[עריכה] ביוגרפיה
[עריכה] שנים מוקדמות, 1466 - 1452
לאונרדו די סר פיירו דה וינצ'י נולד ב-15 באפריל 1452, ככל הנראה בכפר אנקיאנו, סמוך לנהר הארנו שבחבל טוסקנה, כשלושה קילומטרים וחצי מצפון לעיירה וינצ'י שהייתה בתחום שליטתה של פירנצה. הוא היה ילד בלתי חוקי לסר פיירו דה וינצ'י, נוטריון פלורנטיני, ולקתרינה, כפרייה, ככל הנראה, אותה לא הסכים לשאת האב פיירו לאישה. מעט ידוע על שנות חייו הראשונות. במשך חמש שנותיו הראשונות התגורר עם אמו, ולאחר מכן עבר לגור עם משפחת אביו. באותה שנה נשא סר פיירו לאישה בת של נוטריון עשיר מפירנצה, וקתרינה הושאה לתושב האזור, אקטבריגה (כינוי שפירושו "איש מדון"), שהיה מפעיל כבשן. לאונרדו אמנם גדל בין יתר בני המשפחה וזכה לחינוך כמו שאר אחיו, אך העובדה שנולד מחוץ למסגרת הנישואים, ריחפה מעליו בכל שנות ילדותו.
לאונרדו התייחס בכתביו המאוחרים רק לשני אירועים מתקופת ילדותו: הראשון הוא זיכרון מתקופת ינקותו, אותו ראה לאונרדו בדיעבד כאות מבשר, ובו בז ירד מהשמיים וקרב לעריסתו, פתח את פיו בעזרת זנבו והכה בין שפתיו בזנבו .
התקרית השנייה התרחשה בעת ששהה בהרים. בעת שיטוטיו מצא "מערה ענקית, ובחזיתה עמדתי זמן מה, המום מן המקום שלא ידעתי על קיומו עד כה [...] כך עמדתי זמן מה, עד אשר לפתע ניעורו בי שני דברים, פחד ותשוקה – פחד מפני המערה האפלה, המאיימת; ותשוקה לראות אם יש בתוכה משהו נפלא" .
שתי התקריות היוו בסיס לפרשנויות פסיכולוגיסטיות של אישיותו ומיניותו של לאונרדו, המפורסמת שבהן, ניתוח תקרית הבז של פרויד, "זיכרון הילדות הראשון של לאונרדו דה וינצ'י", שפורסם בשנת 1910.
[עריכה] בסדנה של ורוקיו, 1476 - 1466
לאונרדו היה נער חברותי ורב קסם. בין תחביביו היו מוזיקה, רישום וקדרות. אביו, שהתפעל מכמה מעבודותיו של הבן, הראה את רישומיו של לאונרדו בן ה-15 לאחד מאמני העיר הגדולים באותה תקופה, הצורף, הפסל והצייר אנדריאה דל ורוקיו. ורוקיו הבחין מיד בכישרונו של הנער והסכים לקבלו בתור מתלמד בבית המלאכה שברשותו, בעיר פירנצה, בשנת 1466. סדנתו של ורוקיו שכנה במרכז האינטלקטואלי של העיר שנודעה לעתיד כ"ערש הרנסאנס". בעיר, שקו הרקיע שלה נשלט זה חמישים שנה על ידי כיפת הקתדרלה של פירנצה שבנה פיליפו ברונלסקי, פעלו באותן שנים מלומדים ואמנים רבים, בהם הפילוסוף מרסיליו פִּיצִ'ינוֹ, המלומד ואיש המדע פאולו דל פּוֹצוֹ טוֹסקַנֶלִי, האמן ואיש האשכולות לאונה בטיסטה אלברטי, הפסל הקשיש דונטלו, האמנים הצעירים דומניקו גירלנדיו וסנדרו בוטיצ'לי - האחרון התמחה בעבר אצל ורוקיו. בסדנה של ורוקיו התמחו במקביל ללאונרדו אמנים ידועים כפרוג'ינו ולורנצו די קרדי.
במאה ה-15, פועלים בסדנה כזו של ורוקיו נתפסו כאומנים וכבעלי מלאכה, ורק למאסטר, מנהל הסדנה, היה מעמד חברתי גבוה. הסדנה ייצרה עבודות כעיצובי ניסים ושלטי גיבורים, ציורי ארגזים לאכסון הנדוניה, תפאורות, ציורי מזבח, פורטרטים קטנים ופסלים משיש, עץ וחרס. חניכים הוכשרו לעתים רק בתחום מומחיות צר, כגון ייצור מסגרות או יציקות נחושת, אך לאונרדו הוכשר לעסוק בכל המלאכות הללו, ונחשף למגוון רחב של מיומנויות טכניות, שהיוו את בסיס הידע המדעי שלו.
אף שסדנתו של ורוקיו נחשבה לפורה, רק ציורים מעטים ניתן לייחס לה כיום. אחד הציורים הוא "הטבלת ישו", שעל פי וזארי לאונרדו הצעיר נטל חלק בעשייתו, בציור המלאך הצעיר האוחז בגלימתו של ישו. יצירה אחרת של ורוקיו, הקשורה גם היא ללאונרדו, היא פסל דוד, המצוי כעת במוזיאון ברג'לו. עבודה זו ראויה לציון, מעבר לאיכותה המצוינת, משום שיש הטוענים שהיא פורטרט של לאונרדו כנער. דוד-לאונרדו נראה כנער רזה אך שרירי, בשונה מפסל דוד העגלגל והאנדרוגני שפיסל מורו של ורוקיו, דונטלו.
העבודה המתוארכת המוקדמת ביותר של לאונרדו היא רישום בדיו של עמק הארנו, שצויר ב-5 באוגוסט 1472 . לאונרדו יצר ודאי כמה ציורים במסגרת עבודתו בסדנה, אך הבולט מכולם הוא "הבשורה למריה", שצויר ככל הנראה עבור מנזר סן ברתולומאו במונטה אוליוֶטו שבדרום-מערב פירנצה.
בראשית אפריל 1476 הואשם לאונרדו, יחד עם עוד שלושה גברים, במעשה סדום. באותן שנים הומוסקסואליות הייתה נפוצה מאוד בפירנצה, ואף נחשבה לאחד ממאפייניה של העיר, אך להלכה נחשב המין האנלי בין גברים, לפשע. המורשעים נידונו לתשלומי קנסות, להשפלה פומבית, לסימון בברזל מלובן, להגליה ואף למיתה על המוקד. ישנה סבירות גבוהה שלאונרדו נעצר לזמן קצר בעקבות הלשנה בעילום שם, אך כעבור חודשיים, ב-7 ביוני, בוטלה רשמית התביעה נגדו ונגד השלושה האחרים עקב חוסר בראיות או עדויות.
לאונרדו השתלם אצל ורוקיו עד שנת 1476, וכבר בשנת 1472 התקבל לגילדת לוקס הקדוש, גילדת הציירים והרופאים של פירנצה.
[עריכה] עבודה כאמן עצמאי, 1482 - 1477
בשנותיו האחרונות בסטודיו של ורוקיו החל לאונרדו לצייר את הפורטרט השלם הראשון שלו, "ג'ינברה דה בנצ'י" (1476-1478 לערך), דיוקן של בת למשפחת סוחרים פלורנטינים עשירה, ורעייתו של סוחר אריגים.
לאחר שעזב את ורוקיו, הקים לאונרדו בית מלאכה משלו ופעל בעיר כאמן עצמאי. ב-10 בינואר 1478 קיבל הזמנה ראשונה כצייר עצמאי - הזמנה מהסניורֶה לקישוט מזבח בקפלה של הפאלאצו וקיו, הקפלה די סן ברנרדו. לאונרדו לא סיים את העבודה המוזמנת, זניחה ראשונה בסדרה של עבודות שנטש לאורך הקריירה שלו. בשנת 1480 החל לעבוד על התמונה "הירונימוס הקדוש", השמורה כיום בוותיקן. בציור הלא-גמור נראה הקדוש הירונימוס הגרום מכה את עצמו באבן, בהתאם לאיקונוגרפיה שלו כחוזר בתשובה, ולצדו גולגולת ואריה. הציור נותר רק בשלב של ציור הכנה בגוון אחד. במרץ 1481 קיבל לאונרדו הזמנה לצייר קישוט מזבח עבור המנזר האוגוסטיני סן דונטו בסקוֹפֶּטו, הסמוך לפירנצה. הציור "הערצת חכמי הקדם", המצוי כיום בגלריה אופיצי, היה אמור להיות הגדול מכל ציורי הכן של לאונרדו. אך גם ציור זה לא הושלם, ונותר בשלב ההכנה בלבד, בעת שעזב לאונרדו את פירנצה, בראשית 1482.
[עריכה] מגורים במילנו - בשירות בית ספורצה, 1499 - 1482
בשנת 1482 לערך עזב לאונרדו את פירנצה ועבר להתגורר במילאנו. זמן קצר לפני שיצא את עירו הכין לאונרדו מכתב, המנוסח בביטחון רב וברטוריקה המציגה יכולות בלי גבול. המכתב תיאר את כישוריו ומיומנויותיו ויועד לשליט מילנו, לודוביקו ספורצה. במכתב מציג עצמו לאונרדו כממציא ומהנדס צבאי בראש ובראשונה:
ברשימה פורש לאונרדו את יכולותיו לבנות גשרים קלים לניוד בעת מרדף, לרוקן חפירות ממים בעת מצור, לפתח שיטות להריסת מבצרים, לבנות תותחים קלים היורים אבנים קטנות ומטילים אימה, לחפור בשקט מנהרות תת-קרקעיות, לבנות כלי רכב משוריינים העמידים בפני כל התקפה, מכונות ללחימה בים ושאר מכונות... "בקצרה, ביכולתי להמציא מגוון רחב של מכונות לתקיפה ולהגנה". רק בסוף המכתב מזכיר לאונרדו את כישוריו כאדריכל וכאמן, שביכולתו לעשות כל דבר שאפשר לעשות בציור.
במילנו חברו ללאונרדו כשותפים בסדנה המקומית שני אחים בני משפחת דה פּרֶדיס. ב-25 באפריל 1483 חתם יחד עם אוונג'ליסטה ואמברוג'יו דה פרדיס, חוזה בו התחייבו להכין ציור מזבח בן שלושה לוחות לקישוט הקפלה של "אגודת ההתעברות ללא רבב" בכנסיית סן פרנצ'סקו גרנדה. הציור שיצרו בעקבות אותו חוזה, "הבתולה של הסלעים", שונה בבירור מהנחיות הלקוח בחוזה. לציור כמה גרסאות, שהיחס ביניהן אינו ברור לחלוטין. הראשונה (המצויה כיום בלובר) מיוחסת בעיקר ללאונרדו, והיא נמסרה ללקוח בשנת 1485 לערך, אך לא ברור אם זה הסכים לשלם את מלוא התשלום עבורה ואם היא הועברה לרשותו. את הגרסה השנייה של הציור (המצויה בלונדון) החלו לצייר ככל הנראה בין השנים 1493 ל-1499, לאחר התדיינות משפטית ארוכה, והיא צוירה ברובה על ידי אמברוג'יו דה פרדיס.
למרות רשימת היכולות הצבאיות שהציג, ההזמנה הראשונה שקיבל מלודוביקו הייתה ציור דיוקן של פילגשו הצעירה והיפה צ'יצ'ילה גלראני, פורטרט המוכר בשם "הגבירה עם החולד" מהשנים 1488 - 1490. סדנתו של לאונרדו במילנו הפיקה מספר יצירות, בעיקר דיוקנאות של אנשי חצר וציורים דתיים, חלקם מעשה ידיו של לאונרדו וחלקם נעשו על פי סגנונו ובהנחייתו של המאסטרו, אך בידי עוזרים. מיצירות הסדנה המיוחסות ללאונרדו ניתן למנות את "המוזיקאי", ו"בֶּלֶה פֶרוֹניֶרֶה", עוד פילגש צעירה של לודוביקו ספורצה. מבין העוזרים שצורפו לסדנה ראוי להזכיר את ג'ובאני ג'קומו די פייטרו קפרוטי, שכונה על ידי לאונרדו "סָלָאי" ("שד קטן"), והיה ללאונרדו עוזר, תלמיד ואולי מאהב, ובן לוויה שובב ומחוצף עד למותו של האמן. למרות הקשר ההדוק ביניהם לא נכח סלאי ליד לאונרדו כשזה נפח את נשמתו. מלאונרדו הוא ירש רק את הכרם שנתנה לו על ידי לודוביקו ספורצה. סלאי נישא אך כהולל ידוע לשמצה, נרצח לאחר מספר שנים. סלאי נודע לימים גם כצייר, אך לא השכיל להטמיע את כשרונו הייחודי של מורו וללמוד ממנו. אחת מיצירותיו הידועות ביותר מתייחסת למונה ליזה שאותה ניסה להעתיק.
בשנת 1489 הזמין העוצר ספורצה מלאונרדו אנדרטה לזכר אביו, הדוכס פרנצ'סקו ספורצה, כפרש על סוס. להזמנה שני שלבים: ראשית הוזמן דגם חומר של הפסל בגודל מלא, שאמור היה לשמש בשלב השני כבסיס לתבנית יציקת הברונזה. לאונרדו תכנן בתחילה פסל דרמטי של סוס על שתי רגליו האחוריות, אך לאחר שנתקל בקשיים טכניים חזר לדמות הפרש המקובלת, בה הסוס מטופף על שלוש רגליים. לשם הקמת הפסל הענק - הפסל התנשא לגובה שבעה מטרים ומחצה - קיבל לאונרדו מהעוצר בית מפואר ורחב מידות. מודל החמר הושלם בשלהי 1493 וזכה לקילוסים רבים, וכבר ב-1492 החל לאונרדו לתכנן את היציקה המורכבת. במסגרת העבודה חקר והמציא מכשירים שונים: עגורנים, דיסקיות, שרשראות וברגים. הפסל שילב רבים מתחומי העניין שלו - מכניקה, אנטומיה, פיסול ותיאטרון. ואולם, בטרם הספיק לאונרדו להשלים את מלאכת היציקה, החרים לודוביקו את הברונזה שיועדה לפסל, כדי לכסות על חוב שחב לדוכס פרארה. גם גורלו של הדגם לא שפר: בשנת 1499 פלשו כובשים צרפתים לעיר והרסו את פסל החומר.
בשנת 1496 התיידד דה וינצ'י עם הנזיר המתמטיקאי הנודד לוקה פאצ'ולי, שהוזמן למילאנו על ידי לודוביקו. לאונרדו הכיר כבר את ספריו, ופאצ'ולי הפך למורהו למתמטיקה וגאומטריה, ויחדיו חקרו את כללי ההרמוניה והפרופורציה. ישנה סברה לפיה תכננו שני המלומדים להקים יחד אקדמיה, אך לא ברור אם התוכנית זכתה למימוש כלשהו. בין השנים 1496 - 1499 שקד פאצ'ולי על כתיבת יצירת המופת שלו "על הפרופורציה האלוהית" (De divina proportione), ולאונרדו הוסיף איורים גאומטריים לספר, ובהם לא פחות מ-60 איורי פאונים. איורים אלו הם היצירות המודפסות הראשונות של לאונרדו. על תרומתו פאצ'ולי מודה לו במילים חמות:
בשנת 1494 הוזמן לצייר ציור קיר גדול בכנסיית סנטה מריה דלה גרציה, לאחר שיפוץ גדול שעברה הכנסייה בהוראת לודוביקו, שייעד אותה להיות המאוזוליאום המשפחתי. על הקיר הצפוני של חדר האוכל צייר לאונרדו את יצירת המופת "הסעודה האחרונה", המתאר את סעודתו האחרונה של ישו, בה הודיע לתלמידיו כי אחד מהם יבגוד בו (מתי, כו, 21 - 23). הציור החל להיסדק ולהתפורר כבר בימי חייו של האמן, משום שזה מיאן להשתמש בטכניקת הפרסקו המקובלת באותם ימים ובמקום זאת השתמש בתערובת של טמפרה וצבעי שמן. הטכניקה החדשנית אפשרה לו לעבוד לאט יותר, ולהוסיף שכבות זו על זו, אך תוך זמן קצר התגלתה כהרסנית, בעת ששכבות הצבע החלו להתקלף. בציור יוצר לאונרדו אשליה כאילו משטח היצירה הוא המשכו של אולם חדר האוכל, אך הודות לעיוות פרספקטיבי, מאפשר למסתכל לראות את אשר על השולחן שגבוה מעיניו. בעקבות ספרו של דן בראון "צופן דה וינצ'י", התרבו הפרשנויות הטוענות כי הדמות היושבת מימינו של ישו (לפי עיני המסתכל - משמאלו) היא אשה.
בשנת 1498 הכריזה הנסיכות על תחרות נגינה בנבל. לתחרות באו שמונים מתחרים וביניהם דה וינצ'י, שלהפתעת הכול הביא איתו נבל מיוחד שבנה בעצמו. אף אחד לא ידע מתי ובאיזו הזדמנות למד דה וינצ'י לנגן בנבל, אבל הוא עשה זאת בצורה מושלמת כל כך, שיתר המתחרים הודו בתבוסתם.
ב-1499 נפלה מילנו בידי לואי השנים עשר, מלך צרפת. ייתכן שלאונרדו יצר קשר עם הכובשים הצרפתים, ואולי נפגש כבר אז עם צ'זארה בורג'ה, שפיקד על גדוד צרפתי. בסוף אותה שנה עזב את העיר לאחר שמונה-עשרה שנות שהות בה.
[עריכה] מאנטובה, ונציה, פירנצה, צ'זארה בורג'ה, 1506 - 1500
לאחר עזיבתו את מילאנו שהה דה וינצ'י במאנטובה, אצל המרקיזה ופטרונית האמנות איזבלה ד'אסטה, שהזמינה אצלו דיוקן שלה בתמורה (הדיוקן, אם צויר, אבד. נותר רישום של ד'אסטה המצוי בלובר). לאחר מכן נדד לוונציה, אולי כמהנדס שהוזמן לייעץ לעיר בנושא ביצורים וסכרים. בשנת 1500 שב להתגורר בפירנצה, כששמו כאמן הולך לפניו, והוזמן לצייר את ציור המזבח הראשי בכנסיית אַנוּנְצִיאָטָה. לאונרדו הכין רישום הכנה גדול בנושא מריה עם ישו העולל ועם הקדושה אנה, שאבד לימים. במקביל עבד על ציור קטן של מריה וישו העולל, שזכה לשם המדונה של הפלך.
בשנת 1502 שוב העמיד דה וינצ'י את כישוריו לשירותו של שליט עריץ ואכזר, צ'זארה בורג'ה, דוכס רומאניה וולנצ'יה, מפקד כוחות הכנסייה, ובנו הלא חוקי של האפיפיור, ששמו נודע לשמצה בשל עורמתו, רצחנותו ואורח חייו המופקר. לאונרדו עבד ככרטוגרף וכמהנדס צבאי אצל בורג'ה, שמינה אותו למנהל של מספר עבודות ביצורים באזור שליטתו. בנוסף, נלווה לדוכס בכמה מסעות כיבוש ודיכוי מרידות. בחצרו של בורג'ה הכיר את ניקולו מקיאוולי, ששירת שם כשגריר פירנצה. מאוחר יותר יעבוד כמהנדס אצל מקיאוולי במערכה כנגד העיר פיזה. בראשית 1503 עזב לאונרדו את חצרו של בורג'ה, זמן קצר לפני שהעריץ החל לאבד את בסיס כוחו כתוצאה ממות אביו, האפיפיור.
במרץ 1503 שב לאונרדו לפירנצה ונטל חלק, יחד עם מקיאוולי, בתכנון מיזם שאפתני וכושל, שנועד להסיט את נתיבו של נהר הארנו, לנתק את פיזה מגישה לים, כחלק ממאבק ותיק בין הערים, ולבסוף להעניק לפירנצה גישה משלה לים. לאונרדו תכנן את הנתיבים, הסכרים ומכונות החפירה למפעל. בסוף אותה שנה הוזמן מטעם מועצת העיר (הסיניוריה) לצייר ציור קיר ענק באולם המועצה בארמון "פאלאצו וקיו", אודות ניצחון פירנצה ב"קרב אנגיארי". יחד עם לאונרדו הוזמן יריבו הפיורנטיני הצעיר, מיכלאנג'לו, להכין ציור מקביל על קיר סמוך באותו אולם. לאונרדו הכין מתווה בגודל מלא של היצירה, וטרח על עבודתו עד שנת 1506 אך הציור לא הושלם מעולם. כעבור חצי מאה נעלם המתווה, משום שציור אחר צויר על גביו. אי השלמת היצירה גרמה לסכסוך בין לאונרדו לבין הסניורה, ששילמה לו כסף רב מראש בעבורה.
בשנת 1503 לערך החל דה וינצ'י לצייר את ה"מונה ליזה", ציור זה הפך לאחד המפורסמים והמשועתקים ביותר בעולם. כנראה זהו דיוקנה של ליזה גרארדיני, אשת סוחר הבדים פרנצ'סקו דל ג'וקונדו, ומכאן שמה באיטלקית, "לה ג'וקונדה" (La Gioconda), שם תואר שפרושו גם "העליזה". תיאור מוקדם של הציור מעלה סברה לפיה לא הבעל הוא שהזמין את הציור, אלא ג'וליאנו דה מדיצ'י, שחשק בפורטרט של מאהבתו. בשנת 1504 החל ככל הנראה לעבוד על ציורו שאבד לימים, לדה והברבור.
[עריכה] מילאנו, 1513 - 1506
בשלהי מאי 1506 עזב לאונרדו את פירנצה למילאנו, עם אישור זמני בלבד מאת הסיניוריה של פירנצה, שכן היה מחויב להשלים עבורה את ציור הפרסקו "קרב אנגיארי", עליו קיבל כבר חלק מהתשלום. במילאנו התקבל בחום על ידי המושל הצרפתי, היה אורח של כבוד בארמונותיו, וקיבל קצבה שנתית מאוצר מלך צרפת. גם במילנו היה עדיין מסובך בוויכוח משפטי סביב ציור הבתולה של הסלעים, ונדרש להמשיך לעבוד על אחת הגרסאות. במקביל עבד דה וינצ'י על הגרסא הסופית לציור מריה וישו עם הקדושה אנה (מצוי כיום בלובר) ועל ציורו לדה והברבור. בחסות הצרפתים, הצליח לחמוק מדרישות פירנצה להשיבו לעיר לשם השלמת ה"אנגיארי". לאונרדו עבד גם כאדריכל בשרות הצרפתים, ותכנן לשליטים בתי מידות.
בשנת 1507, חבר לפמלייתו פרנצ'סקו מליצי, בן אצולה ומשכיל, שהייה לבן לווייתו המסור, מזכירו ואיש סודו, ומי שבידיו הפקיד לאונרדו את כל כתביו לאחר מותו. באותה שנה, לאחר מות דודו האהוב, פרנצ'סקו, שהוריש לו את כל הונו, שב לאונרדו לפירנצה, בשל מחלוקת משפטית שנתגלעה בינו לבין אחיו החורגים, אשר נושלו מהירושה. בעודו בפירנצה, חזר לעסוק ביתר שאת במחקריו באנטומיה, אותם המשיך מאוחר יותר בפאביה, בתיעוד ניתוח גוויות באוניברסיטה שבעיר. בשנים הבאות נדד לאונרדו בין ערי איטליה, אך מקום מושבו המרכזי הפך להיות מילנו.
[עריכה] רומא, 1515 - 1513
בשנת 1512 שבו בני מדיצ'י לשלוט בפירנצה וב-1513 נבחר ג'ובאני דה מדיצ'י לאפיפיור ליאו העשירי. אחי האפיפיור, ג'וליאנו דה מדיצ'י עבר להתגורר ברומא, לאחר שמונה לגונפלונייר של צבא האפיפיור, והזמין את לאונרדו להצטרף אליו.
ברומא עסק לאונרדו בניסויים מטאורולוגיים, משחקים גאומטריים בצורת רישומי ירחים, וניסויים באקוסטיקה. ב-1515 הזמין האפיפיור מלאונרדו ציור של יוחנן המטביל, פטרון עירו פירנצה. על היצירה המשיך לעבוד דה וינצ'י עד ימיו האחרונים, בצרפת. יוחנן של לאונרדו הוא דמות אנדרוגנית ומינית. ישנו עוד ציור של יוחנן המיוחס ללאונרדו משנים אלו, בו מופיע הקדוש עם אטריבוטים של בכחוס.
[עריכה] צרפת, אצל פרנסואה הראשון, 1519 - 1516
בדצמבר 1515 עזב לאונרדו את רומא, כחבר בפמליה האפיפיורית שיצאה לפירנצה ובולוניה, בדרכה למפגש חשוב בין האפיפיור למלך צרפת החדש, פרנסואה הראשון, שהפך לפטרונו האחרון והמסור של לאונרדו. פרנסואה התוודע בעבר ליצירותיו של האמן והמהנדס האיטלקי, וייתכן שהזמינו לגור בארמונותיו בצרפת, ואולם אין בידינו כל תיעוד להזמנה כזו. לאונרדו חזר לרומא עם הפמליה האפיפיורית, אך מקץ זמן קצר, בקיץ 1516 עזב את העיר ויצא למסעו האחרון והארוך ביותר לעבר צרפת. לקראת סוף השנה התיישב לאונרדו בעמק הלואר, ליד המאחז המלכותי באמבואז, בבית אחוזה שקיבל מהמלך בקלו. הוא מונה ל"צייר המלך", וקיבל קצבה של אלף סקודי בשנה. באחוזה בקלו חי עד מותו ב-2 במאי 1519, על פי האגדה, בזרועותיו של מלך צרפת. הוא נקבר בכנסיית סן פלורנטין שבאמבואז, אך בימי המהפכה הצרפתית נחרב המקום ומקום קבורתו לא נודע עוד. ב-1863 טען אדם שערך חפירות באזור בו עמדה הכנסייה שמצא את עצמות לאונרדו, שכן מצא גולגולת "מלכותית", המעוצבת "בצורה נפלאה כל כך". את העצמות קבר בקפלה של כנסיית סן הובר.
[עריכה] כתביו ומחברותיו של לאונרדו
בשנות השמונים של המאה ה-15 החל לאונרדו לנהל מחברות. המחברת המוקדמת ביותר ששרדה היא ככל הנראה מהשנים 1487-1490, והיא מצויה כיום במכון הצרפתי. אלפי כתבי היד שלו, שחלקם אבד, מציגים טווח אדיר של תחומי עניין ועיסוק, מנושאים שגרתיים כרשימת קניות ואנשים שחייבים לו כסף ועד לעיצוב כנפיים לטיסה ותכנון נעליים להליכה במים. במחברות מצויים מתווים לקומפוזיציות, הכנות לציורים, בחינה של פרטים ופרצופים לקראת ציור, תצפיות, שרטוטים, תוכניות צבאיות, מחשבות, רישום ועוד. את יומניו ורשימותיו, תוצאות המחקרים בהם עסק מרבית חייו, הוריש לאונרדו למזכירו ותלמידו, פראנצ'סקו מֶליצי. מחברותיו של לאונרדו כתובות ברובן בכתב ראי. יש המפרשים זאת כנסיון להצפין את סודותיו, אך הסיבה, ככל הנראה, נעוצה בהיותו שמאלי, כך שהיה לו קל יותר לכתוב מימין לשמאל.
לאונרדו היה רושם בדייקנות תבליטים מוזרים של סלעים ויצורים נדירים וקלסתרי פנים יוצאי דופן של בריות בהן נתקל. כתביו בנושאי האמנות שימשו בסיס ל"מסה על הציור" שהודפסה בשנת 1651. הוא הרבה לחקור את מהות היופי והכיעור בתופעות הטבע ובעולם הצורות.
[עריכה] אוספי כתבי היד של לאונרדו כיום
כתבי היד של לאונרדו שרדו בשלושה אופנים: באוספים כרוכים, במחברות ובעמודים נפרדים. סך כל כתבי היד של לאונרדו שנותרו מגיע לכ-7,200 עמודים .
[עריכה] אוספים
[עריכה] מחברות
עדי ראיה תיארו את לאונרדו כש"ספר קטן משתלשל תמיד מחגורתו" . במחברות אלו, שלוו אותו תמיד, רשם מחשבות, הערות ורישומים. כעשרים וחמש מחברות שרדו, חלקן פורקו, הורכבו מחדש או צורפו לקודקסים ואוספים אחרים. כמה מהמחברות הן מעין מסות שלמות סביב נושא מוגדר, שאת חלקן לפחות התכוון לאונרדו לפרסם, אך בפועל אין כמעט מחברת שלמה העוסקת בנושא יחיד. הריכוז הגדול ביותר של מחברותיו מצוי במכון הצרפתי בפריז, לשם הגיעו בשנות התשעים של המאה ה-18, כחלק משלל נפוליון שנגזל מהביבליוטקה אמברוזיאנה במילנו.
כמה ממחברות פריז:
[עריכה] כתבים אחרים
[עריכה] לאונרדו כמדען
לאונרדו שלח ידו לשלל נושאים מעבר לעיסוקו כאמן. נושאים אלו נכללים היום בדיסציפלינות מדעיות מוגדרות, כגון פיזיקה, כימיה, אופטיקה, אסטרונומיה, זואולוגיה, מכניקה, בליסטיקה, אווירונאוטיקה ועוד. יחד עם זאת, נראה כי עבור לאונרדו, בדומה לבני זמנו, לא הייתה הפרדה ברורה בין המחקר המדעי לבין האמנויות היפות. כל התחומים הללו משתלבים בתפיסתו של לאונרדו את תפקיד "הצייר-הפילוסוף", שאומנותו מושתתת על ידע מדעי רחב. לעומת זאת, ישנם חוקרים הרואים בעיסוקו המדעי גורם מחליש ומפריע, שהוביל להקטנה בתפוקה האומנותית שלו.
לאונרדו היה אוטודידקט, ולא למד מדע בצורה מסודרת. הוא הגדיר את עצמו כ"אדם חסר השכלה" (omo sanza lettere) , אך הכוונה אינה שהחשיב את עצמו כבור, אלא שלא למד לטינית, שפת המלומדים דאז, ולא קיבל הכשרה גבוהה בשבע האמנויות החופשיות (דקדוק, לוגיקה, רטוריקה, אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה ואסטרונומיה). במסגרת הכשרתו כצייר בסדנתו של ורוקיו, נחשף למגוון רחב של מיומנויות טכניות, ודרכם למד גם כימיה, מֶטָלוּרְגְּיָה, עיבוד עור, מכניקה, נגרות, לצד המיומנויות האמנותיות הרגילות כמו ציור, רישום ופיסול. אך השכלה זו הייתה מעשית ולא אינטלקטואלית באופיה. לאונרדו אינו מוריד מערך עצמו משום שהיה "אדם חסר השכלה", אלא דווקא מצהיר על עצמאותו ומתגאה בכך שאת ידיעותיו רכש בעצמו, מתוך תצפית ובחינה, ולא על ידי קבלתה מן המוכן מידי אחרים . העדפתו לבחון דברים בעצמו, ולא להסתמך על ידע קודם, היא אחד הגורמים לחידושיו ולאורח מחשבתו המקורי ופורץ הדרך.
דה וינצ'י הוקסם מרעיון התעופה, וחקר את מעוף הציפורים. הוא תכנן "מטוסים" שונים, בהם גם הליקופטר אותו ניתן להרים לשמים בעזרת רוטור המונע בידי אדם, וכן מצנח וגלשן שיכלו לעוף בעקרון.
דה וינצ'י כתב חיבור מדעי מוקפד על אופטיקה וגאומטריה. בדומה למחקרו האנטומי, גם חיבור זה היה חלק מרעיון המדע-לרשות-הצייר, ובו המשיך לפתח את התאוריה שלו בדבר יצירת אשליית תחושת העומק והמרחב בציור בעזרת שינויי גוון, בהירות וצבע נוף הרקע.
גישתו של דה וינצ'י למדעים הייתה תצפיתית: הוא ניסה להבין תופעות על ידי תיאור מפורט שלהן ופחות על ידי הסברים תאורטיים. הוא תכנן לפרסם מספר מסות במגוון נושאים, אך רובם לא שרד ולא ראה אור בחייו. כנראה הצליח לאונרדו לסיים את מסתו על האנטומיה, אותה ראה בשנת 1517 מזכירו של הקרדינל לואי ד'ארגון .
דה וינצ'י לא פרסם ספרים, וכל מחקריו, תצפיותיו והגיגיו רוכזו בעשרות מחברות שכתב במהלך חייו. חלק מהמחברות נערכו והוכנו על ידו לפרסום, אך כאמור, לא ראו אור בחייו.
[עריכה] אנטומיה
[עריכה] אנטומיה אנושית
תרומתו הממשית והבולטת ביותר של דה וינצ'י למדע מצויה במחקריו האנטומיים; הוא מיפה ותיעד את גוף האדם בצורה קפדנית ומפורטת יותר מכל אנטומאי לפניו . הוא לא רק תיאר את אברי הגוף האנושי, אלא המציא שפה חזותית חדשה לתיאור הגוף; היה עליו למצוא טכניקה דיאגרמתית שתשלב הן את פרטי המעטה החיצוני והן את האיברים הפנימיים. דה וינצ'י שאף ליצור תיאור חזותי שלם ומפורט של כל מנגנוני הגוף - לא רק תיאור מילולי שלהם, כנהוג בטקסטים בנושא זה בימי הביניים, שכן לדעתו הלשון אינה הכלי המתאים לעבודה מעין זו. משפט מפורסם של לאונרדו, אותו מרבים לצטט, נכתב לצד ציור אנטומי של לב בשנת 1513: "כיצד תתאר את הלב הזה במילים בלא למלא ספר שלם?" ובמקום אחר כתב:
את הכשרתו הבסיסית רכש לאונרדו בעת חונכותו בסדנה של אנדריאה דל ורוקיו, ששם דגש רב על הפירוט האנטומי והתעקש שחניכיו ילמדו אנטומיה. ואכן, למחקריו האנטומיים ייחס תפקיד חשוב גם בעבודתו כצייר; מתחת לרישום האנטומי של מערכת העצבים בצוואר כתב לאונרדו "הצגה זו חיונית לרַשָם הטוב לא פחות מששורשי המילים בלטינית חיוניים לאיש הדקדוק הטוב" . האנטומיה של לאונרדו מהווה גם דוגמה לאמונתו בחקירה מעשית, אמפירית, מכלי ראשון, ולדרישתו להעמיד במבחן את הידע שהתקבל מימי קדם - ידע שהיווה עדיין את ליבת לימודי הרפואה בימיו. מחקרו האנטומי דרש ממנו אומץ לב, שכן התנהל תחת איסורים דתיים אורתודוקסיים, ואף הוביל אותו פעם אחת לידי עימות עם הכנסייה, לאחר שיריב "הפריע לי בעבודת האנטומיה והוקיע אותה בפני האפיפיור ובבתי החולים" .
מחקרו העצמאי בתחום החל, ככל הנראה, בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-15. ישנן ראיות שתכנן לפרסם מסה בכתב יד על הנושא בשנת 1489. באותה שנה הרבה לעסוק בחקר הראש, הפנים והגולגולת; הוא שרטט גולגולות בחתכי רוחב, חזית ובמבטים מזוויות שונות, הראה את כלי הדם ואת עצבי הראש. למחקריו האנטומיים ניתן להוסיף גם רישומים של מידות הגוף וחישובי היחסים המתמטיים בין איבריו השונים, כפי שמודגם ברישום הידוע האדם הויטרובי, משנת 1490 לערך.
בשנת 1507, בעת שהחל לנסות לערוך ולסדר את כתביו, חזר לאונרדו לעסוק באנטומיה במרץ, תוך ניתוח גוויות רבות; במסמך משנת 1508 הוא טען כי ניתח אישית יותר מעשר גופות. כעבור תשע שנים נקב במספר של שלושים ניתוחים. מחקריו המאוחרים מתאפיינים בגישה מעשית, בניגוד למחקרים המוקדמים, שבהם הוא נוקט בגישה מטאפיזית יותר (חיפוש מקום הנשמה, תיאור "זרימת החושים" ותנועת "רוחות החיים").
בין מנותחיו היו אדם זקן, שבותר מיד לאחר פטירתו, ילד בן שנתיים ונשים שבהן חקר את אברי מינן. הגופות נותחו בבית החולים סנטה מריה נואבה, תחת רישיון מיוחד, אך חלקם נערכו, ככל הנראה, בחשאי בביתו או בסדנה שלו. החל משנת 1509 חבר לאונרדו לאנטומאי מַרקַנטוניו דלה טוֹרֶה באוניברסיטת פאביה העתיקה. בשיעוריו נערכו ניתוחי גוויות, וייתכן שרישומים אנטומיים רבים צויירו במהירות על ידי לאונרדו במהלך ההרצאות.
[עריכה] אנטומיה של בעלי חיים
דה וינצ'י לא חקר רק את האנטומיה האנושית, אלא גם את האנטומיה של חיות רבות אחרות. הוא ניתח פרות, ציפורים, קופים וצפרדעים, והשווה בציוריו את המבנה האנטומי שלהם לזה של האדם. באחד מדפי מחברותיו צייר פרופיל של חמישה סוסים זועמים וחשופי שיניים, ובהשוואה אליהם רשם אריה נוהם ואדם נוחר:
בשנות התשעים המוקדמות של המאה ה-15, הוזמן דה וינצ'י ליצור פסל של פרש גדול מידות לזכרו של פרנצ'סקו ספורצה. במחברותיו ישנו מספר רב של מחקרים אנטומיים של סוסים שנערכו במסגרת עבודה זו. ישנם רישומים רבים של ראשי סוסים, פרסות, זוויות ופרופורציות של סוסים העומדים על רגליהם האחוריות.
מחקרים אחרים מציגים אנטומיה של דוב, רחם של פרה הרה ומערכת השרירים של כלב.
[עריכה] תעופה
התשוקה לעוף באה לידי ביטוי במחקרים ורישומים רבים שהותיר דה וינצ'י. מגיל צעיר הוא הוקסם מרעיון התעופה, וחקר את מעוף הציפורים. הזיכרון הראשון שלו, כך ציין בכתביו, היה על ציפור. כבר במחברות המוקדמות שלו (1480-1478) ניתן למצוא רישומים של מכונות תעופה שכנפיהן מעוצבות על פי כנף העטלף. עיקר עיסוקו בנושא היה בשנת 1505, ורוכז במחברת המכונה קודקס טורינו, שם חקר בצורה שיטתית ומפורטת ציפורים ועטלפים, ותכנן מספר עיצובים של "מטוסי-ציפור".
"מטוסים" אלו כללו מכונות שבהן הטייס שוכב ועל גבו קשורות כנפיים מכניות שאותן הוא מניע בעזרת דוושות וידיות, או מכונות שבהן הטייס עומד ומשתמש בראשו ובידיו כדי להניע את הכנפיים. אחד מתכנוניו מראה הליקופטר אותו ניתן להרים לשמים באמצעות רוטור המונע בידי אדם. תכנונו לא יכול היה לפעול, משום שגוף המסוק עצמו היה מסתובב בכיוון המנוגד לזה של הרוטור.
לצד תכנון מכונות התעופה בעלות כנפיים מתנופפות המונעות בכוח יד אדם, תכנן לאונרדו גם מצנח וגלשן שיכלו לעוף בעקרון. בשלהי המאה ה-20 ניסו הרפתקנים וחוקרים לבנות מכונות שונות על פי רישומיו של דה וינצ'י, וב-26 ביוני 2000 ערך צנחן חופשי קפיצת מבחן מוצלחת עם מצנח שבנה על פי הדגם שעיצב דה וינצ'י.
[עריכה] אור
עיקר מחקרו של לאונרדו על התנהגות האור מרוכז במחברת שכותרתה "ספר על הצל ועל האור", המצוי כיום בפריז (ומכונה MS C). זהו חיבור מדעי מחמיר ומוקפד, יחסית לרשימותיו המפוזרות בדרך כלל, בעל דיאגרמות מדוקדקות המשלבות ידע באופטיקה ובגאומטריה. בדומה למחקרו האנטומי, גם מסה זו הייתה חלק מרעיון המדע-לרשות-הצייר.
עבור צייר העובד במאה ה-15 היה מחקר על אופי האור דבר חיוני, שכן בעזרת איור האופן בו נופל האור על פני שטחם של דברים הושגה אשליית תלת-מימד בציור דו-ממדי. במסה מנסח לאונרדו את חוקי ההצללה, שהם "האמצעי הבטוח ביותר שבעזרתו נחשפת צורתו של כל גוף", ומגדיר את טכניקת ה"ספומאטו", הסגנון ה"עשן" בו מתמזגים הצללים והאורות זה בזה ללא קו מתאר מוגדר. במקום אחר הגדיר לאונרדו את "פרספקטיבת האובדן" (prospettivo de'perdimenti), לפיה לחפצים קרובים יותר יש גבולות ברורים וחדים, בעוד שלחפצים מרוחקים יש "גבולות עשנים, מטושטשים" . אשליית תחושת העומק והמרחב בציור צריכה להיות מושגת, לפיכך, בעזרת שינויי הגוון, הבהירות והצבע של נוף ברקע.
הדרך בה טיפל לאונרדו באור בציורים כבתולה של הסלעים ומונה ליזה שינתה את אופן התפיסה והשימוש באור על ידי ציירים. מבין כל תרומותיו המדעיות של דה וינצ'י, לזו הייתה קרוב לודאי ההשפעה המיידית והבולטת ביותר.
[עריכה] הידרודינמיקה
בין רישומיו של לאונרדו רבים עוסקים במחקר אודות תנועת המים, במיוחד הצורות שנוצרות על ידי מים הזורמים במהירות על פני משטחים מסוגים שונים. בחלק נכבד מהן מתואר הטבע הלולייני והסחרחר של המים. הצורה הספירלית נלמדה באמנות יוון העתיקה ומידות מתמטיות קפדניות ניתנו ליישומיה באמנות ובאדריכלות. בראשית הרנסאנס הייתה החייאה לא מודעת של חוקי פרופורציה אלו. את רישומיו של לאונרדו מחקר הספירלה שנוצרת במים.
לאחת ממחברותיו, שכתב בשנת 1508, העניק את הכותרת "על העולם ומימיו" (Di mondo ed acque. מצויה כיום בפריז, תחת השם MS F), שם רשם לעצמו:
למחקריו על המים היה גם אופי אומנותי ומעשי; מחקרי המים הביאו אותו לתכנן מכונות שניצלו את כוחם. מרבית עבודות ההידראוליקה שלו נוצרו עבור לודוביקו ספורצה. מחקרים אלו שימשו מחד כבסיס לציור הנהרות והאגמים שבכמה מציוריו, ומאידך סייעו לו בשכלול מפעל תיעול נהר הארנו, בו נטל חלק. בערוב ימיו עסק באינטנסיביות בנושא "המבול"; רישומי סערות וסופות מערבוליות, רישומים של מים נופלים מגובה רב, סוערים, מתפרצים ומתפתלים מעלה בצורות לולייניות. רישומים אלו נוצרו כנראה במסגרת ציור שתכנן ליצור בנושא התנכ"י. זהו ניסיון אומנותי ומדעי בו זמנית; ניסיון לתאר במדויק, ומכאן גם להבין במדויק, את התופעות האטמוספיריות הטבעיות. יחד עם זאת, לרישומים אלו איכות הזייתית, אפוקליפטית, שנפרדת מתיאור מדעי גרידא.
[עריכה] המצאות
לאונרדו היה מומחה בעקרונות המכניקה. הוא המציא והשתמש במנופים ותומכות, גלגלות, ארכובות, גלגלי שיניים, מערכות הילוכים ומתלים; הוא המציא מכונות שפעלו על עקרונות הצנטריפוגה והמומנטום.
חלק לא מבוטל מהמצאותיו עסק בהנדסה צבאית, וכלל רעיונות לבניית טנקים, צוללות, מטוסים, משוריינים ועוד שלל רב של תוכניות בהם "משולבים יחדיו המצאה מעשית, תקדים עתיק וחוסר סבירות עתיר דמיון" .
מאחר שהמצאותיו נוצרו לפני כינונה של סוגיית הפטנט, קשה ואף בלתי אפשרי להעריך בוודאות אילו וכמה מהמצאותיו עברו לכלל שימוש פרקטי, ולפיכך היו בעלות השפעה ממשית על מהלך החיים.
[עריכה] מחקרים אחרים
ידיעותיו בגאוגרפיה תרמו להכנסת שיטות מיפוי חדישות. הוא התעניין באופן מעמיק בהתנהגות האור ובמבנה העין ובפעולתה, והניח שהעין היא איבר הקולט קרני אור, זאת בשונה מהתפיסה המקובלת בימי הביניים, לפיה העין מפיצה קרניים בלתי נראות.
דה וינצ'י ערך ניסויים מדעיים שבאמצעותם חקר את עולם הצמחים והתעניין לא מעט בגאולוגיה, במבנה הקרקע ובחקר מאובנים, בתופעת הגאות והשפל והשפעת הירח על תנודות אלו. הוא המציא כלי נגינה, ובכתבי היד שהותיר אחריו ישנם רישומים מדעיים ותוכניות של מערכות השקיה, ביצורי ערים, כלי נשק כמו קשת אופקית ענקית ואף חליפת אמודאים.
לאונרדו החל ללמוד מתמטיקה וגאומטריה אצל הנזיר הנודד לוקה פאצ'ולי, מאבות שיטת "הנהלת החשבונות הכפולה", משנת 1496. יחד עבדו על יצירת המופת של פאצ'ולי, "על הפרופורציה האלוהית" (Divina proportione), ודה וינצ'י הוסיף לספר איורים גאומטריים של פאונים. הספר עוסק ביחס הזהב, שלאונרדו השתמש בו, על פי הערכות, כדי לצייר חלק מיצירותיו. אחת מהן היא הציור של הירונימוס הקדוש, שבו מוצג שימוש במלבן זהב. הידע שרכש במתמטיקה סייע לו בהבנת הכוחות הפועלים בטבע.
לאונרדו דה וינצ'י היה יחיד בדורו, אך בתחום ההנדסה הוא ואחרים לא השכילו ליישם את רעיונותיו, ומרביתם נותרו רק כתוכניות על הנייר.
לאונרדו דה וינצ'י נחשב למי שתכנן וצייר את הרובוט הראשון. לכן, כאשר פותח רובוט רפואי מנתח, בחרו לקרוא לטכנולוגיה רפואית זו על שמו  .

Summary:
לאונרדו די סר פיירו דה וינצ'י (באיטלקית: Leonardo di ser Piero da Vinci, להאזנה (מידע · עזרה))  (15 באפריל 1452 - 2 במאי 1519) היה איש אשכולות איטלקי, מגדולי אמני הרנסאנס, שקנה לו מקום ייחודי בתולדות האנושות כאדם הבקיא במרבית תחומי הידע האנושי בזמנו.
במהלך חייו הועלה לאונרדו דה וינצ'י על נס כמדען, מתמטיקאי, מהנדס, ממציא, אנטומאי, צייר, פסל, אדריכל ומוזיקאי מצטיין. לא אחת מתואר לאונרדו כארכיטיפ של איש הרנסאנס או הגאון האוניברסלי, אדם שסקרנותו האין-סופית משתווה רק לכוח ההמצאה שלו. לאונרדו נחשב לאחד הציירים הדגולים בכל הזמנים.
ללאונרדו לא היה שם משפחה במובן המודרני של המושג – "דה וינצ'י" פירושו "מווינצ'י", ושמו המלא היה "לאונרדו די סר פיירו דה וינצ'י", שפירושו "לאונרדו בנו של אדון פיירו מווינצ'י".


[עריכה] ביוגרפיה
[עריכה] צעירותו
גנס נולד ב-1905 בכפר אילגויאציא (Illovieciai) במחוז שאולאי שבליטא למשפחה יהודית ממעמד הביניים, הבכור מבין ארבעה אחים. הוא התחתן עם ליטאית לא-יהודייה ב-1922 והפך לאב לבת. ב-1924 החל ללמוד באוניברסיטת קובנה. את מחייתו מצא בהוראת השפה הליטאית, ספרות וחינוך גופני בבתי ספר יהודיים באוקמרגה ובביורברקס. הוא החל לעבוד במשרד המשפטים הליטאי בקובנה ב-1927 בתפקיד של מנהל חשבונות. לאחר שסיים את לימודיו במשפטים ובכלכלה ב-1935, עזב את תפקידו בממשלה לטובת תפקיד בחברת נפט. שנתיים מאוחר יותר החליף את עבודתו בשנית והצטרף לחברת "לייטוקיס", הקונצרן הקואופרטיבי הגדול ביותר בליטא.
גנס התנדב לצבא הליטאי ב-1919, בעת שליטא נלחמה על עצמאותה. הוא נשלח לקורס קצינים וסיים אותו בדרגת סגן משנה. לאחר שכבר נישא, ביקש להצטרף לחיל האוויר הליטאי הצעיר, אך חיל זה קיבל לשורותיו רווקים בלבד. במקום זאת נשלח לחזית והצטרף לגדוד של חיל רגלים במלחמה נגד פולין. הוא קודם לדרגת סגן וזכה לאות כבוד על לחימתו. גנס נשאר בצבא עד 1924, עת התחיל בלימודים אקדמאיים בקובנה. הוא נשאר קצין מילואים, נשלח לקורס לקציני מטה וקיבל דרגת סרן.
[עריכה] מלחמת העולם השנייה והשואה
[עריכה] דרכו להנהגת הגטו
כאשר ליטא הפכה לרפובליקה סובייטית ביולי 1940, פוטר גנס מתפקידו ב"לייטוקיס". הוא היה ציוני רוויזיוניסט, ולכן פחד להיעצר. בשל כך, עבר לוילנה, שבה לא היה ידוע ובה גם התגוררו אמו ואחיו שלמה. הוא התמנה למנהל חשבונות במחלקת הבריאות העירונית בווילנה, משרה אותה השיג בעזרת חבר ליטאי. כשהגרמנים כבשו את וילנה ב-26 ביוני 1941, אותו חבר ליטאי מינה אותו למנהל בית החולים היהודי. כחודש מאוחר יותר הוקם בעיר יודנראט, שהונהג בידי שאול טרוצקי, שחוסל כעבור חודש נוסף על ידי הנאצים.
בספטמבר 1941 פוצל היישוב היהודי בווילנה לשני גטאות - גטו 1 וגטו 2. לאחר העברת יהודי וילנה והסביבה לגטאות אלו, הם מוינו לפי כוח העבודה שלהם: גטו 1 יועד לאלו שיכלו לעבוד והיו להם אישורי עבודה, וגטו 2 יועד לכל השאר. וכך, היתומים, הזקנים והחולים הועברו לגטו 2, בעוד בעלי רישיונות העבודה ומשפחותיהם הועברו לגטו 1. ב-7 בספטמבר הוקם יודנראט שני לגטו בראשות אנטול פריד. פריד עבד גם הוא בבית החולים היהודי, ולפיכך הכיר את גנס. בשל היכרותו איתו, הוא החליט למנותו למפקד המשטרה היהודית בגטו. המשורר אברהם סוצקבר תיאר את הקמת המשטרה היהודית כך:
הגרמנים החלו בביצוע אקציות בגטו וילנה בספטמבר 1941, שנמשכו עד דצמבר של אותה שנה. במהלכן נשלחו רבבות היהודים לפונאר אשר בפאתי וילנה, ושם נרצחו. המשטרה היהודית נתבקשה לסייע בהוצאה לפועל של האקציות, וכחלק מתפקידו ניסה גנס לסייע בהצלת חיים רבים ככל הניתן.
במקביל, גנס והמשטרה היהודית החלו ליטול לעצמם תפקידים אשר היו בסמכותו של היודנראט, בהנהגת פריד. עם זאת, אופיו של היחס בין המשטרה היהודית ליודנראט בגטו לא נשא סממנים של מאבק בין מנהיגיהם. ואולם, עם סיום האקציות בדצמבר 1941, ניתן היה להבחין במאבק שהתגלע בין פריד לגנס. גנס הראה עליונות בולטת על פריד: גנס נטל מפריד סמכויות, וצבר במהירות השפעה וכוח בדרגים העליונים במוסדות הגטו. שלטונו וסמכויותיו של גנס הפכו אפוא במהירות למוכרים בקרב הגטו ותושביו. פריד עצמו הודה בשיחה פרטית בתחילת 1942 כי "גנס הוא השליט בגטו, ויש לו קשרים טובים עם הממשל ועם משטרת הביטחון". לבסוף, הגרמנים פירקו את היודנראט ביולי 1942 ומינו את גנס ליו"ר הנהלת הגטו ולנציג אוכלוסייתו (Ghettovorsteher). כך קיבל את הסמכות הרשמית לתפקיד שממילא ביצע בפועל במשך מספר חודשים.
ניתן להבין התפתחות זו לנוכח ההבדלים בין שני האישים ברקע האישי, באישיות, ובמעמדם בקהילה. אנטול פריד היה יהודי מתבולל, ולא היה מעורב בחיי היהודים שם. הרמן קרוק אמר, כי פריד הוא "יהודי שחי כל חייו בווילנה, ואיש מווילנה היהודית לא הכיר אותו". בשל כך, אף אחד גם לא רצה במינויו ליושב-ראש היודנראט. מינויו היה מקרי לחלוטין, הוא לא זכה לאמונם של תושבי הגטו, וכונה בשמות גנאי רבים. הסברה שרווחה בגטו היא שפריד דואג רק לעצמו, וגורל הגטו אינו מעניין אותו.
גנס, לעומתו, היה דמות סמכותית יותר, עובדה שאפשרה לו לתפוס עמדות שלטוניות בגטו. את תכונותיו היטיב לתאר חברו לקורס הקצינים, ד"ר קרני: "כבר בתחילת קורס הקצינים התבלט גנס על פני אחרים בצורתו הצבאית הנאה... היה בו קסם אישי רב. הוא הסתגל מהר לתנאי המשטר הקשה... גנס היה תלמיד מצטיין... היה בו כשרון למנהיגות, הייתה בו אישיות והיה בעל עקרונות". גנס היה מעורה בחברה הכללית, והוא לא ניסה להתחמק מגורלו ומגורל יהודי הגטו. לפיכך, בניגוד לפריד, הוא התגורר בתוך תחומי הגטו, למרות שיכול היה לנצל את קשריו על מנת להתגורר מחוץ לגטו עם אשתו ובתו. בהיותו מפקד המשטרה, תחומי הפעולה והסמכות שברשותו לא ריצו אותו, ושאיפתו של גנס לשלטון הביאה אותו להרחיב את גבולות סמכותו, דבר שמכורח המציאות קרה על חשבון יושב ראש היודנראט, פריד.
כדי לצבור עוד כוח בגטו, באמצע מאי 1942 הקים גנס בדירתו מועדון, שתכליתו לשמש במה לדיונים והרצאות בקרב אנשי האינטליגנציה ופעילי המפלגות. המועדון היה פתוח לכל רוחב הקשת הפוליטית, החל ברוויזיוניסטים וכלה בחברי הבונד והקומוניסטים. ההרצאות במועדון עסקו בנושאים מגוונים שלאו דווקא היו קשורים למצב הקשה הנוכחי, ביניהם "עם ולאום" ו"יהודים ויהדות". באמצעות המועדון קיווה גנס להציג עצמו כאדם נאור ופתוח, המעורב בחיים היהודיים מצד אחד, ובחיי הפילוסופיה והמדע מצד שני. למעשה, גנס ביקש להוסיף ממד נוסף לדמותו, שמרבית תושבי הגטו ראו בה דמות מעשית והחלטית. אחד המוזמנים למועדון, הרמן קרוק, כתב על הקמת המועדון:
[עריכה] יחס הממשל הנאצי לגנס
עד אמצע 1942, השלטונות הנאצים נתנו לגנס עדיפות ברורה, אולם זו לא הייתה רשמית. ניתן לכך ביטוי בכך שהם לא התערבו בענייני הגטו על רקע השתלטות המשטרה היהודית על תפקידי היודנראט. ב-29 באפריל 1942, התפרסם מסמך נאצי רשמי המביע עדיפות למעמדו של גנס על פני פריד. המסמך הגדיר בפירוט רב "הנחיות להפעלת המשטרה היהודית", ובמילים אחרות, את תפקידי המשטרה היהודית בגטו. שלושת הסעיפים הראשונים במסמך היו:
למסמך זה חשיבות רבה על המנהיגות הכפולה בגטו. הוא קבע כי יהיה קשר ישיר בין המשטרה היהודית לבין מפקד הגטו (הגביטסקומיסר), ללא תיווך היודנראט. פקודות הממשל הנאצי יבוצעו על ידי המשטרה היהודית, וזו נקבעה ככוח השולט בגטו. ציונו של גנס כמפקד המשטרה העניק לו אישית סמכויות נוספות. משמעותו המיידית של הדבר הייתה כי גנס לא היה כפוף ליודנראט, ורק הממשל הנאצי יכול היה להחליפו באחר. הדבר נגד את המדרג ההיררכי המקורי, שבו המשטרה היהודית הייתה כפופה ישירות ליודנראט ולראשו. אך עם הסמכות באה האחריות. גנס היה ערב בחייו לביצוע הוראות הנאצים, ועליו הוטל לפקח על ביצוע הפקודות בשלמותן.
המסמך מבהיר היטב את הלכי הרוח בדרגים הגרמנים. ברור לכל כי אלו החליטו כי גנס הוא המתאים ביותר לביצוע הוראותיהם, וכבעל היכולות והנכונות לבצע את מדיניותם.
[עריכה] משנתו ופעילותו
גנס דגל במשנה הגורסת שיש לנרמל את החיים בגטו עד כמה שניתן. משנתו ופעילותיו נוגעים לשלושה תחומים עיקריים:
[עריכה] פרשת אושמיאנה
באוקטובר 1942 דרשו הנאצים מגנס לשלוח את המשטרה היהודית לגטו אושמיאנה ולמסור לידיהם כ-1,500 ילדים ונשים לא עובדות. גנס התמקח על מספר האנשים שיכללו באקציה, והצליח להוריד אותו לכדי 406 נפשות. ב-23 באוקטובר הוא שלח דווקא חולים כרוניים וזקנים, ולא ילדים ונשים. בבסיס פעולה זו, שהייתה שנויה במחלוקת, עמדה התפיסה כי יש להציל את עתיד העם היהודי, את ילדיו ואת החזקים מבין העם, ורק כך יהיה סיכוי ממשי כי העם היהודי יוכל לשרוד.
הגטו היה חלוק בדעתו בנוגע למעשיו של גנס. היו כאלו שגידפו את גנס על מעשיו, אולם אחרים החזיקו בדעה כי זו הייתה הדרך היחידה להציל לפחות מעט יהודים. אופן פעילותו של גנס בפרשה זו הוא מעשהו השנוי ביותר במחלוקת, וכך גם האידאולוגיה המשתקפת ממנו.
[עריכה] גנס וההתנגדות הפעילה
המחתרת המרכזית בגטו וילנה נקראה "פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע" - FPO - ארגון פרטיזנים מאוחד. מאז הקמתה, לא התרחשו התנגשויות בין מנהלת הגטו, קרי היודנראט והמשטרה, ובין המחתרת. תקופת השקט היחסי הזו נגרמה בשל כך שהאידאולוגיות של שני הגופים לא התנגשו. מצד אחד, המחתרת רצתה להתחזק, וכך שקט עם מוסדות הגטו העניק לה את האפשרות לצבור נשק ולגייס תומכים. מצד שני, היודנראט לא ראה צורך במאבק במחתרת כל עוד היא לא פועלת נגדו, וכל עוד היא לא פוגעת בפרודוקטיביות הגטו, שלפי גנס הייתה מקור חייו של הגטו. הוא אף הזמין חברי מחתרת למועדון הפוליטי שהקים בביתו.
והנה, באביב 1943 החל מאבק פוליטי אלים בין גנס והמחתרת. הסיבה לכך היא מעצרם של יהודים על ידי אנשי ביטחון נאצים על רקע רכישת נשק, וכן הלשנות רבות על יהודים שביקשו לקנות נשק. משטרת הביטחון (האס דה) הזהירה את גנס באופן ברור מההשלכות של פעולות המחתרת. הוא ראה בכך סכנה לקיום הגטו, ומעתה והלאה ביקש לפגוע במחתרת. ב-15 במאי באותה שנה נשא נאום בפני השוטרים היהודים, שחלקם היו חברים במחתרת:
כחלק ממאבקו במחתרת, גנס הקים יחידה משטרתית מיוחדת, שתפקידה היה לעקוב אחר פעילי המחתרת ולסכל את פעולותיהם. היא ניסתה למצוא את מחבואי הנשק, אך לא הצליחה. פ.פ.או שמו לב למתרחש, והעבירו את המחסנים למקומות בטוחים יותר. בנוסף, באמצע מאי 1943 ניסתה הנהלת הגטו להיפטר מפעילים מרכזיים במחתרת, בהם אבא קובנר. הם הוסתרו, והמאבק נגמר בוויתורה של הנהלת הגטו.
יחסו של גנס למחתרת בגטו וילנה היה דו-ערכי. מחד, טען שביום שבו יחוסל הגטו יצטרף למורדים, ומאידך, נאבק במחתרת פן זו תמיט חורבן על הגטו ויושביו. בהתאם לכך טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל.
גם לפרטיזנים גילה גנס יחס דו-ערכי. הוא יצא חוצץ כנגד הפרטיזנים היהודים, בטענה שאלו גוזלים מהגטו כוח עבודה יקר מאוד, שכן אלו נערים צעירים וחזקים. צעירים אלו מהווים את מרכזו של כוח העבודה היהודי בגטו ומחוצה לו. הוא ביטא את דעתו זו בכינוס של אנשי המשטרה:
בניגוד חד, גנס ניסה לשמור על יחסים טובים עם פרטיזנים סובייטים ועם הקומוניסטים בגטו. השיקול שהנחה אותו היה כי אלו יוכלו לעזור ליהודים ביום תבוסתה של גרמניה ושחרור הגטאות והפליטים.
גנס לא זכה לממש את דברו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו כיוון שנרצח קודם לכן. עם זאת, ביקש לשתף פעולה עם הנאצים כדי שאלו לא יחסלו את הגטו. לכן, הוא הסכים לבקשתם להסגיר את לוחם ומפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, וכשהצליח ויטנברג להימלט ממעצרו, דרש בפני ההמון להסגירו כדי למנוע את חיסול הגטו, ואכן, ויטנברג הוסגר לנאצים, עונה קשות וכנראה שהתאבד בכלא.
[עריכה] מותו
בשחר ה-1 בספטמבר 1943 החלו הנאצים בחיסולו של גטו וילנה. המחתרת בגטו גויסה מיד, ופרץ מרד בגטו. גנס, שידע כי משמעותו של מרד היא חיסול הגטו, ביקש כי החיילים הנאצים יעזבו את הגטו, בתמורה לאספקת המכסות שדרשו הנאצים. ב-14 בספטמבר זומן גנס לגסטאפו, שם הואשם בסיוע למחתרת, ובשעה 18:00 נורה למוות בחצר הגסטאפו. מרבית תושבי הגטו התאבלו על מותו.
פעמים רבות קיבל גנס הצעות לעזוב את הגטו והמחויבות שכרוכה בו, יחד עם אשתו ובתו שגרו בווילנה מחוץ לגטו. קרובים ליטאים הציעו לו ולמשפחתו מקום מסתור, אולם הוא דחה על הסף את ההצעות משום שראה בתפקידו שליחות לאומית. גם לפני מותו הזהירו חבר ליטאי על העומד להתרחש והציע לו לברוח. גנס שוב סירב, שכן פחד כי הנאצים יחסלו את הגטו אם יגלו שברח.
[עריכה] הערכת פועלו
[עריכה] ביקורת
[עריכה] בובה על חוטי הנאצים או בעל חזון הצלה?
גנס היה דמות שנויה במחלוקת. רבים בגטו הסכימו עם משנתו והאמינו כי זו הדרך שבה ניתן יהיה להציל כמה שיותר יהודים, בעיקר צעירים, כדי שיהיה ליהדות ליטא המשך, כשהאלטרנטיבה במרידה היא חיסול הגטו על יושביו. לכן המחתרת בגטו לא זכתה לתמיכה נרחבת על ידי תושבי הגטו.
לעומתם ניצב המחנה שהאמין, כי גנס הוא אינו אלא כלי שרת בידי הגסטאפו, והוא למעשה שירת את האינטרסים של הנאצים באמצעות ביצוע תוכניותיהם והוראותיהם. ביקורת זו התחזקה לאור קשריו ההדוקים עם אנשי המנהל הנאצים כמפקד המשטרה היהודית, לעתים אף בעקיפת החלטות היודנראט ובניסיונותיו ליצור שקט כמעט בכל מחיר. כך למשל, כשפגש יהודים שברחו מן הרציחות בפונאר, הוא ביקש מהם לשמור בסוד את מה שראו. הוא הזהיר אותם כי אם הם לא רוצים שמשפחתם תיפגע, עליהם לא לספר כלל על המראות הנוראים. יש שראו זאת כניסיון לשמור על שקט לטובת יושביו היהודים, ויש שראו בכך כניעה לתכתיבי הנאצים. בינואר 1942 אסר גנס על הפצת שמועות שקריות ויצירת פאניקה. עמדה ביקורתית זו מצאה ביטוי באמרה שנפוצה בגטו: "לאן אתה הולך? ליודנפערראט?" כלומר, לא ל"מועצת היהודים" אלא ל"בגידה ביהודים".
[עריכה] ביקורת על רקע הלכתי
לאחר האקציה השנייה של "השינים הצהובים", התכנסו בווילנה מספר דמויות ראשיות מהחוגים הדתיים בעיר. הם החליטו לשלוח אל יו"ר היודנראט גנס משלחת ולהתריע בפניו על מסקנותיהם. המשלחת, שכללה רבנים ידועים כמו מנדל זלמנוביץ', פילבסקי, יצחק קארינקס וגוסטמן, הודיעה לו כי לפי הרמב"ם, מעשיו הקובעים מי יילך להשמדה ומי יישאר בחיים, אסורים על פי ההלכה. פסיקה זו או דומה לה נעשתה על ידי רבנים רבים. לדוגמה:
לפי פסיקה זו ואחרות, אסור לו ליהודי להחליט מי יילך למותו ומי יישאר בחיים. דברים אלו היוו ביסוס לדברי משלחת הרבנים שהגיעה אל גנס.
[עריכה] תגובת גנס לביקורת
גנס האמין בכל מאודו בדרך ניהולו והנהגתו את הגטו בווילנה. הוא שמע את הביקורות, אך דחה אותן. הוא טען כי דפי ההיסטוריה ישפטו אם פעל כשורה או לא, והוסיף שזמן ההשמדה אינו זמן להקשבה לרגשות ולמוסר, אלא לחשיבה רציונלית המכוונת להמשך קיומו של העם היהודי. תגובתו זו באה לידי ביטוי גם בדבריו הבאים:
גנס מעולם לא היה שלם עם הדרך שבחר. במקרה אחר אמר ליושבי הגטו:
[עריכה] גנס בראי ההיסטוריה
עובדתית גנס טעה, שכן גטו וילנה חוסל מספר ימים לאחר רציחתו. עם זאת, לא ניתן לדעת בוודאות כי דרך אחרת הייתה מצילה את הגטו. גישתו נותרה שנויה במחלוקת, אולם קיימת תמימות דעים בנוגע לכך שהוא עשה כמיטב יכולתו כדי להציל כמה שיותר יהודים. חשוב להזכיר, כי גטו וילנה הוקם לאחר חיסול אחוזים ניכרים מיהודי העיר בפונאר ובאירועים נוספים, כך שגנס ויתר תושבי הגטו היו מודעים היטב לסכנה. זאת בניגוד ליהודים בגטאות אחרים, שהוקמו בשלב מוקדם יותר ובכך נותקו מהידיעות על ראשית ההשמדה. גם בימיו, היה ברור לכל כי גנס אינו בוגד.
ב-1983 יצא לאור המחזות "גטו" "אדם" (אדם רולניק הוא במציאות יצחק ויטנברג) ו"במרתף" שכתב יהושע סובול מתוך טרפטיך הגטו. במחזה מתוארים החיים בגטו וילנה, כשאחת הדמויות המוצגות היא יעקב גנס. המחזה אינו מביע עמדה חד משמעית באשר למשנתו ולהחלטותיו, ומציג את ההתלבטות והמצב הקשים בהם נאלץ לעמוד.

Summary:
יעקב גֶנְס (בכתיב לועזי: Jacob Gens או Jakub Gens 1905 – 14 בספטמבר 1943) היה קצין יהודי-ליטאי, מפקד המשטרה היהודית ויושב ראש היודנראט בגטו וילנה במהלך השואה.
גנס עמד בראש הגטו, והאמין בהפיכת הגטו לפרודוקטיבי, תחת הסיסמה "העבודה למען החיים", על מנת למנוע את קץ הגטו, ובכך להציל כמה שיותר יהודים. הוא עסק גם בטיפוח התרבות והחינוך בגטו. יחסו למחתרת שפעלה בגטו וילנה היה דו-ערכי. מחד גיסא, טען שביום שבו יחוסל הגטו הוא יצטרף למורדים, ומאידך גיסא, נאבק במחתרת פן זו תמיט חורבן על הגטו ויושביו. נאמן לעמדתו טען כי פעולות המחתרת הן לגיטימיות אך ורק כאשר חיסול הגטו ידוע וברור לכל. גנס לא זכה לממש את דבריו בדבר הצטרפות למחתרת ביום חיסול הגטו כיוון שהואשם בסיוע למחתרת והוצא להורג בידי הגסטאפו תשעה ימים קודם לכן.


[uredi] Rani život i školovanje
Augustov otac, Alois Schönoa, Nijemac iz Češke, doselio je u Zagreb 1830. i radio je kao biskupski slastičar, a majka Terezija pl. Rabacs, Slovakinja iz Budimpešte, umrla je kad je imao 8 godina.
Pučku je školu i gimnaziju pohađao u Zagrebu i Pečuhu, a studirao je pravo u Pragu i Zagrebu, no studij nije završio. Nakon uređivanja listova u Beču vraća se 1866. u Zagreb i radi u uredništvu "Pozora", a potom kao gradski bilježnik i gradski senator. Bio je politički angažiran u Narodnoj stranci. Bijaše ravnateljem i dramaturgom u Hrvatskom zemaljskome kazalištu (prethodnici HNK), urednikom društvenoknjiževnoga časopisa "Vijenac" i potpredsjednikom Matice hrvatske. Prevodio je s njemačkoga, francuskoga, češkoga i engleskoga.
[uredi] Počeci književnog rada
Šenoa se okušao u svim književnim vrstama, i velikom broju je ili "zaorao" prvu brazdu, ili ostavio pisanu baštinu koju su kasniji pisci nasljedovali (a nerijetko se i pokušavali osloboditi autorova utjecaja). U javnosti se prvo pročuo kao novinar dopisima iz Praga za "Pozor", osobito političkim člancima i feljtonima "Praški listovi". Godine 1862. Šenoa udara temelje modernom hrvatskom feljtonu, osigurava mu dignitet i pretvara ga u eminentno literarni žanr. U seriji feljtona Zagrebulje ("Pozor", 1866-67; "Vijenac", 1877, 1879-80) izražajnim stilom i razornim satiričkim diskursom komentira aktualne, često negativne pojave u zagrebačkoj svakodnevnici: odnarođenost, njemčarenje, licemjerje i konformizam. Feljtoni su imali velikoga odjeka u javnosti, a javili su se i brojni oponašatelji (Rikard Jorgovanić, Kovačić), ali će tek Matoš ne samo nasljedovati, nego i razviti tip Šenoina podlistka.
Na Šenoinu žurnalističku fazu prirodno se nadovezuje kritičarska praksa. Uz male prekide djeluje dvadesetak godina kao kazališni kritik dajući hrvatskomu glumištu presudne poticaje. Prokomentirao je više od sedam stotina izvedaba iznoseći - prvi u nas - relevantne sudove o svim bitnim sastavnicama kazališnoga čina (glumi, režiji, scenografiji, scenskom govoru). U manifestu "O hrvatskom kazalištu " ("Pozor", 1866) daje ne samo analizu stanja u našem glumištu, nego i program njegova budućeg razvitka. Izrazito antigermanski raspoložen, Šenoa traži radikalan zaokret prema klasičnoj i suvremenoj francuskoj, talijanskoj i slavenskoj, te izvornoj hrvatskoj dramskoj književnosti. Svoje će repertoarsko-teatarske zamisli pokušati provesti u djelo prvo kao član kazališnog odbora, a zatim i kao umjetnički ravnatelj i dramaturg Hrvatskoga zemaljskog kazališta. Uspio je samo djelomice: doveo je na scenu klasike (Shakespearea, Molièrea, Schillera, Goethea) i suvremene francuske autore (Sardou, Scribe), ali su ga prilike ipak prisiljavale na repertoarne kompromise s malobrojnom zagrebačkom kazališnom publikom. Piščevo djelovanje na dramskom polju je ograničeno na jedno djelo - komediju iz zagrebačkog života u tri čina "Ljubica" ("Pozor", 1866; praizvedba 1868). U njoj tematizira urbanu sredinu s nizom karakterističnih, no prilično šablonski oblikovanih likova. Posrijedi je zapravo dramatizirani feljton, zbog eksplicitnosti kritike često na rubu scenskog pamfleta. No - iako je doživjela neuspjeh i kod kritike i kazališne publike, Ljubica predstavlja prvi pokušaj da se hrvatskoj sceni prikaže suvremeni zagrebački život s nizom realističnih portreta.
[uredi] Književna karijera
[uredi] Roman
Najveći je umjetnički domet ostvario kao romanopisac. Šenoa je uveo roman u hrvatsku književnost i odgojio čitateljsku publiku kojoj je ta, u Europi druge polovice 19. stoljeća dominantna književna vrsta, postala omiljenim štivom. U skladu s literarnim programom koji je formulirao u kritičko-polemičkom tekstu "Naša književnost",1865, Šenoin je veliki romaneskni projekt usmjeren na građu iz nacionalne povijesti te na suvremene događaje. No povijesni romani zauzimaju ipak središnje mjesto u njegovu opusu. Napisao ih je pet: "Zlatarovo zlato", 1871, "Čuvaj se senjske ruke", 1875, "Seljačka buna", 1877, "Diogenes", 1878 i "Kletva", 1880-81; nedovršeno djelo. U njima tematizira događaje iz različitih razdoblja hrvatske povijesti: sukob između Stjepka Gregorijanca i Zagrepčana u 16. stoljeću sa središnjom pričom o ljubavi između plemića i građanke (Zlatarovo zlato), važnu epizodu iz uskočke povijesti početkom 17. stoljeća (Čuvaj se senjske ruke), veliki sukob izmedu feudalaca i seljaka u 16. stoljeću (Seljačka buna), političke spletke u habsburškoj Hrvatskoj u 18. stoljeću (Diogenes), događaje iz 14. stoljeća koji su preusmjerili hrvatsku povijest (Kletva). Djela slijede model povijesnog romana koji je u europsku književnost uveo Walter Scott. Bit je toga modela u vjernoj rekonstrukciji povijesnih zbivanja na temelju istraživanja autentičnih dokumenata i povijesnih vrela. Cilj je pokazati kako su neke ideje, društvene okolnosti, raspored političkih snaga djelovali u određenom vremenu i oblikovali život običnih, malih ljudi. No, uza svu sličnost, Šenou od Scottova modela dijele i neke bitne razlike: hrvatski je romanopisac djelovao u drugačijoj nacionalnoj, a i europskoj književnoj klimi (ne smijemo zaboraviti da je Šenoa mlađi suvremenik Dostojevskog i Flauberta).
Iako je historijski roman u onodobnoj hrvatskoj javnosti imao poglavito budničarsku ulogu, a sam je Šenoin književni program i bio na toj crti - valja primijetiti da ga je, za razliku od trijeznoga škotskoga romansijera, strast nerijetko ponijela u opisu situacija, što je imalo dugoročno plodotvoran učinak. Šenoa nije pisac psihološkoga realizma ukotvljenoga u povijesne situacije (pa ni psihologiziranja romantičarskoga uklona, majstori kojega su francuski i engleski pisci kao Benjamin Constant ili Charlotte Bronte). Ni autor ni publika nisu jednostavno imali vremena ni sklonosti za prikaze interioriziranih svijesti ili problematiku raskoljenoga individuuma. Čitateljstvo je tražilo, i dobilo, rekreiranje događaja koje će osnažiti i obogatiti nacionalnu svijest. Šenoa je pisac velikih gesti, crno-bijelih likova, patosa koji je teško podnošljiv modernomu senzibilitetu. No, istodobno, on je tvorac monumentalnih masovnih scena, vrtoglavih prijeloma i preskoka u radnji, živopisno ocrtanih sporednih likova, te jezične invencije koja u bujici protoka događaja ostavlja dojam vitalnosti i snage kakvu ne nalazimo u njegova škotskoga uzora. Šenoino je romaneskno stvaralaštvo izraz vitalizma "profesora energije" koji je lomio skučene okvire onodobne provincijalne i provincijske Hrvatske; djelo važno ne samo kao povijesni dokument, nego i živo u snazi zamaha koji sve njegove spisateljske mane (plošnost, patetiku, teatralnost) baca u sjenu kao nevažnu brljotinu na fresci. Šenoin model povijesnog romana izvršio je velik utjecaj na hrvatsku pripovjednu prozu, i on će dominirati hrvatskim romanom sve do početka 20. stoljeća. Mnogi su pisci oponašali njegovu strukturu i tehniku (Josip Eugen Tomić, Eugen Kumičić, Viktor Car Emin, Zagorka i dr.).
[uredi] Povjestice
Velik je uspjeh postigao i svojim povjesticama - pripovjednim djelima u stihu s motivima iz povijesti (Propast Venecije, Smrt Petra Svačića, Šljivari, Anka Neretvanka, Vinko Hreljanović) ili iz narodne predaje (Božja plahtica, Kameni svatovi, Kugina kuća, Postolar i vrag, Gvozdeni div, Prokleta klijet, Mile Gojslavica). Karakterizira ih lakoća izraza, gipkost stiha, naglašena ritmičnost i, često, humoristički ton. Namjera im je ista kao i kod povijesnih romana: da budu sredstvo nacionalnog odgoja i prava škola rodoljublja.
[uredi] Tematika djela
U romanima i pripovijetkama s građom iz suvremenog života tematizira konkretne socijalne, političke i etičke probleme svojega vremena: gospodarske i moralne odnose između sela i grada ("Prosjak Luka", 1879), raspadanja zadruga i život seljaka u okolici Zagreba ("Barun Ivica", 1874), moralno i materijalno propadanje plemstva (Vladimir, 1879), odlazak seljačkih sinova na školovanje u grad te njihovo uzdizanje na društvenoj ljestvici ili propadanje ("Prijan Lovro", 1873), nemoral i rasipništvo u građanskim krugovima (llijina oporuka, 1876), tragedije i zanose naših učiteljica u prosvjećivanju sela ("Branka", 1881). U tim djelima inzistira na psihološkoj i socijalnoj motivaciji pa je i fabula realizirana tako da pokazuje razvoj, karakter i motive djelovanja likova. Zbog naglašene društvene kritike i analitičnosti, zbog interesa za klasne odnose i za aktualna kretanja na političkoj pozornici svojega vremena, ali i zbog načina modeliranja zbilje, njegov se stvaralački pristup već približava realističkoj paradigmi. No, i ovdje valja primijetiti da po svom habitusu Šenoa nije bio protagonistom realističke poetike, bilo estetske provenijencije kakva je dominirala u Francuskoj, bilo etičko-religijske koja karakterizira veliki ruski roman onoga doba. Unatoč tomu, njegova djela suvremene tematike su početci hrvatskoga realizma, temelji škole koju su, uz preinake, dalje razvijali Ante Kovačić, Vjenceslav Novak, Ksaver Šandor Gjalski i Milutin Cihlar Nehajev. Svi su hrvatski realisti izašli iz Šenoine kabanice, svi su razrađivali njegovu tematiku, ugledali se u njegove likove, situacije i zaplete.
[uredi] Zaključak
Slabije su mu uspjele lirske pjesme koje zauzimaju važnije mjesto samo u prvim godinama njegova stvaralaštva. Manje je značajan kao ljubavni, a više kao politički i socijalni pjesnik. Šenoa je u mnogim pjesmama izražavao pokretačke ideje svojega doba i politički program Strossmayerova narodnjaštva (Na Ozlju gradu, Hrvatska pjesma, Budi svoj!, U slavu J. J. Strossmayera, Klevetnikom Hrvatske, Hrvat Bosni i dr.). Valja napomenuti da je Šenoa i osnivač moderne hrvatske kajkavske dijalektalne poezije.
Napisavši u manje od dvadeset godina opus od preko dvadeset svezaka, Šenoa je zasnovao modernu hrvatsku književnost na svim poljima. Kakav bi oblik imala ne samo hrvatska pisana riječ, nego i kultura općenito, da nije bilo Šenoe – nemoguće je i zamisliti.

Summary:
August Ivan Napomuk Eduard Šenoa (Zagreb, 14. studenog 1838. - Zagreb, 13. prosinca 1881.), hrvatski romanopisac, pripovjedač, pjesnik, kritičar i feljtonist.
Najutjecajniji je i najplodniji hrvatski pisac 19. stoljeća, i istinski tvorac moderne hrvatske književnosti - dovoljno je reći da je prvi pravi hrvatski romanopisac (djelo Petra Zoranića, Planine, samo uvjetno možemo nazvati romanom), autor opsežnoga korpusa romana, toga egzemplarnoga žanra suvremene literature, inovator proze i tvorac razvijenoga urbanoga jezičnoga standarda (često je naglašavana Šenoina uloga kao jezikotvorca, čovjeka koji je više učinio za elastičnost i izražajnost suvremenoga hrvatskoga jezika od legije rječnikopisaca i purističkih savjetodavaca). Zbog njegove veličine i udjela kojeg je imao u hrvatskoj književnosti, razdoblje oko njegove smrti naziva se Šenoino doba. August Šenoa umro je od posljedica upale pluća koju je zaradio dok je kao gradski senator skrbio za unesrećene u Velikom potresu 1880.


[uredi] Povijest
Iako su Švicarci kao vojnici služili pape još od početka XIV. stoljeća, do njihova pravog osnutka kao vojske podložne izravno papi došlo je tek za pape Julija II. (1503. - 1513.). Na temelju ugovora s kantonima Züricha i Luzerna, on je zatražio da u Rim dođe 200 vojnika pod zapovjedništvom Petera von Hertensteina kao condottiera i Caspara von Silenena kao kapetana. U Rim su stigli 22. siječnja 1506. i sam ih je papa blagoslovio na Trgu sv. Petra. Upravo se taj datum smatra danom službenog osnutka te najstarije vojne postrojbe na svijetu.
Najcrnji dan u povijesti Švicarske garde dogodio se 1998. godine kada je gardist Cedric Tornay na misteriozan način ubio zapovjednika Aloisa Estermanna i njegovu ženu, a potom i sebe. Vatikan je tada objavio da je Tornay potpuno izgubio razum jer ga Estermann nije promaknuo, no njegova obitelj sumnja u službenu verziju crkvenog vrha
[uredi] Švicarska garda u Francuskoj
Švicarski plaćenici odigrali su važnu ulogu u francuskoj vojnoj povijesti za vrijeme starog režima (fran. Ancien Régime). Iako su francuski kraljevi često u svojim ratnim pohodima unajmljivali švicarske vojnike, postojale su dvije postrojbe švicarskih plaćenika koje su bile u službi francuskih kraljeva: Cent-Suisses (Stotina Švicaraca), koji su služili unutar kraljevske palače kao tjelesna straža i ceremonijalna postrojba, te Gardes Suisses (Švicarski gardisti), koji su čuvali ulaz i vanjski pojas palače. Gardes Suisses također su služili i kao borbena postrojba u vrijeme rata.
Cent Suisses ustanovio je 1496. kralj Karlo VIII.. Oni su služili kao dvorska straža, bio su dio garde du dedans du Palais (unutrašnja garda Palače), iako su u ranijoj povijesti pratili kralja za vrijeme njegovih ratnih pohoda. Tako je, primjerice, u bitci kod Pavia 1525. mora biti slomljen otpor ovih vojnika, kako bi Španjolci uspjeli zarobiti kralja Franju I. Cent Suisses dijelili su dužnost zaštite dvorske unutrašnjosti zajedno s kraljevom osobnom tjelesnom stražom (Gardes du Corps), koji su činili isključivo Francuzi.
Godine 1616. Luj XIII. nadjenuo je pukovniji švicarskog pješaštva ime Gardes suisse. Nova je postrojba imala primarnu zadaću štitit ulaze i vanjski obrub kraljevskih palača. Iako se radilo prvenstveno oporbenoj postrojbi, ona je bila pridružena postrojba kraljeve vojne pratnje. Naime, obje ove postrojbe bile su dio maison militaire du roi, vojnog dijela Kraljevske kuće.
[uredi] Služba na drugim dvorovima
Postrojbe švicarske garde, slične onima koje su služile u Francuskoj, služile su i na nekoliko drugih europskih dvorova sve do početka 19. stoljeća:
[uredi] Današnja Papinska švicarska garda
[uredi] Pravila službe
Točno za 500-ti rođendan Garde papa Benedikt XVI. donio je 22. siječnja 2006. nova Personalna, stegovna i administrativna pravila (njem. Personal-, Disziplinar- und Administrativreglement). To su šesta po redu pravila službe, a ranija su donesena 1858., 1878., 1914., 1959. i 1976. godine. Nova pravila ne donose fundamentalne promjene, već se radi o doradi i osuvremenjivanju starih odredbi.
[uredi] Uvjeti za službu
Za služenje u Papinskoj Švicarskoj gardi svaki kandidat mora ispunjavati sljedeće uvjete: mora biti katolik, besprijekornog vladanja, neoženjen, imati švicarsko državljanstvo, završiti vojnu školu u Švicarskoj. Kandidat mora biti star između 19 i 30 godina, visok najmanje 174 cm, i mora biti obrazovan (najmanje srednjoškolsko obrazovanje). Žene ne mogu služiti u gardi.
Svaki kandidat mora se prijaviti za služenje u gardi. Nakon što budu primljeni, novi gardisti polažu prisegu na vjernost papi. Prisega se polaže 6. svibnja svake godine. Ceremonija prisege odvija se u dvorištu San Damaso u Vatikanu. Vojni kapelan na glas pročita tekst prisege na jeziku gardista (uglavnom na njemačkom, ponekad na francuskom ili talijanskom).
Služba u Gardi traje najmanje dvije godine (potpisuje se ugovor), a većina pripadnika odlazi nakon isteka tog perioda.
[uredi] Činovi i zapovjedna struktura
U Švicarskoj gardi postoje slijedeći činovi:
Časnici
Dočasnici
Gardisti
Zapovjednu strukturu Švicarske garde čine Zapovjednik, njegov zamjenik, tri časnika te dočasnici. Kapelan, koji ima isti rang kao zamjenik zapovjednika, zadužen je za dušebrižništvo.
Gardisti su raspoređeni u tri voda (njemački Geschwader - eskadrila). U Prvom vodu su uglavnom njemački govornici, u Drugom francuski, a u Trećem su vodu gardisti koji govore različitim materinjim jezicima (uglavnom pripadnici vojnog orkestra).
 Zapovjednik, s činom brigadira, odgovoran je za dobro vođenje i disciplinu u Gardi. On zastupa Gardu izvan Vatikana. Pukovnik obnaša dužnost zamjenika zapovjednika, a njegova uloga može se usporediti s načelnikom glavnog stožera vojske. On je ujedno zapovjednik Drugog voda. Bojnik zapovijeda Trećim vodom. Osim toga, zadužen je i za opremanje Garde te vođenje arhive. Jedan od satnik zadužen je za sve administrativne i financijske poslove, dok je drugi satnik zapovjednik Prvog voda, ali i zadužen za logistiku (struktura, podrška, nabava hrane i pića). Časnički namjesnik, kao prvi dočasnik, zadužen je za sve kadrovske poslove. Osim toga zadužen je za vođenje svakodnevnih poslova.
[uredi] Dosadašnji zapovjednici Švicarske garde
[uredi] Odore
Danas ne postoji pisani trag kako su izgledale odore švicarskih gardista kada su 1506. godine ušli u Vatikan, ali vrlo je vjerojatno da su izgledale poput ostalih vojnih odora toga vremena (vjerojatno su na prsima imali iscrtan ili švicarski bijeli križ, ili papinske ukrižene ključeve). Ono što se jedino sa sigurnošću može reći jest to da je opremanje vojnika bila papinska obveza i trošak. Vojnici su bili naoružani helebardama i širokim mačevima, a ramena, prsa i ruke su im bila zaštićeni metalnim oklopom. Dizajn odora mijenjao tijekom stoljeća i djelomično je ovisio o modi određenog vremena, o čemu svjedoče brojne freske i slike, a dodavani su i vrlo praktični detalji, a bilo je pokušaja kopiranja nekih dijelova odora drugih vojski.
Za današnji izgled odora pripadnika Garde zaslužan je zapovjednik Jules Repond (1910. – 1921.), a uvedene su u uporabu oko 1914. godine. Pripadnici Garde danas nose živopisne renesansne plavo-žuto-crvene odore, koje se ponekad vjeruje da ih je osmislio Michelangelo, iako je mnogo vjerojatnije da je na njihov razvoj utjecao Rafael, čije je slike proučavao Repond. Boje na odori u uskoj su vezi s obitelji Medici.
Načelno postoje dvije vrste odora, svečana i radna, među kojima postoje određene razlike u dizajnu i boji.
[uredi] Svečana odora
Na svečanosti polaganja prisege 6. svibnja gardisti nose metalni oklop na prsima, kao i kacigu (tzv. Grangala odora).
[uredi] Radna odora
Plavu radnu odoru nose časnici te ostali gardisti u raznim ne-svečanim prilikama. One se nose na vježbi, u noćnoj službi, te nedjeljom i praznicima na straži pred vatikanskim vratima Sant'Anna.
[uredi] Beretke - kacige
Tamnoplave beretke s oznakama činova sastavni su dio i svečane i radne odore. U posebnim prilikama, kao sastavni dio svečane odore, na glavi se nosi metalna kaciga bijele (metalne) boje, dok se nedjeljom i praznicima nosi kaciga crne boje, s nojevim perjem na vrhu (bijelo za brigadira i časničkog namjesnika, ljubičasto za časnike, crveno za ostale dočasnike i gardiste, prljavo-žuto za pripadnike vojnog orkestra - bubnjare).
Časnici i časnički namjesnik nose civilnu odjeću dok obavljaju svakodnevne dužnosti. Odoru nose u svečanim formalnim prilika (svečanu odoru) te kad su na vježbi (radnu odoru). Gardisti koji su zaduženi za neposrednu tjelesnu zaštitu Svetog Oca također nose civilnu odjeću.
[uredi] Zastava
Zastava Švicarske garde promjenjiva je, jer su njezini sastavni dijelovi grb trenutnog pape i trenutnog zapovjednika.
Izgled zastave Švicarske garde propisan je člankom 3. Pravila službe, u kojem stoji da zastavu dijeli bijeli križ na četiri polja. Na prvom, gornjem lijevom polju (polje bliže koplju) nalazi se grb trenutnog pape, a na četvrtom polju (polje dolje desno) grb je pape Julija II., osnivača Garde. Ta su oba polja crvene boje. Drugo i treće polje sadrže boje Garde - plavu, žutu i crvenu. U sredini zastave nalazi se grb trenutačnog zapovjednika. Grb zapovjednika temelji se na tradicionalnim bojama švicarskog kantona iz kojega dolazi. Dimenzije zastave su 2,2 m x 2,2 m. Zastava je izrađena od svilenog damasta.
Boje zastave podsjećaju na Sacco di Roma (pljačka Rima), kada su pripadnici Švicarske garde spasili papu Klementa VII., inače potomka obitelji Medici (krsno mu je ime Giulio de Medici), pretrpjevši velike gubitke. Prilikom polaganja prisege, novi gardisti drže lijevom rukom zastavu. Na posebne blagdane i svečanosti zastava je izvješena iznad Portone di Bronzo (Brončana vrata).
[uredi] Naoružanje
Pripadnici Papinske Švicarske garde naoružani su tradicionalnim oružjem - helebardama i mačevima - koje danas služi uglavnom u ceremonijalne svrhe, odnosno kao sastavni dio odore. Helebarde, koje su stoljećima bile sastavni dio naoružanja osobnih straža na europskim dvorovima, dugačke su preko dva metara, a na vrhu imaju oštricu s četiri vrha. Helebarda se nosi s desne strane. Mač je sastavni dio svečane časničke odore (rapir ili duža sablja), ali i viših do-časničkih.
Danas su pripadnici Garde naoružani i suvremenim vatrenim oružjem - pištoljima (vjerojatno P220 i Sturmgewehr 550) i automatskim puškama (vjerojatno švicarskom Herstellers SIG), budući da osim ceremonijalne uloge imaju i zaštitnu ulogu, tj. služe kao osobna tjelesna straža Svetog Oca.
[uredi] Dužnosti
Glavna je zadaća Papinske Švicarske garde skrb za sigurnost Svetog Oca te njegovih rezidencija. Druge zadaće uključuju praćenje Svetog Oca na njegovim putovanjima, nadziranje ulaza u Državu Vatikanskog Grada, te obavljanje drugih službenih i ceremonijalnih dužnosti (kao što su držanje počasne straže).
Za vrijeme audijencija i misa, pripadnici Garde nadgledaju sudionike na ulazu. Oni osiguravaju da ulazi i izlazi budu slobodni, te osiguravaju komunikaciju, posebice s medicinskom službom. Od svog je osnutka Švicarska garda imala zadaću obavljanja počasne straže, iako je to samo manji dio posla. Pripadnik Garde koji drži helebardu nalazi se na straži. Počasna garda obavlja svoju dužnost u posebnim prigodama, kao i kada u službeni posjet Svetom Ocu dolaze šefovi država, veleposlanici, ministri te drugi duhovni i sekularni dužnosnici.
Neposredna zaštita Svetog Oca je isključiva zadaća Švicarske garde. Za to su zaduženi stariji dočasnici koji su za to posebno trenirani. Najveći dio svakodnevnog posla odnosi se na zaštitu ulaza u Vatikan te Apostolsku palaču (prije svega dvorište San Damaso, dvorište Belvedere, na katovima raznih "Loggias", u Sali Regia, ispred ureda državnog tajnika, kao i ispred ulaza u Papin privatni apartman). Gardisti se nalaze i na ulazima u Vatikan - Arco delle Campane, Portone di Bronzo te Sant'Ann, ispred kojih se nalazi po jedan od mlađih pripadnika Garde. Područja unutar Vatikana koja su pod nadzorom Švicarske garde nisu otvorena za javnost. Ovisno o zoni, postoje mjesta na koja ne mogu ulaziti niti članovi Rimske Kurije, osim onih koji su na to posebno ovlašteni, stoga gardisti moraju znati prepoznati one kojima je dopušten ulazak, a ostale spriječiti. Ostala područja u Vatikanu koja nisu pod nadzorom Garde, nalaze se pod nadzorom vatikanske žandarmerije.
Dvije trećine gardista potrebno je za redovno obavljanje svih svakodnevnih dužnosti. Ostali se nalaze na vježbama, učenju talijanskog (mlađi pripadnici), te slobodnim aktivnostima.

Summary:
Švicarska garda je švicarska plaćenička vojska koja je još od srednjeg vijeka služila u vojskama mnogih europskih zemalja, sukladno ugovorima koje su sklapali pojedini njihovi kantoni. Među najpoznatijim plaćeničkim postrojbama bile su one u službi francuskog monarha i pape.
Papinska Švicarska garda (lat. Pontificia Cohors Helvetica, također i Cohors Pedestris Helvetiorum a Sacra Custodia Pontificis; tal. Guardia Svizzera Pontificia) jedini je ostatak nekadašnje švicarske vojne tradicije, jer švicarski ustav, osim za Vatikan, više ne dopušta novačenje svojih građana u strane vojne postrojbe.
Današnju postrojbu papinske Švicarske garde u pravilu čine pet časnika, 26 dočasnika i 78 helebardira, i jedina je na svijetu kojoj se zastava mijenja, s obzirom na to da su joj sastavni dijelovi grbovi i trenutačnog pape i njihova zapovjednika. Papinska Švicarska garda zadužena je za sigurnost Apostolske palače, ulaze u Vatikanski Grad, ali i za sigurnost samog Pape.


[uredi] Povijest naklade
Prva HP knjiga objavljena je u Ujedinjenom Kraljevstvu u nakladi Bloomsburyja, malog nezavisnog izdavača, u srpnju 1997. Knjige imaju obožavatelje svih uzrasta i u cijelom svijetu. Tako su u Ujedinjenom Kraljevstvu objavljene dvije verzije knjige, iste tekstom, ali različite naslovnicama. Jedna verzija namijenjena je djeci, a druga odraslima. Prve tri knjige, Harry Potter i Kamen mudraca, Harry Potter i Odaja tajni te Harry Potter i zatočenik Azkabana osvojile su nagradu Nestlé Smartie Book Prize za dobnu skupinu od 9 do 11 godina. Do vremena izlaska četvrte knjige, Harry Potter i Plameni pehar, serijal je već postao visoko profiliran, novine i časopisi bili su puni priča o Harryju Potteru. U isto je vrijeme Warner Brothers započeo snimanje serije filmova koji se temelje na romanima. Svaka knjiga prati otprilike jednu godinu Harryjeva života u Hogwartsu - školi vještičarenja i čarobnjaštva gdje uči koristiti magiju i spravljati čarobne napitke. Harry također uči savladati prepreke, kako magične, tako i socijalne i emocionalne.
U serijalu je sedam knjiga, a svaka je za nijansu mračnija od prethodne. Kako Harry odrasta, tako i njegov najveći neprijatelj, Lord Voldemort, ima sve veću moć.
Kako kaže J. K. Rowling, ideju o glavnom liku svojih romana, Harryju Potteru, dobila je dok se vozila vlakom od Manchestera do Londona 1991. Njezino omiljeno mjesto za pisanje prve knjige bio je jedan edinburški kafić u kojem je ispijala bezbrojne šalice kave. Zahvaljujući prodaji knjiga i pravima na filmove, Rowling je postala milijaderka i 620. najbogatija osoba na svijetu. Pretpostavlja se da je J. K. Rowling bogatija od kraljice Elizabete 2.
[uredi] Pregled
Romani većim dijelom spadaju u žanr fantastike; međutim, to su ujedno i edukacijski romani čija je radnja smještena u Školu vještičarenja i čarobnjaštva Hogwarts, britanski internat za čarobnjake čiji nastavni program uključuje korištenje magije. Knjige su također, riječima Stephena Kinga, "pronicljiva i tajanstvena pripovijetka", a knjige su pisane u stilu misterioznih avantura Sherlocka Holmesa; u svakoj su knjizi pomno skriveni tragovi koji dobivaju značenje već s izlaskom sljedećeg nastavka, a glavni likovi često progone brojne sumnjivce što dovodi do naglog obrata koji razjašnjava cijelu situaciju.
Glavni lik, dječak imenom Harry Potter, siroče je koje živi sa svojim okrutnim rođacima, Dursleyjevima. Oni su ga u početku držali u potpunom neznanju što se tiče njegovog čarobnjačkog naslijeđa - Dursleyjevi preziru njegovu "neprirodnost". Međutim, kako se približavao njegov jedanaesti rođendan, Harry je postajao sve više svjestan svoje posebnosti, a na svoj je jedanaesti rođendan imao prvi susret s čarobnjačkim svijetom kad je obaviješten da je zapravo čarobnjak i da je pozvan u Školu vještičarenja i čarobnjaštva Hogwarts.
Čarobnjački svijet u kojem se Harry iznenada našao potpuno je odvojen, ali ujedno i vezan sa "stvarnim" (bezjačkim) svijetom. Za razliku od fantastičnih svjetova Narnije i Gospodara prstenova, svijet Harryja Pottera postoji usporedno s našim svijetom, a čak su i mnoge čarobnjačke institucije smještene u gradovima, kao što je na primjer London. Čarobnjački se svijet sastoji od niza skrivenih ulica, prastarih gostionica, usamljenih ladanjskih kuća i dvoraca koji ostaju nevidljivi nemagičnoj populaciji (poznatoj kao "Bezjaci"). Magični je dar urođen i ne može se naučiti, iako mladi čarobnjaci moraju pohađati čarobnjačku školu kao što je na primjer Hogwarts kako bi usavršili i kontrolirali svoje sposobnosti. Većina čarobnjaka nije upoznata s bezjačkim svijetom koji im se čini čudnijim nego što bi se običnim ljudima činio njihov svijet.
Prvi roman započinje 1. studenog 1981. na dan pun čudnih i neobjašnjivih događaja: zvijezde padalice, neobično velik broj sova, čudno odjeveni stranci koji sretno pozdravljaju bezjake na ulici. Izvor je tih čudnih događaja slavlje inače pritajenog čarobnjačkog svijeta koji je godinama terorizirao Lord Voldemort koji je pokušavao prigrabiti što je više moguće moći. Prethodne je noći Lord Voldemort, koji je mjesecima tragao za skrivenom obitelji Potter, otkrio njihovo sklonište i ubio Jamesa i Lily Potter. Međutim, kad je pokušao ubiti njihovog sina, Harryja, njegova se kletva okrenula protiv njega. Njegov je duh istrgnut iz njegovog tijela i on je bio prisiljen na skrivanje, a Harryju je kao podsjetnik na taj događaj ostao samo ožiljak u obliku munje na čelu. Harryjeva misteriozna pobjeda nad Voldemortom u toj Noći vještica dočekana je s mješavinom sreće i divljenja u čarobnjačkoj zajednici, a Harry je dobio nadimak "dečko koji je ostao živ". Drugo poglavlje započinje deset godina kasnije, 1991., kad Harry saznaje za svoje čarobnjačko naslijeđe i tu priča počinje.
Naredne priče slijede veoma strogu formulu: radnja knjige započinje svake godine u otprilike isto vrijeme, odnosno pri kraju ljeta, kad Harry u bezjačkom svijetu, s Dursleyjevima, iščekuje rujan i povratak u Hogwarts. Zatim neko vrijeme provodi na nekim određenim magičnim lokacijama (u Zakutnoj ulici, Jazbini, na Grimmauldovom trgu) prije nego što se ukrca na vlak Hogwarts Express koji kreće s perona 9 i 3/4 sa željezničkog kolodvora King's Cross i vozi za Hogwarts.
Nakon dolaska u školu, Harry se u svakom romanu bori s teretom koji donose školski problemi kao što su eseji, simpatije i učitelji koji nemaju razumijevanja. Također, tijekom tog perioda, Harry se bori i s uvijek novim misterijem koji vrhunac dostiže kako se bliže posljednji dani škole, a često uključuje pokušaje Lorda Voldemorta da vrati svoju moć.
Za detaljne radnje romana, pogledajte članke za svaku knjigu.
[uredi] Likovi
[uredi] Serijal
[uredi] Knjige
1.Harry Potter i Kamen mudraca
2.Harry Potter i Odaja tajni
3.Harry Potter i Zatočenik Azkabana
4.Harry Potter i Plameni Pehar
5.Harry Potter i Red feniksa
6.Harry Potter i Princ miješane krvi
7.Harry Potter i Darovi smrti (original:Harry Potter and the Deathly Hallows)
2001. izašle su još dvije knjige, Čudesne zvijeri i gdje ih pronaći (školski udžbenik) i Metloboj kroz stoljeća. Sav prihod od prodaje knjiga išao je Comic Reliefu, britanskoj dobrotvornoj organizaciji.
[uredi] Filmovi
1.Harry Potter i Kamen mudraca
2.Harry Potter i Odaja tajni
3.Harry Potter i zatočenik Azkabana
4.Harry Potter i Plameni pehar
5.Harry Potter i Red feniksa
6.Harry Potter i Princ miješane krvi
7.Harry Potter i Darovi smrti (prvi dio)
8.Harry Potter i Darovi smrti (drugi dio)
[uredi] Harry Potter kao brand
Harry Potter brand veoma je jak zbog upravo svojih obožavatelja. Tako tu ima svega i svačega.
7. rujna 2005. Apple Computer objavio je da će u prodaju biti puštena posebna verzija iPoda s logom Hogwartsa na poleđini. Pri kupnji tog iPoda dobije se i kôd za skidanje svih dotada objavljenih audioknjiga o Harryju Potteru i biografija J. K. Rowling s iTunes Music Store. 12. listopada 2005. Apple Computers ponovno je predstavio iPod iz Harry Potter kolekcije koji dolazi sa svim knjigama i originalnim Harry Potter iPodom kojem je dodana linija kako bi dobio izgled 5G iPoda.
Uz to na internetu cvate trgovina raznim rekvizitima iz svijeta Harryja Pottera pa tako možete kupiti razne majice, šalove baš poput onih iz filmova... Ali u cijeloj su priči ipak najzanimljiviji čarobni štapići. Tako postoji cijela web-stranica posvećena upravo njima. Rade se ručno, od raznih vrsta drveća, dolaze s certifikatom, a i njihova cijena ne zaostaje za onom "pravih" štapića (otprilike $50).

Summary:
Harry Potter je heptalogija koju je napisala engleska književnica Joanne Kathleen Rowling. Uz sedam knjiga od kojih je posljednja objavljena 2007. godine, objavljene su još tri knjige - Metloboj kroz stoljeća, Čudesne zvijeri i gdje ih pronaći i Bajke barda Beedlea, napisane u dobrotvorne svrhe. Knjige opisuju svijet vještica i čarobnjaka, a glavni je lik mladi čarobnjak Harry Potter. Prvi roman, Harry Potter i Kamen mudraca objavljen je 1997. Šest je knjiga već doživjelo i svoja filmska izdanja. Posljednja će knjiga biti ekranizirana u dva dijela. Snimanje prvog od dva filma započelo je u veljači 2009., a premijerno bi trebao biti prikazan 19. studenog 2010. Najavljeni datum premijere drugog filma je 15. srpnja 2011. godine.
Knjige se objavljuju u nakladi Bloomsbury Publishing Plc-a (originalna verzija; Ujedinjeno Kraljevstvo), Scholastic Pressa (američka verzija) itd.


[uredi] Pregled serije
Ova fraza koristi se na početku svake epizode:
[uredi] Istraživanje seksualnih zločina
Za razliku od originalnog Zakona i reda, Odjel za žrtve prati posebni ogranak njujorške policije, Odjela za žrtve (ili Divizije seksualnih zločina, kao što je objašnjeno u prvoj epizodi). Kao što i ime govori, oni istražuju seksualne napade, one novije, pa i one starije, te zločine koji su usko povezani sa tim dvama. Ovaj Odjel je zasnovan na manhattanskom Odjelu za žrtve.
[uredi] Počeci
Serija se u početku trebala zvati Seksualni zločini, nepovezano sa Zakonom i redom. NBC je smatrao da je ime previše oštro, i nakon razgovora između televizijskih službenika i Dicka Wolfa ("oca" Zakona i reda), dogovoreno je da ipak bude dio Zakona i reda, pod nazivom Zakon i red: Odjel za žrtve.
[uredi] Različitost od originalne serije
Odjel za žrtve, kao i Kriminalna namjera, se uvelike razlikuje od originalne serije, ponajviše po podjeli fabule (u Zakoni i radu detektivi u prvoj polovici serije uhvate sumnjivce, a u drugoj polovici skupljaju dokaze i svjedočenja za optužnicu), koja se kroz cijelu seriju fokusira na detektive iz Odjela.
U većini epizoda, iako ne u svim, gledatelji mogu vidjeti kako slučaj završava na sudu. U prvoj sezoni, program se temeljio na rotiranju pomoćnika tužioca, uključujući PT Abbie Carmichael (glumi je Angie Harmon), lik iz originalnog Zakona i reda, ali glavni fokus uvijek ostaje na detektivima Odjela. Često, u prvoj sezoni, detektivi Odjela su se pojavljivali samo kako bi dali iskaz protiv branitelja iz prijašnjeg, neprikazanog slučaja.
[uredi] O likovima
Serija više govori o likovima, nego uobičajena kriminalistička serija, a manje o glavnom slučaju. Na primjer, detektivi Stabler i Benson su se dobrovoljno prijavili za rad u Odjelu za žrtve, i to iz različitih razloga: Stabler je imao moralnu odgovornost da zaštiti sve ljude od kriminalaca s kojima su oni imali posla, pogotovo zato što ima četvero vlastite djece, i kasnije je imao nekontrolirane ispade ljutnje i očinskih problema, što je odvelo njegovu ženu i djecu od njega. Olivia Benson je plod trudnoće, koja je nastala nakon što je njezina majka silovana od strane još nepoznatog silovatelja.
[uredi] Kontroverzno pitanje teme
Odjela za žrtve ima kontroverzije slučajeve, nego bilo koji drugi dio Zakona i reda. Uglavnom imaju probleme sa silovanjem i maltretiranjem djece, no neke epizode su i po stvarnim događajima, a neke se bave i današnjim, modernim problemima kao što su homoseksualnost, samoubojstvo uz psihijatrovu pomoć, pobačaj i kontrola oružja.
[uredi] Sezone
[uredi] Nagrade
Mariska Hargitay je jedina glumica iz cijele franšize Zakon i red koja je dobila Emmy (i Zlatni globus) za svoj nastup u franšizi.
[uredi] Glumačka postava
* Lik se često pojavljivao u seriji, no nije naznačen u uvodnoj špici
[uredi] Sporedni
[uredi] Pomoćni likovi
Postava sadrži i dva lika iz drugih NBC-jevih serija: Kapetan Don Cragen (igra ga Dann Florek), koji je bio u prve tri sezone Zakona i reda i detektiv John Munch (igra ga Richard Belzer), prije Baltimoreški detektiv iz Homocida: Života na ulici. Ovaj lik je imao uloge i u serijama Zakon i red, Zakon i red: Suđenje pred porotom, Arrested Development, The Beat i Dosjei X.
Pomoćna postava u prvoj sezoni uključivala je i Deana Wintersa kao Munchovog partnera, detektiva Briana Cassidya, te Michelle Hurd kao detektivku Monique Jeffries. Cassidy je detektiv iz Imigracuha, tek poslan u Odjel, no prebacio se u narkotike zbog problema sa nekim slučajevima s kojima je Odjel redovito imao posla.
Jeffires je u početku imala manju ulogu, no kada je Dean Winters napustio seriju u sredini, imala je veću ulogu kao Munchova partnerica. Hurd je ulogu tumačila i u nekoliko epizoda druge sezone, nakon čega je otišla iz serije.
[uredi] Promjene u glumačkoj postavi
Serija, kao i originalni Zakon i red, je imala mnogo promjena u glumačkoj postavi, no originalna četvorka (Christopher Meloni, Dann Florek, Richard Belzer i Mariska Hargitay) su ostali u seriji svih sedam sezona.
[uredi] Detektiv Tutuola
Nakon što je Hurd napustila seriju, njezin lik, Monique Jeffries, zamijenjen je sa likom detektiva Odafina "Fina" Tutuole (igra ga Ice-T); on je u seriji od druge sezone. Iako tehnički Munchov partner, Fin se više pojavljuje u seriji nego on. Dok je on češće na terenu, Munch stoji u postaji i u nekim epizodama ima samo nekoliko linija. Također on često ide u misije pod krinkom.
[uredi] Alexandra Cabot
Također u drugoj sezoni serija je dodala Stephanie March, kao pomoćnicu tužioca Alexandru "Alex" Cabot kao stalnu PT u seriji. U petoj sezoni Alexandra je upucana i objavljena mrtva, no preživjela je i zbog vlastite sigurnosti je stavljena u Program zaštite svjedoka. Casey Novak, igrana od strane Diane Neal, zamijenila je Alexandru. No, bivša PT Alexandra Cabot izašla je iz programa da svjedoči protiv čovjeka koji ju je upucao.
Na početku 2006., Stephanie March je obnovila lik Alexandre Cabot, u sada ukinutoj seriji Conviction.
[uredi] Dr. George Huang
B.D. Wong je počeo glumiti Georgea Huanga, forenzičkog psihijatra, na posudbi iz FBI-a, u drugoj sezoni. U trećoj sezoni još je bio samo sporedni glumac, no potpisivanjem ugovora dobio je status glavnog lika u četvrtoj sezoni.
[uredi] MV Melinda Warner
Tamara Tunie, kao MV Melinda Warner, je Odjelov trenutačni medicinski vještak. Pošto je glumila u skoro svakoj sezoni u posljednje tri, dodana je u početnoj špici kao glavni lik u sedmoj sezoni.
[uredi] Casey Novak
Od 2003., posljednja promjena u seriji zbila se u četvrtoj epizodi pete sezone ("Gubitak"), kada je Stephanie March zamijenjena sa Diane Neal, kao PT Casey Novak. Lik Casey Novak poznat je po njezinom napadačkom pogledu i očitoj ljubavi prema zakonu. Casey je napustila seriju u 9. sezoni nakon što joj je Odvjetnička komora dodijelila suspenziju.
[uredi] Dani Beck
U 2006., Connie Nielsen je najavljena kao zamjena za Marisku Hargitay koja je na porodivnom dopustu. Nielsen je glumila poliglotsku detektivku Dani Beck koja dolazi iz specijaliziranog odjela. Na NBC-jevoj službenoj stranici stavljena je na listu glavnih glumaca, no nakon povratka Mariske Hargitay u seriju, ona se više nije pojavljivala.
[uredi] Chester Lake
Adam Beach se za stalno pridružio manhattanskom Odjelu za žrtve i to u ulozi Chestera Lakea, bruklinskog detektiva iz Odjela za žrtve koji je već u 8. sezoni pomogao Finu i njegovom sinu da riješe slučaj serijskog silovatelja. Napustio je seriju u 9. sezoni nakon što je uhićen za silovanje i ubojstvo.
[uredi] Ostali gosti u seriji
U prvoj sezoni, Reiko Aylesworth (poznatija po ulozi Michelle Dessler iz serije 24) glumila je PT Ericu Alden u epizodama "Robovi", "Kajanje" i "Kontakt".
U sezonama 1. do 3., Lance Reddick (poznatiji po ulogama Desmonda Mobaya/Detektiva Johnnya Basila u Ozu i Cedrica Danielsa u seriji The Wire) imao je ulogu medicinskog vještaka.
Od treće sezone, Judith Light je imala mnogobrojne nastupe kao Šef biroa i Glavna pomoćnica tužioca Elizabeth Donnelly, koja je u 7. sezoni postala sutkinja. Još jedan važniji lik bio je detektiv Ken Briscoe (nećak Lenniea Briscoea) kojeg igra Chris Orbach (sin Jerrya Orbacha). On je zajedno sa svojim ocem nastupio u ranim epizodama serije.
Joel de la Fuente je imao neke sporedne uloge kao Ruben Morales, kompjutorski ekspert koji Odjelu pomaže sa računalnim dokazima. U epizodi "Mreža", u 7. sezoni, imao je važnu ulogu u istrazi mladog čovjeka koji ima web stranicu o njemu i njegovom mlađem bratu. Tijekom istrage, Morales je rekao Stableru da je svom nećaku poklonio računalo kao dar. Njegov nećak je preko tog računala upoznao internetskog predatora koji ga je i silovao, pa se Morales pridružio Odjelu da bi olakšao savjest i da bi spasio drugu djecu od iste sudbine. Važno je spomenuti da je Morales u toj epizodi i pretukao jednog pedofila kojeg je Odjel držao na ispitivanju. Moguće je da, kao i Tuniena i Wongova uloga, i njegova uloga bude postavljena kao glavna i bude na početnoj špici.
Caren Browning je imala mnogobrojne nastupe u posljednje četiri sezone kao Kapetan Odjela za mjesto zločina (OMZ) Judith Siper, dok je Mike Doyle nastupio kao detektiv OMZ-a O'Halloran u istom vremenskom periodu. Welly Yang je u mnogim epizodama nastupio kao neimenovani (iako su ga nekad zvali "Georgie" u zaslugama) OMZ-ov tehničar. Paula Garcés je također glumila OMZ-ovu tehničarku Millie Vizcarrondo. U epizodi "Ime", 7. sezone, koja se bavila nestankom nekoliko portorikanskih dječaka, ona se udružila sa Stablerom i imala je važnu ulogu u istrazi.
U dodatku, u seriji su glumili i mnogi drugi gosti, pa čak i neki iz drugih ogranaka Zakona i reda, kao Jesse L. Martin u ulozi detektiva Eda Greena, Angie Harmon kao PT Abbie Carmichael, Sam Waterston kao izvršni pomoćnik okružnog tužioca Jack McCoy, Steven Hill kao okružni tužitelj Adam Schiff, Dianne Wiest kao tužiteljica Nora Lewin i Fred Dalton Thompson kao okružni tužitelj Arthur Branch. U dodatku, mnogi drugi doktori nastupili su u emisiji s vremena na vrijeme, kao što su Leslie Hendrix kao MV Elizabeth Rodgers, Carolyn McCormick kao psihijatrica Elizabeth Olivet i J.K. Simmons kao psiholog Emil Skoda, a svi su glumili likove koje glume i u Zakonu i redu.
Ostali poznatiji gosti bilu su: Anthony Anderson, Jacqueline Bisset, Lewis Black, Dean Cain, Billy Campbell, Natalie Cole, Emily Deschanel, Doug E. Doug, Illeana Douglas, Sherilyn Fenn, Bobby Flay, Patrick Flueger, Marcia Gay Harden, Darrell Hammond, Bret Harrison, David Keith, Margot Kidder, Angela Lansbury, Piper Laurie, Sharon Lawrence, Chad Lowe, Chris "Ludacris" Bridges, Andrew McCarthy, Kyle MacLachlan, Kellie Martin, Mary Stuart Masterson, Marlee Matlin, Mark McGrath, Alfred Molina, Martha Plimpton, Anthony Rapp, Gloria Reuben, John Ritter, Jane Seymour, Martin Short, Shannyn Sossamon, Mary Steenburgen, Eric Stoltz, Richard Thomas, Lea Thompson, Henry Winkler i Mare Winningham.
U prvoj epizodi sedme sezone gostovali su Robert Patrick i Robert Walden. U finalu iste sezone gostovala je Brittany Snow. Connie Nielsen je glumila detektivku koja je zamijenila Oliviu Benson u nekoliko epizoda. Ti dijelovi su namijenjeni za Marisku Harigtay, no dok je ona bila na porodivnom dopustu zamijenila ju je Nielsen. Jerry Lewis je u osmoj sezoni glumio Munchovog ujaka beskućnika. Kao gost u seriji ulogu je imao i Charles Shaughnessy. U 8. sezoni su od zvučnijih imena nastupili još Bob Saget i Ludacris koji je ponovio svoju ulogu iz 7. sezone, ulogu Dariusa Parkera.
Ostali glumci koji su gostovali u 8. sezoni su Robert Vaughn, Leslie Caron, Ken Howard, Elle Fanning, Chris Sarandon, Catherine Bell, Bernadette Peters, Brian Dennehy, Blair Underwood, Michael Michele, Kal Penn, Bill Goldberg, Ray Wise, Pablo Santos, Cary Elwes, Kim Delaney i Tim Daly. Osim Ludacrisa, u finale 8. sezone opet su gostovali Vincent Spano, Lisa Gay Hamilton, Steven Weber, Star Jones Reynolds i Nancy Grace.
Cynthia Nixon je gostovala u 1. epizodi 9. sezone gdje je glumila osobu koja se pretvarala da je imala višestruke osobnosti. Melissa Joan Hart i Kyle Gallner su gostovali u epizodi gdje su se učiteljica i učenik međusobno optužili za silovanje. Aidan Quinn i Judy Kuhn su glumili muža i ženu u slučaju u kojem je jedino njihova mentalno oštećena kći vidjela kako joj je majka (Kuhn) napadnuta.
Sam Waterston se je ponovio svoju ulogu Jacka McCoyja koji je sad postavljen za okružnog tužioca Okruga New York.
Method Man i Gloria Reuben su zajedno gostovali u jednoj epizodi. On je glumio uličnog snagatora, a ona je glumila PT Christine Danielson. Priscilla Lopez je predstavljena kao PT Lydia Ramos.
[uredi] Inspiracije za radnju
Kao i njegovi prethodnici, Odjel za žrtve sadrži epizode koje su bazirane na pravim, visoko-profilnim slučajevima iz pravog života, sa malom dramatizacijom slučaja i, u nekim slučajevima, skroz drugačijim rješenjem slučaja:
[uredi] Zanimljivosti
[uredi] Tehnički detalji
Zakon i red: Odjel za žrtve snimljen je na film u 16:9 formatu od 2003. (prva epizoda te godine također je bila u HDTV-u). To predstavlja jedinstveno ponavljanje repriza u tom formatu koja daje više (prije izrezanog) materijala nego kada je na početku snimana u 4:3 formatu. Od 2006., sve nove epizode svih Zakona i reda su emitirane u widescreenu za 4:3 ekrane, kao i druge NBC-ove serije.

Summary:
Zakon i red: Odjel za žrtve (eng. Law & Order: Special Victims Unit) je američka kriminalistička TV serija koja govori o njujorškom Odjelu za žrtve.
Ona je prva od tri ogranka poznate, nagrađivane, kriminalističke serije Zakon i red, čija je radnja također smještena u New Yorku. Trenutačno se emitira na NBC-u, a u Hrvatskoj je možete pratiti na drugom programu Hrvatske radiotelevizije. Odjel za žrtve premijeru je imao 20. rujna 1999. (u SAD-u), a glavne uloge igrali su Christopher Meloni kao detektiv Elliot Stabler i Mariska Hargitay kao detektivka Olivia Benson.
Odjel za žrtve je najbolja i najnagrađivanija serija iz franšize Zakon i red. Ostali dijelovi su Zakon i red, Zakon i red: Suđenje pred porotom, Zakon i red: Kriminalna namjera i još dvije, koje su ukinute nakon prve sezone.