk kärnvapenforskning 1945 till 1972 stod klar 1987, och kom fram till att ingen forskning hade skett som inte rymdes inom den beslutade linjen om skyddsforskning med handlingsfrihet.
I november 1994 kom The Washington Post med påståenden om att Sverige skulle ha hållit sin kärnvapenoption öppen i smyg. Detta påstående baserade sig på att reaktorn R3 i Ågestaverket fortfarande fanns kvar, men inte inordnats i den gällande inspektionsregimen enligt icke-spridningsavtalet. Reaktorn hade ställts av 1974, men inte demonterats. Från Statens Kärnkraftsinspektion (SKI) påpekade man att anledningen till att anläggningen inte omfattades av inspektioner, var att Sveriges avtal med IAEA upprättades 1975 (och inte 1968 då icke-spridningsavtalet ratificerades), och då var R3 tagen ur drift och allt klyvbart material avlägsnat. Eftersom inga av de kvarvarande komponenterna hade underhållits sedan 1974 betraktades den inte tillnärmelsevis vara i körbart skick av SKI.

Summary: Det svenska kärnvapenprogrammet syftade till utvecklingen av kärnvapen och bedrevs i Sverige mellan 1945 och 1972. Kärnvapenprogrammet drevs parallellt med forskning kring skydd mot kärnvapen vid Försvarets forskningsanstalt och delar av det omfattades av stor sekretess. Programmet lades ned framförallt av politiska skäl innan några kärnvapen hade framställts, men även ekonomiska skäl spelade in. Fram till 1958 bedrevs det hemliga programmet med utgångspunkten att Sverige skulle skaffa egna kärnvapen. Ett beslut i Sveriges riksdag samma år innebar att forskningen inriktades på skydd mot kärnvapen, med bibehållande av handlingsfrihet att vid behov senare byta linje. Med regeringens godkännande bedrevs dock kärnvapenprogrammet under beteckningen "utökad skyddsforskning" och hade sin mest intensiva period under början av 1960-talet. Den fortsatta verksamhet som bedrevs efter 1958 har varit föremål för senare kontroverser, eftersom vissa bedömare menar att den gick utöver vad riksdagen hade beslutat. Handlingsfrihetslinjen övergavs 1966, och Sveriges godkännande av icke-spridningsavtalet 1968 innebar att avvecklingen av kärnvapenprogrammet inleddes, vilken var avslutad 1972.


[redigera] Ungdom
Theoderik föddes 454, året efter att ostrogoterna slutligen blivit oberoende efter nästan ett århundrade av hunnersk dominans.
Theoderic föddes i Bern som son till den ostrogotiske kungen Theodimir och Ereriliva, senare känd som Evsebia, det förnamn hon tog efter sin omvändelse från arianismen till katolicismen. Theoderic hade en yngre bror, Teodimund. Ostrogoterna, som vid denna tid styrdes av tre bröder av den amaliska kungaätten, ställde sig 456 under Östroms beskydd (så kallat foederati) och slog sig ned i den romerska provinsen Pannonien.
Vid sju års ålder reste Theoderik till Konstantinopel som en del i ett gisslanåtagande som Theodoriks far, kung Theodimir godtagit för att få till stånd ett fredsfördrag med det bysantinska väldet.
Han bodde vid det bysantinska hovet i 11 år och lärde sig mycket om romersk administration och taktik under överinseende av kejsaren Leo I.
[redigera] Goterkungen
Kunskaperna som Theoderik inhämtat under sin tid i Konstantinopel skulle komma honom väl till pass när han utnämndes till kung 471 över ostrogoterna som var ett mångkulturellt samhälle med stora romerska influenser. En maktkamp utbröt då många ostrogoter anslöt sig till Teoderik Strabo vilket resulterade i strider mellan de båda fraktionerna. Oroligheterna avbröts i och med Strabos död efter ett fall från en häst år 481.
Theoderik kunde ta ett fast grepp om makten och hjälpte till att slå ned ett uppror mot kejsar Zeno av Östrom. För detta fick han motta rikets främsta utmärkelser, blev magister militum (soldatföreståndare) år 483 och året därpå blev han konsul. Som romersk militär var Theoderik framgångsrik och fick bland annat en ryttarstaty rest till sin ära. Som en följd av Theoderiks bedrifter i kejsarens tjänst tilldelades också ostrogoterna nytt land i Mesien (nuv. Bulgarien).
Vid denna tidpunkt var ostrogoterna bosatta på bysantinskt territorium som foederati (allierade) med romarna men blev alltmer rastlösa och svårhanterliga för kejsar Zeno. Kort efter Theoderiks trontillträde utarbetade de två ett arrangemang som var båda parter till gagn. Ostrogoterna behövde nytt område att bebo och Zeno hade tilltagande bekymmer med Odovakar, kungen av Italien som hade störtat det västromerska riket 476. I teorin var Odovakar Zenos vicekung, men i praktiken hotade han det bysantinska territoriet och respekterade inte de romerska invånarnas rättigheter. Med Zenos bifall och en ostrogotisk här med inslag av rugier invaderade Theoderik Odovakars kungarike år 488.
[redigera] Theoderik i Italien
Theoderik anlände till Italien med sin ostrogotiska armé 488 och vann år 489 slag vid Isonzo och Milano, vid Adda år 490. Ravenna intogs 493 efter två års belägring när Odovakar gav upp på villkor att de två skulle styra Italien gemensamt. Detta fick ett snabbt slut när Theoderik i mars 493 stack ned Odovakar med ett svärdshugg och utropade enligt sägnen "Det är vad du gjort de mina!".
Liksom Odovakar var Theoderik tekniskt sett endast en vicekung i Italien, i den bysantiske kejsarens tjänst. I realiteten kunde Theoderik liksom Odovakar undvika bysantinsk inblandning, och Theoderik lyckades sköta relationerna till Konstantinopel som en jämlike. Den avgörande skillnaden var att Theoderik respekterade det med Konstantinopel ingångna avtalet, och lät romerska medborgare i riket leva under romersk rätt och lag. Goterna i området lydde under sina egna lagar, och den mark de erhöll var i huvudsak den mark som Odovakar redan erövrat från italienarna, de lade inte under sig ytterligare landområden. Ostrogoterna slog sig ned i främst norra och mellersta Italien. De förblev alltid en minoritet. Ostrogoternas andel av befolkningen i Ravenna har beräknats till 14 procent, i övriga delar av Italien till någon enstaka procent.
Trots att Theoderik själv aldrig ens lärde sig skriva sitt namn var han så genomsyrad av den romerska världen att hans regeringstid beskrivs av eftervärlden som Västroms sista storhetstid. Theoderik lät skydda och restaurera åtskilliga antika monument i Rom, och byggde flera nya i Verona och Ravenna – det senare var Theoderiks vanliga residensstad, och hans byggnader där är alltjämt synliga i staden. Genom hela Theoderiks liv förblev klyftan mellan hans två sidor, den av Bysans utbildade ädlingen och den germanske krigaren, djup. I spetsen för det kungliga kansliet i Ravenna hade han den romerske författaren Cassiodorus. Denne samlade mot slutet av sin levnad många dokument från kansliet och gav ut dem med titeln Variae vilka för eftervärlden ger en bra inblick i samhällslivet under ostrogoterna och Theodorik.
[redigera] Statsmannen
Den romerska befolkningen styrde Theoderik mot de fredliga yrkena och han stödde det kulturella uppsvinget. Goter däremot sågs inte gärna av Theoderik besöka skolor. Han ansåg att skolning och romerskt inflytande skulle förveka krigarna, och goterna blev alltså ett slags krigarkast. Endast goter fick göra krigstjänst. Romarna hade istället hand om den civila förvaltningen och det officiella språket i riket förblev latin. I senaten i Rom var det sällsynt att goter blev ledamöter. De olika folkslagen hölls segregerade men Theoderik verkar ha bemödat sig med att vara rättvis och opartisk vid rättsskipning.
Theoderik allierade sig med frankerna genom giftermål med Audufleda, syster till Klodvig I, med vandalerna genom hans systers giftermål med vandalernas kung Thrasamund och med visigoterna genom sin dotter Tiudogotas giftermål med kung Alarik II. Systerdottern Amalaberga fick gifta sig med thüringarnas kung Herminafrid. Maktkampen mellan frankerna och goterna medförde flera kortare krig mellan år 506 och 523. Under stora delar av sin regeringstid var Theoderik även kung över visigoterna, sedan han blivit regent under den unge visigotiske kungens uppväxt (cirka 510). Frankerna lyckades överta kontrollen över Akvitanien från visigoterna 507, men i övrigt lyckades Theoderik avstyra deras ambitioner. Theoderik avstyrde också vandalska räder i sina områden genom att hota den svage kung Thrasamund med invasion.
Från och med Justinus I:s trontillträde som kejsare av Östrom år 518 förändrades situationen. Theoderik var liksom de flesta ostrogoter av den arianska tron, ett arv från biskop Wulfila, medan Justinus I var strängt ortodox, och under hans regeringstid startade förföljelser mot ostrogoternas arianska trosfränder i det östromerska riket vilket naturligtvis väckte Theoderiks vrede. En romersk biskop vid namn Johannes försökte utverka religionsfrihet åt goterna, men när han misslyckades lät Theoderik kasta honom i fängelse. Theoderik fick även se konflikter mellan sitt folk och de romerska invånarna. Dessa motsättningar skulle efter Theoderiks död leda till att det ostrogotiska folket upphörde att existera. Så länge Theoderik styrde Italien vågade inte Konstantinopel invadera, av rädsla för hans rykte och förmåga. När väl Theoderik dött försvann denna rädsla snabbt.
[redigera] Början på slutet för goterna i Italien
Theoderiks välde skulle få ett mörkt slut. Han drabbades av tilltagande förföljelsemani och fick höra om en sammansvärjning bland de romerska senatorerna. Han lät till slut fängsla och avrätta poeten och filosofen Boëthius och hans svärfar Symmachus sedan denne tagit parti för en, som det ansågs, för förräderi överbevisad senator Albinus. Boëthius hade tidigare stått högt i gunst hos Theoderik och överösts med ynnestbevis. Under sin fängelsetid författade Boëthius klassikern Filosofins tröst (De consolatione philosophiae).
Theoderik gifte sig två gånger – den första hustruns namn är inte känt men med henne hade han två barn, Arevagni och Theodogotho. Med sin andra hustru Audofleda fick han dottern Amalasuntha. Theoderik dog år 526 i Ravenna och efterträddes av sin dotterson, Amalasunthas son Athalaric. Amalasuntha regerade i väntan på att Athalarics skulle uppnå myndighetsålder. Ostrogoternas kungadöme började emellertid försvagas. År 535 anföll Östrom och i ett krig som varade till år 552 besegrades ostrogoterna. De assimilerades sedan med den övriga befolkningen.
[redigera] Eftermäle
Theoderik den store begravdes i Ravenna, varifrån han styrt sitt rike under stora delar av tiden. Hans mausoleum är fortfarande en av stadens finare sevärdheter. När den östromerske generalen Belisarius intog Ravenna år 540 vanhelgades graven och Theoderiks kvarlevor försvann.
Theoderiks liv kom att bli en vida spridd saga i de nordligare germanska länderna. Didrik av Bern i den tyska episka dikten Nibelungenlied och Didriksagan baseras på Theoderik (Bern = Verona), liksom personerna Tjodrik (alt. Tjodmar) i Eddan.
Romanen Raptor av Gary Jennings är baserad på väl underbyggda fakta om Theoderiks liv och handlar om hans karriär, om än i skönlitterär form.
Silverbibeln skapades antagligen i Ravenna just för Theoderiks räkning. Boken som förvaras på Carolina Rediviva i Uppsala är den längsta bevarade texten på gotiska.
Av Cassiodorus och Jordanes, två av de första som omnämnt folk och geografiska förhållanden i Norden, hörde den förste till Theoderiks stab, och den andre är främst intressant för eftervärlden som den som vidarebefordrat ett sammandrag av Cassiodorus verk, Variae. Cassiodorus tjänstgjorde som förste minister och var både Theoderiks personlige lärare och den som utformade hans dekret.
[redigera] Rökstenen
På runstenen Rökstenen i Östergötland lyder verserna 9-11 enligt en äldre tolkning:
Denne Tjodrik har länge ansetts vara identisk med Theoderik, men enligt den senaste utvärderingen av Rökstenens text från 2007 av Bo Ralph är Theoderik inte länge namngiven:

Summary:
Theoderik den store (på gotiska Þiudareiks, från "av folket" och "stor", "kung", "härskare"), född 454 eller möjligen 455, död 30 augusti 526, var kung över ostrogoterna från 471 samt härskare över Italien från 493.
Under Theoderik fick Italien en period av fred. De romerska institutionerna bevarades samtidigt som bildning gynnades. Han anses vara den historiska förebilden för karaktären Didrik av Bern, i det medeltida hjälteeposet Nibelungenlied, där han personifierar den gode härskaren.
Theoderik blev härskare över Italien efter att år 493 ha besegrat Odovakar, som avsatte den siste västromerska kejsaren. Formellt erkände Theoderik den östromerske kejsaren som sitt överhuvud, men var i praktiken helt självständig. Detta liksom att han tillhörde arianismen, en avvikande kristen lära, bidrog till Östroms fientlighet. Theodorik blev allt mer misstänksam och hans ovilja att integrera ostrogoterna skapade en farlig uppdelning av det italienska samhället.
Efter Theoderiks död anföll Östrom och i ett krig som varade åren 535–552 föröddes Italien; ostrogoterna besegrades en gång för alla och försvann ur historien. Under 570-talet invaderade langobarderna och blev de nya germanska härskarna över norra Italien.