[redigera] Historia
Xenon upptäcktes i England av William Ramsay och Morris Travers den 12 juli 1898, en kort tid efter deras upptäckt av grundämnena krypton och neon. Med en maskin som kunde framställa flytande luft försökte de två forskarna extrahera en tyngre gas med fraktionerad destillation ur flytande krypton. Ramsay föreslog namnet xenon för gasen utifrån det grekiska ordet ξένον [xenon], neutrum-singular-formen av ξένος [xenos], vilket betyder främmande, annorlunda, eller gäst. 1902 uppskattade Ramsay proportionen xenon i jordens atmosfär till en på 20 miljoner.
Under 1930-talet började ingenjören Harold Edgerton att undersöka stroboskoptekniken för höghastighetsfotografier. Detta fick honom att uppfinna xenonblixtlampan. I xenonblixtlampan alstras ljus genom att man sänder en hastig elektrisk ström genom ett glasrör fyllt med xenongas. 1934 kunde Edgerton generera korta blixtar (cirka en mikrosekund) med hjälp av metoden.
Albert R. Behnke Jr. började 1939 utforska orsakerna till "berusningen" hos djuphavsdykarna i den amerikanska flottan. Han undersökte effekterna av olika inandningsblandningar på sina testpersoner, och upptäckte att detta ledde till att dykarna kände av en förändring av djupet de befann sig på, trots att de i själv verket befann sig på samma djup som tidigare. Från dessa resultat drog han slutsatsen att xenongas kunde tjäna som ett allmänt anestetikum. Trots att Lazharev, i Ryssland, ska ha studerat xenonanestetikum redan 1941 så publicerades inte den första vetenskapliga rapporten om xenons anestetiska effekt förrän 1946, och då av J.H. Lawrence, som hade utfört experiment på möss. Som ett kirurgiskt anestetikum användes xenon för första gången 1951 av Stuart C. Cullen som framgångsrikt utförde operation på två patienter med xenon som anestetikum.
1960 upptäckte den amerikanska fysikern John Reynolds att vissa meteoriter innehöll en isotopisk avvikelse i form av ett överflöd av xenon-129. Han kom fram till att detta var en sönderfallsprodukt av radioaktiva jod-129. Eftersom halveringstiden för 129I är 16 miljoner år påvisade detta att meteoriterna hade bildats under solsystemets tidiga historia, eftersom 129I-isotopen troligtvis blev till innan solsystemet antagit sin form.
Man trodde under lång tid att xenon och andra ädelgaser inte kunde bilda några som helst former av kemiska föreningar. Men under den tid då Neil Bartlett undervisade på University of British Columbia upptäckte han att gasen platinahexafluorid (PtF6), som är ett kraftigt oxiderande ämne, kunde oxidera syrgas (O2) till att bilda dioxygenylhexafluorplatinat (O2+[PtF6]−). Eftersom O2 och xenon har näst intill samma första jonisationspotential insåg Bartlett att platinahexafluorid kanske även kan oxidera xenon. Den 23 mars 1962 blandade han de två gaserna och producerade den första kända ädelgasföreningen, xenonhexafluorplatinat. Bartell trodde att föreningens sammansättning var Xe+[PtF6]−, även om senare studier har påvisat att det förmodligen rörde sig om en blandning innehållande flera xenonsalter. Sedan dess har många andra xenonföreningar upptäckts, och vissa föreningar av ädelgaserna argon, krypton och radon har även identifierats, däribland argonfluorhydrid (HArF), kryptondifluorid (KrF2), och radonfluorid.
[redigera] Förekomst
Xenon är en spårgas i jordens atmosfär, och förekommer i cirka 0,087±0,001�miljontedelar (ppm eller μL/L). Den återfinns även bland de gaser som avges från naturliga vattenkällor. Vissa radioaktiva varianter av xenon, exempelvis 133Xe och 135Xe, bildas genom neutronbestrålning av klyvbart material i kärnreaktorer.
Kommersiellt framställs xenon som en biprodukt till separationen av luft till syrgas och kvävgas. Efter separationen, som vanligen utförs genom fraktionsdestillation i en dubbelkolonnsanläggning, kommer det flytande syret som producerats att innehålla en liten mängd krypton och xenon. Genom ytterligare steg i fraktionsdestillationen kan det flytande syret anrikas så att det innehåller 0,1–0,2�% krypton-/xenonblandning, vilket utvinns antingen genom adsorption till kiselsyragel eller genom destillation. Slutligen kan krypton-/xenonblandningen separeras till krypton och xenon genom destillation. Extraktionen av en liter xenon från atmosfären kräver cirka 220 wattimmar energi. Världsproduktionen av xenon 1998 uppskattdes till mellan 5 000–7 000�m3. På grund av den låga tillgången till xenon så är gasen betydligt dyrare än de lättare ädelgaserna – det uppskattade priset på köp av mindre kvantiteter xenon i Europa 1999 låg på 10�€/L för xenon, 1�€/L för krypton, och 0,20�€/L för neon.
Xenon är relativt ovanlig i solens atmosfär, på jorden, och i asteroider och kometer. Mars atmosfär påvisar ungefär samma halt xenon som jordens: 0,08�ppm. Emellertid påvisar mars en högre halt 129Xe än på jorden och solen. Eftersom den här isotopen blir till genom radioaktivt sönderfall, indikerar mätresultaten att mars förlorade större delen av sin ursprungliga atmosfär, förmodligen inom de första 100 miljoner åren efter att planeten blev till. Som kontrast har planeten Jupiter en ovanligt hög halt xenon i sin atmosfär, cirka 2,6 gånger så mycket som på solen. Man har ännu inte funnit någon förklaring till de höga halterna, men det kan ha berott på en tidig och snabb uppbyggnad av planetesimaler – små, subplanetära himlakroppar – innan solnebulosan började hettas upp. (Annars hade inte xenon ha kunnat fångats upp i planetesimalernas isar). Inom solsystemet är mängden xenon (i alla dess isotoper) 1,56 × 10−8, eller en på 64 miljoner av den totala massan. Problemet med den låga halten jordnära xenon kan delvis besvaras med xenons kovalenta bindningar till syret i kvarts, vilket reducerar mängden xenon i atmosfären.
Till skillnad mot de lättare ädelgaserna bildas inte xenon vid stellär kärnsyntes i stjärnor. Grundämnen tyngre än järn-56 har en nettoenergikostnad för att produceras genom fusion, så en stjärna tjänar ingen energi på att skapa xenon. Istället bildas många xenonisotoper genom supernovaexplosioner.
[redigera] Kännetecken
Xenon är definierat som en atom med 54 protoner i kärnan. Vid standardtryck och -temperatur har ren xenongas en densitet på 5,761�kg/m3, cirka 4,5 gånger högre än ytdensiteten i jordens atmosfär, 1,217�kg/m3. Som vätska har xenon en densitet på upp till 3,1�g/mL, med den högsta densiteten vid trippelpunkten. Under samma förhållanden är fast xenons densitet, 3,640�g/cm3, högre än genomsnittsdensiteten för granit, 2,75�g/cm3. . Under tryck på cirka en gigapascal har man lyckats tvinga in xenon i en metallisk fas.
Xenon tillhör den grupp grundämnen som saknar valenselektroner, de så kallade ädelgaserna. Den reagerar ogärna i det flesta kemiska reaktioner (som exempelvis förbränning) eftersom det yttre elektronskalet redan innehåller åtta elektroner. Detta skapar en stabil lågenergikonfiguration i vilken de yttre elektronerna är starkt sammanbundna. Gasen kan dock oxideras med hjälp av kraftigt oxiderande ämnen, och många xenonföreningar har framställt genom denna typ av reaktion.
I ett avlastningsrör avger xenon ett blått eller lavendelfärgat sken då gasen exciteras genom elektrisk urladdning. Xenon avger även ett band av spektrallinjer som spänner sig över det synliga spektrumet, men det mest intensiva linjerna framkommer i det det blå spektrumet, vilket ger färgen.
[redigera] Isotoper
Naturligt förekommande xenon består nio stabila isotoper. Isotoperna 124Xe, 134Xe och 136Xe antas genomgå dubbelt betasönderfall, men detta har aldrig observerats så de anses vara stabila. Förutom dessa stabila former finns det över 40 instabila isotoper som har studerats. 129Xe bildas under betasönderfall av 129I, som har en halveringstid på 16 miljoner år, medan 131mXe, 133Xe, 133mXe, och 135Xe är produkter av fission av både 235U och 239Pu, och därför används de som indikatorer vid atomexplosioner. De olika xenonisotoperna blir till genom supernovaexplosioner, röda jättar som har förverkat vätet i sina kärnor och gått in i den asymptotiska jättegrenen, klassiska novaexplosioner och det radioaktiva sönderfallet av grundämnen såsom jod, uran och plutonium.
Den artificiella isotopen 135Xe är av hög betydelse i driften av kärnkraftsreaktorer. 135Xe har avsevärt tvärsnitt för termiska neutroner, 2,6 ×106 barn, på så vis fungerar det som neutronabsorbent och kan därigenom sakta ner eller stoppa kedjereaktionen efter en viss period i driften. Detta upptäcktes i de tidigaste kärnkraftsreaktorerna som byggdes av det amerikanska Manhattanprojektet för plutoniumproduktion. Lyckligtvis hade konstruktörerna vidtagit åtgärder i utformningen för att öka reaktorns reaktivitet (antalet neutroner per fission som fortsätter dela atomer i kärnbränslet). 135Xe absorberande förmåga spelade en viktig roll i Tjernobylolyckan.
Under dåliga förhållanden kan relativt höga halter xenon observeras läcka ut från kärnkraftsreaktorer på grund av utsläppen av fissionsprodukter från spruckna bränslestavar, eller klyvning av uran i avkylningsvatten.
Eftersom xenon är ett spårämne för två föräldraisotoper så är dess halter i meteoriter ett viktigt verktyg för att studera solsystemets uppkomst och utveckling. Jod-xenon-metoden för radiometrisk datering ger den tid som förflutit mellan nukleosyntes och komprimeringen av ett fast objekt från solnebulosan. Xenons olika isotophalter som exempelvis 129Xe/130Xe och 136Xe/130Xe är även ett viktigt verktyg för att förstå jorddifferentiering och tidiga gasutsläpp. Överskotts-129Xe som hittats tillsammans med koldioxid i källgaser i New Mexico antas komma från sönderfall av gaser med sitt ursprung i jordmanteln strax efter jordens bildande.
[redigera] Kemiska föreningar
Xenonhexafluorplatinat var den första kemiska föreningen med xenon, framställd 1962. Efter detta har ytterligare många föreningar med xenon upptäckts och framställts. Några exempel på sådana föreningar är xenondifluorid (XeF2), xenontetrafluorid (XeF4), xenonhexafluorid (XeF6), xenontetroxid (XeO4), och natriumperxenat (Na4XeO6). En högexplosiv förening, xenontrioxid (XeO3), har också skapats. De flesta av de över 80 xenonföreningar som man hittat så här långt innehåller elektronegativa fluor- eller syreatomer. När andra atomer binds (exempelvis väte eller kol) är de oftast en del av en molekyl som innehåller fluor eller syre. Vissa xenonföreningar är färgade, men de flesta är färglösa.
1995 tillkännagav ett forskarlag vid Helsingfors universitet i Finland (M. Räsänen et al.) att de lyckats framställa xenondihydrid (HXeH), och senare xenonhydridhydroxid (HXeOH), hydroxenonacetylen (HXeCCH), och en rad andra xenoninnehållande molekyler. Deutererade molekyler som HXeOD och DXeOH har även framställts.
Precis som föreningar där xenon bildar kemiska bindningar så kan det även bildas klatratsubstanser där xenonatomer insluts i en annan förenings kristallstruktur. Ett exempel är xenonhydrat (Xe·5.75 H2O), där xenonatomer upptar hålrummen i vattenmolekyler. Den deutererade varianten av detta hydrat har även framställts. Sådana klatrathydrater kan förekomma naturligt vid förhållanden med högt tryck, som exempelvis i Vostoksjön under Antarktis istäcke. Klatratformation kan användas för att destillera mindre mängder xenon, argon och krypton. Xenon kan även bilda endohedrala fullerenföreningar, där en xenonatom fångas in i en fullerenmolekyl. Den xenonatom som fångats inuti fullurenet kan övervakas genom 129Xe-kärnmagnetisk resonansspektroskopi. Med hjälp av den här tekniken kan kemiska reaktioner på fullurenmolekyler analyseras tack vare känsligheten i det kemiska skiftet för xenonatomen till dess omgivning. Emellertid har xenonatomen även en elektrisk påverkan på reaktiviteten hos fulleren.
[redigera] Användningsområden
Trots att xenon är ovanligt och relativt dyrt att framställa från jordens atmosfär, så har ämnet fortfarande ett antal användningsområden.
[redigera] Gasurladdningslampor
Xenon används i ljusemitterande så kallade xenonblixtlampor, som används i fotoblixtar och stroboskoplampor; för att excitera det aktiva mediet i lasrar vilka sedan genererar koherent ljus; och, ibland, bactericidiska lampor. Den första halvledarlasern, uppfunnen 1960, pumpades av en xenonblixtlampa, och lasrar som använder sig av fusion genom tröghetsinneslutning pumpas även de med hjälp av xenonblixtlampor.
Fortlöpande, kortbågade, högtrycksxenonbåglampor har en vitbalans som nära överensstämmer med solljuset mitt på dagen, och de används därför i solsimulatorer. Kromaticiteten hos dessa lampor stämmer nästan överens med den hos ett upphettat svartkroppselement med en temperatur nära solens. Strax efter att dessa lampor introducerades under 1940-talet så började de ersätta kolbåglampor i filmprojektorer. De används i typiska 35 mm- och IMAX-filmprojektionssystem, självgående urladdningslampor i bilstrålkastare och andra specialiserade användningsområden. Dessa båglampor är är en utmärkt källa för kortvågig ultraviolett strålning och de har intensiv utstrålning nära det infraröda, vilket används i vissa mörkerseendesystem.
De individuella cellerna i en plasmaskärm innehåller en blandning av xenon och neon som omvandlas till ett plasma med hjälp av elektroder. Samspelet mellan plasmat och elektroderna skapar ultravioletta fotoner, som sedan exciterar fosforbeläggningen på skärmens framsida.
Xenon används som "initieringsgas" i högtrycksnatriumlampor. Det har den lägsta värmeledningsförmågan och den lägsta jonisationspotentialen av alla icke-radioaktiva ädelgaser. I egenskap av ädelgas så stör den inte de kemiska reaktionerna i lampan. Den låga värmeledningsförmågan minimerar värmeförluster i lampan när den övergått till driftstadiet, vilket gör att lampan har enklare att komma igång.
[redigera] Lasrar
Under 1962 upptäckte en grupp forskare vid Bell Laboratories laserverkan hos xenon, och senare att lasereffekten förbättrades ytterligare genom att tillsätta helium till lasermediet. Den första excimerlasern använde en xenondimermolekyl (Xe2) som stimulerats av en elektronstråle för att producera stimulerad emission vid en ultraviolett våglängd på 176 nm. Xenonklorid och xenonfluorid har även de använts i excimerlasrar. Xenonkloridlasern har till exempel använts inom viss dermatologi.
[redigera] Anestesi
Xenon har använts som ett generellt anestetikum, men det är dyrt. Trots detta så börjar anestesimaskiner som kan erbjuda xenon att komma ut på europeiska marknaden. Det har föreslagits två mekanismer för xenonanestesi. Den första innefattar hämmande av kalcium-ATPaspumpen – den mekanism som cellerna använder för att föra bort kalcium (Ca2+) – i cellmembranet hos synapser. Detta sker på grund av en konformationsändring då xenonet binder till opolära områden inuti proteinet. Den andra mekanismen fokuserar på den ickespecifika växelverkan mellan anestetika och lipidmembranet.
Xenon har ett MAC-värde (minimum alveolar concentration) på 0,63, vilket innebär att xenon är 50�% mer kraftfull än N2O som ett anestetikum. Således kan det användas tillsammans med högre halter syrgas vilket minskar risken för hypoxi. Till skillnad mot lustgas (N2O) är xenon inte en växthusgas, vilket gör att den betraktas som ett miljövänligare val. På grund av det höga priset på xenon kommer det ekonomiska användandet att kräva ett slutet system så att gasen kan återanvändas genom att filtreras ordentligt mellan användningarna.
[redigera] Övrigt
Inom vissa användningsområden av atomenergi används xenon bland annat i bubbelkammare, sonder, och i andra områden där hög formelmassa och lågreagent miljö eftersträvas.
Flytande xenon används som ett sätt att upptäcka hypotetiska svagt interagerande tunga partiklar, eller "WIMPs". Då en WIMP kolliderar med en xenonkärna borde den, rent hypotetiskt, tappa en elektron och bilda en primär scintillation. Med hjälp av xenon kan det här energiutbrottet sedan lätt urskiljas från liknande fall som orsakats av andra partiklar som exempelvis kosmisk strålning. Emellertid så har XENON-experimentet vid Laboratori Nazionali del Gran Sasso i Italien ännu inte lyckats att hitta några bekräftade WIMPs.
Xenon är det föredragna bränslet för jonmotorer på rymdfarkoster på grund av sin låga jonisationspotential per massenhet, möjligheten att kunna förvara ämnet i flytande form nära rumstemperatur (men under högt tryck) samtidigt som det enkelt omvandlas tillbaka till en gas som kan driva motorn. Eftersom xenon ogärna reagerar så är det vänligt mot omgivningen och mindre tärande på jonmotorn än andra bränslen som exempelvis kvicksilver eller cesium. Xenon användes först i satellitjonmotorer under 1970-talet. Det kom senare att användas som ett drivmedel för Europas SMART-1-rymdfarkost. och för de tre jonmotorerna i NASAs Dawn-rymdsond.
Kemiskt sett används perxenatföreningar som oxidationsmedel inom analytisk kemi. Xenondifluorid används som ett etsningsmedel för silikon, och då särskilt inom produktionen av mikroelektromekaniska system (MEMS). Anticancermedicinen 5-fluorouracil kan framställas genom att låta xenondifluorid reagera med uracil. Xenon används även inom proteinkristallografi. Applicerad till en proteinkristall under tryck mellan 0,5 och 5 MPa (5 till 50�atm) binder xenonatomer i framförallt proteinernas hydrofoba håligheter, vilket ofta skapar ett isomorft tungatomsderivat av hög kvalitet som kan användas för att lösa fasproblem.
[redigera] Säkerhetsåtgärder
Xenon kan förvaras säkert i vanliga förseglade glas- eller metallbehållare vid standardtryck och -temperatur. Emellertid så löser det sig gärna i många plaster och gummi, och kommer därför gradvis att försvinna ur behållare som förslutits med sådana material. Xenon är ogiftig, även om det löser sig i blod och tillhör en liten grupp av ämnen som kan penetrera blod-hjärnbarriären vilket leder till mild eller fullständig kirurgisk bedövning då den inhaleras tillsammans med höga koncentrationer syrgas (se underrubriken anestesi ovan). Många xenonföreningar är explosiva och giftiga på grund av sina starkt oxiderande egenskaper.
Ljudets hastighet i xenon är cirka 169�m/s, det vill säga avsevärt lägre än i luft. (på grund av den lägre medelhastigheten hos de tunga xenonatomerna jämfört med de betyligt lättare kväve- och syremolekylerna), så xenon sänker därmed resonansfrekvensen hos stämbanden då gasen inhaleras. Detta skapar en karaktäristisk lägre röst, till skillnad mot den högre röst man får om man andas in helium. Likt helium så tillgodoser inte xenon kroppens behov av syre och kan därför lätt leda till kvävning; på grund av detta tillåter många universitet inte längre det här tricket som en allmän kemisk demonstration. Eftersom xenon är dyrt så används gasen svavelhexafluorid, som har ungefär samma formelmassa (146 mot 131), vanligtvis för den här typen av demonstrationer, även om också den här gasen kan kväva.
Det är möjligt att på ett säkert sätt andas in tunga gaser som xenon eller svavelhexafluorid när de är utblandade med 20�% syre (även om xenon i den här koncentration visserligen skulle leda till medvetslöshet på grund av sin egenskap som ett allmänt anestetikum). Lungorna blandar gaserna väldigt effektivt och snabbt, så att de tunga gaserna rensas bort med syret så att det inte ansamlas i botten av lungorna. Det finns å andra sidan en fara som förknippas med alla tunga gaser i större mängder: Om en person kommer in i en behållare som innehåller stora mängder av en tung gas så kan han eller hon omedvetet andas in den osynliga, luktfria gasen utan att vara medveten om det. Xenon används sällan i tillräckligt stora mängder för att detta ska bli ett problem, men den potentiella faran finns varje gång som en tank eller behållare med xenon fraktas eller lagras på en oventilerad plats.

Summary:
Xenon är ett icke-metalliskt grundämne med atomnummer 54 och kemiskt tecken Xe. Det är en tung, färg- och luktlös ädelgas som förekommer i mindre mängder i jordens atmosfär. Även om gasen sällan reagerar med andra ämnen så kan xenon genomgå ett fåtal kemiska reaktioner som exempelvis bildandet av xenonhexafluorplatinat (PtF6Xe), den första ädelgasföreningen som framställts.
Naturligt förekommande xenon består av nio stabila isotoper, men det finns även ett 40-tal instabila isotoper som genomgår radioaktivt sönderfall. Proportionerna av olika xenonisotoper är ett viktigt verktyg vid studiet solsystemets tidiga historia. Xenon-135 bildas som ett resultat av fission och agerar som neutronabsorbent i kärnreaktorer.
Xenon används i blixtlampor och i båglampor, och som ett allmänt anestetikum. Den första excimerlasern använde xenondimermolekylen (Xe2) som sitt aktiva lasermedium och i de tidigaste lasrarna användes xenonblixtlampor som laserpumpar. Xenon används även i sökandet efter hypotetiska svagt interagerande tunga partiklar, och som drivämne för jonmotorer i rymdfarkoster.


[redigera] Bakgrund
Våren 1945, efter slagen om Salomonöarna, slaget om Flippinska sjön och slaget vid Leytebukten var den, en gång stora, Kejserliga japanska flottan kombinerade flotta reducerad till en handfull stridsdugliga örlogsfartyg och några få flygplan och piloter. De flesta stora fartygen i den Kombinerade flottan var stationerade vid hamnar i Japan, de flesta stora fartygen i Kure, Hiroshima.
Efter invasionen av Saipan och Iwo Jima påbörjade de allierade styrkorna sitt fälttåg mot det japanska fastlandet. Som nästa steg före en planerad invasion av det japanska fastlandet invaderade allierade styrkor Okinawa den 1 april 1945. I mars 1945 hade höga japanska militärledare haft ett möte med kejsare Hirohito. Där diskuterades hur Japan skulle försvara Okinawa. Officerarna förklarade att armén skulle utföra en omfattande flygattack mot de allierade, däribland användning av kamikaze. Kejsaren ska enligt uppgift ha frågat: "Men flottan då? Vad ska den göra för att hjälpa till med Okinawas försvar?" Nu kände sig de höga militärerna pressade av kejsarens utspel, och tänkte ut ett kamikaze-likt uppdrag för deras resterande operativa stora fartyg som inkluderade slagskeppet Yamato.
Den resulterande planen—utformad under befälhavaren för den Kombinerade flottan, amiral Soemu Toyoda —visade att slagskeppet Yamato och dess eskortfartyg skulle attackera amerikanska flottan som stöttade de amerikanska landstigningstrupperna som skulle gå iland på västra sidan av ön. Yamato och hennes eskorter skulle kämpa sig väg mot Okinawa och ställa sig mellan städerna Higashi och Yomitan på Okinawa och strida som kustartillerier tills de var förstörda. Efter det att fartygen hade förstörts skulle den överlevande besättningen överge skeppen, ta sig iland och fortsätta striden mot amerikanarna. Väldigt få, om ens något, japanskt flygstöd skulle understödja fartygen, vilket skulle lämna dem nästan hjälplösa mot koncentrerade amerikanska luftattacker. Som förberedelse, lämnade de beordrade fartygen Kure för att bege sig till staden Tokuyama, Yamaguchi, utanför Mitajiri, Japan den 29 mars. . Fast amiral Seiichi Ito, befälhavare för stridsgruppen Ten-Go, löd order för att förbereda för uppdraget, vägrade han i själva verket att beordra sina fartyg att genomföra det eftersom han tyckte att planen var fruktlös och oekonomisk.
Viceamiral Ryunosuke Kusaka flög den 5 april till Tokuyama i ett sista försök att övertyga de utpekade befälhavarna av den Kombinerade flottan, däribland amiral Ito, att acceptera planen. När marinofficerarna först hörde talas om planen (den hade hållit hemlig för de flesta av dem), höll de enhälligt med amiral Ito av samma anledningar som Ito hade fört fram. Amiral Kusaka förklarade då att flottans attack skulle hjälpa till att avleda amerikanskt flyg från den japanska arméns planerade attacker på den amerikanska flottan vid Okinawa. Han förklarade dessutom att både Japans ledare och kejsaren, hade sagt att de förväntade sig att flottan skulle göra allt vad den kunde för att försvara Okinawa.
När amiralerna hörde detta, gave de efter och accepterade planen. Fartygens besättning informerades och gavs chansen att dra sig ur om man så önskade—ingen tog den. Nya, sjuka och orkeslösa besättningsmän blev dock beordrade att lämna skeppen. Fartygens besättning sysselsatte sig sedan med några sista-minuten övningar i förberedelse för uppdraget, mest olika säkerhetkontroller. Vid midnatt tankades fartygen. Enligt uppgift trotsade man utsatta order om att bara tanka fartygen precis tillräckligt för att Okinawa, och istället tankade personalen i Tokuyama slagetskeppet Yamato och andra fartyget med allt bränsle som fanns kvar i hamnen. Detta skulle dock troligen ändå inte räcka för att styrkan skulle kunna återvända till Japan från Okinawa.
[redigera] Slaget
Den 6 april klockan 16.00 utlöpte Yamato, den lätta kryssaren Yahagi och åtta andra jagare från hamnen i Tokuyama för att påbörja sitt uppdrag. Två amerikanska ubåtar, Threadfin och Hackleback, siktade skeppen vid Bungokanalen, men kunde inte attackera. Istället meddelade de detta till resten av flottan.
Vid gryningen den 7 april passerade den japanska styrkan vid Osumihalvön och seglade nu på öppet hav från Kyushu mot Okinawa. De bytte till en mera defensiv formation, med Yahagi som flaggskepp. De åtta jagarna bildade en ring runt de två större skeppen, med varje skepp 1500 meter från varandra. De höll en fart av 20 knop. En av de japanska jagarna, Asashimo, fick motorproblem och vände tillbaka. Rekognoscerande amerikanska flygplan började nu övervaka skeppen. Klockan 10:00 såg det ut som de japanska skeppen drog sig tillbaka, men 11:30 vände de tillbaka mot Okinawa. Klockan 10:00 samma dag, sköt den amerikanska flottan ut nästan 400 flygplan som befann sig på 11 hangarfaryg (Hornet, Bennington, Belleau Wood, San Jacinto, Essex, Bunker Hill, Hancock, Bataan, Intrepid, Yorktown och Langley) strax öster om Okinawa. Flygplansflottan bestod av Grumman F6F Hellcat, SB2C Helldiver och Grumman TBF Avenger-flygplan. En styrka om sex slagskepp, (Massachusetts, Indiana, New Jersey, South Dakota, Wisconsin, och Missouri) understödda av två kryssare (Alaska och Guam) och några jagare var redo att hejda den japanska flottan om flyganfall inte lyckades.
Eftersom de japanska styrkorna inte hade någon eskort av jaktplan kunde det amerikanska flygvapnet planera sina attacker, utan att riskera att bli beskjutna av japanskt flyg. De amerikanska planen kunde således cirkla runt de japanska fartygen just utanför luftvärnsavstånd, som gjorde att de metodiskt kunde iståndsätta attacker mot japanska krigskepp. Den första vågen av amerikanska hangarfartyg nådde de japanska skeppen cirka klockan 12:30. De japanska skeppen höjde sin hastighet till 25 knop och började med undanmanövrar för att undvika att bli beskjutna och öppnade eld med sina luftvärnskanoner. Yamato bar med sig nästan 150 luftvärnskanoner. De amerikanska flygplanen attackerade huvudsakligen från babord sida, så om torpederna träffade skulle skeppen lättare kapsejsa.
Klockan 12:46 träffades Yahagi av en torped. Den träffade mitt i maskinrummet och dödade samtliga besättningsmän där. Yahagi stannade helt och träffades av minst sex torpeder och 12 bomber till. Den japanska jagaren Isokaze försökte undsätta Yahagi, men attackerades och sjönk. Yahagi kapsejsade och sjönk klockan 14:05. De överlevande lämnades flytande i vattnet. Dessa kunde då se Yamato på avstånd. Det såg ut som att den seglade söderut och fortfarande attackerade amerikanska skepp, men egentligen var den bara minuter från att sjunka. Under den första attackvågen utförde Yamato undvikande manövrar som gjorde att de flesta bomberna och torpederna missade, men Yamato träffades ändå av två bomber och en torped. Hennes hastighet påverkades inte, men en av bomberna orsakade en brand i aktern som aldrig släcktes. Under den första vågen träffades Hamakaze och Suzutsuki och skadades svårt. Hamakaze sjönk lite senare.
Mellan kl. 13:20 och 14:15 attackerade den andra och tredje vågen av amerikanskt flyg. Flygattacken koncentrerades på Yamato. Fartyget träffades under denna tid av minst åtta torpeder och upp till 15 bomber. Bomberna gjorde stor skada på skeppets översida och slog ut elen på fartyget, vilket gjorde att luftvärnskanonerna bara kunde avlossas manuellt, något som kraftigt reducerade deras verkningsgrad. Torpedträffarna, nästan alla på babord sida, gjorde att Yamato hade kraftig slagsida och höll på att kapsejsa. Klockan 13:33 gjordes ett sista desperat försök att undvika kapsejsning genom att vattenfylla maskin- och pannrum på styrbords sida. Det mildrade skadan men gjorde så att flera hundra man drunknade , men skeppet lyckades hålla sig flytande i cirka 30 minuter till och drev nu i 10 knop.
När Yamato nu drev långsammare och blev lättare att träffa, koncentrerade sig amerikanskt flyg på att träffa hennes roder och akter med torpeder, något som också lyckades. Klockan 14:02, när det rapporterades att skeppet inte längre kunde styra och höll på att sjunka beordrade amiral Ito att skeppet skulle överges och att de andra skeppen skulle rädda överlevande. Detta meddelande spreds genom signalflaggor, eftersom hennes kommunikationsradio var förstörd.
Klockan 14:05 började Yamato kapsejsa. Ito vägrade dock lämna skeppet. Det skulle bli hans död. Klockan 14:20 började hon sjunka helt. Ett par minuter senare, klockan 14:23, sprängdes plöstsligt hela Yamato i en enorm explosion som hördes över 200 km, ända till Kagoshima på ön Kyushu. Ett jättelikt svampmoln bildades, som steg till cirka 7000 meter. Den väldiga explosionen kan förklaras med att bränder från bombträffarna nått fram till ammunitionsförrådet.
Den japanska jagaren Asashimo bombades av amerikanskt flyg när hon försökte ta sig in i hamn. Kasumi bombades också av amerikanskt flyg. Suzutsuki träffades i fören, men lyckades, svårt skadad ta sig till Sasebo, nära Nagasaki.
De återstående tre mindre skadade japanska jagarna Fuyuzuki, Yukikaze och Hatsushimo lyckades rädda 280 överlevande från Yamato (ur en besättning om 2�700 man), 555 från Yahagi (ur en besättning på 1 000) och bara totalt 800 från Isokaze, Hamakaze och Kasumi. Cirka 3�700 japaner omkom i slaget. Skeppen tog överlevande till Sasebo.
Bara tio amerikanska flygplan sköts ner av luftvärn. Vissa piloter räddades genom sjöflygplan eller ubåtar. Totalt förlorade USA 12 man. Vissa japanska överlevande berättar att amerikanarna sköt med kulsprutor mot överlevande japaner. Det här kan ha varit ett krigsbrott eller ett sätt att skydda amerikanska soldater som höll på att drunkna. Japanska överlevande har också rapporterat att amerikanskt flyg tillfälligt stoppade attacken mot de japanska jagarna under tiden de plockade upp överlevande från andra skepp.
Under slaget attackerade japanerna amerikanska skepp vid Okinawa, som utlovat, men lyckades inte med att sänka några skepp. Ungefär 115 flygplan, mest kamikaze, attackerade amerikanska skepp under dagen. Kamikazeflyg träffade hangarfatyget Hancock, slagskeppet Maryland och jagaren Bennett, vilket orsakade en liten skada på Hancock och Maryland och en större skada på Benett. Japanerna förlorade cirka 100 flygplan under attacken.
[redigera] Efterspel
Ten-Go var den sista stora japanska operationen under kriget och de övriga japanska skeppen hade ingen större roll i det fortsatta kriget. Suzutsuki reparerades aldrig, men däremot Fuyuzuki som dock gick på en mina den 20 augusti 1945 och reparerades inte efter detta. Yukikaze klarade kriget nästan oskadd. Hatsushimo gick på en amerikansk mina den 30 juli 1945 och blev den 129:e och sista japanska jagaren som sänktes i kriget.
Okinawa förklarades säkrat av de allierade styrkorna den 21 juni 1945. Japan kapitulerarade i augusti 1945 efter att ha blivit kärnvapenbombat två gånger. Den rådande japanska viljan att offra så många av deras invånare, vilket också visades i slaget om Okinawa, var enligt USA orsaken till att de allierade använde kärnvapen mot Japan.
Andra befälhavare i den japanska flottan var mycket kritiska till hur operationen hade genomförts och ansåg att det både var ett slöseri med människoliv och dyrbart bränsle.
Operationen är välkänd i Japan. Det japanska folket och den japanska kulturens bild av händelsen är att Operation Ten-Go var ett hjältedåd utfört av japanska sjömän för att försvara sitt land. En orsak till att operationen har fått så stor uppmärksamhet i Japan är att namnet Yamato var ett poetiskt namn för hela landet.

Summary:
Operation Ten-Go (天號作戰 (kyūjitai) eller 天号作戦 (shinjitai) Ten-gō Sakusen) var den sista stora japanska marina operationen i stillahavskriget under andra världskriget. Andra benämningar av den här operationen på engelska inkluderar Operation Heaven One och Ten-ichi-gō.
I april 1945 startade det japanska slagskeppet Yamato, världens största slagskepp, tillsammans med nio andra fartyg i en avsiktlig självmordsattack mot de allierade styrkorna i slaget om Okinawa. De japanska styrkorna blev attackerade, stoppade och nästan helt förstörda av amerikanska hangarfartygsbaserade flygplan innan de ens hade kommit till Okinawa. Yamato och fem andra japanska krigsfartyg sänktes.
Slaget bevisade tydligt USA:s luftherravälde i det här stadiet av kriget och även sårbarheten hos oeskorterade ytfartyg mot flyganfall. Slaget visade också japanernas villighet att offra stora antal av sitt eget folk i desperata försök (se kamikaze) att bromsa de allierades framfart mot Japans fastland.


[redigera] Historia
[redigera] Den förklassiska perioden
Ursprunget till det tamilska folket, liksom till de andra dravidiska folken, är okänt, men genetiska och arkeologiska forskningar tyder på en möjlig invandring till Indien omkring 6000 f.Kr. . Det har föreslagits att dravidfolken var förbundna med det elamitiska folket i forntidens Iran, men det finns inte många fasta stöd för denna uppfattning. Det har också föreslagits att Induskulturens folk var antingen tamiler eller ett annat dravidfolk (se till exempel Parpola 1974; 2003), men denna teori är mycket kontroversiell och det finns för närvarande ingen akademisk konsensus om identiteten hos folket bakom Induskulturen.
Det tidigaste klara beviset för närvaro av tamiler i nuvarande Tamil Nadu är de megalitiska urngravarna från omkring 1000 f.Kr. och framåt, som har upptäckts på olika ställen i Tamil Nadu, exempelvis Adichanallur. Dessa gravar stämmer på ett antal sätt överens med beskrivningar av begravningar i klassisk tamilsk litteratur, och förefaller vara konkreta bevis för att tamiler fanns i södra Indien under den perioden. Nyligen utförda utgrävningar har också uppdagat prov på tidig tamilsk skrift, som härrör från åtminstone 500 f.Kr.
[redigera] Den klassiska perioden
Med början omkring 200-talet f.Kr. kom tre kungliga dynastier, Chola, Chera och Pandya, att dominera det tamilska området. Var och en av dessa dynastier hade sitt eget välde inom den tamilspråkiga regionen. Den klassiska litteraturen och samtida inskrifter beskriver också ett antal vēlīr, eller mindre hövdingar, som gemensamt härskade över en stor del av centrala Tamil Nadu. Krig mellan kungarna och hövdingarna förekom ofta, liksom krig med Sri Lanka, men dessa tycks ha utkämpats för att hävda makt och begära tribut, snarare än för att lägga under sig och annektera territorium. Kungarna och hövdingarna gynnade konsterna, och en ansenlig mängd litteratur finns från denna period. Litteraturen visar att många av de kulturella bruk som anses typiskt tamilska går tillbaka till den klassiska perioden.
Jordbruk var viktigt under denna period, och det finns bevis för att konstbevattningsanläggningar uppfördes, däribland Kallanaidammen, som anses vara en av de äldsta dammarna som fortfarande används. Ekonomin var dock huvudsakligen inriktad på utrikeshandel, och det finns bevis för betydande kontakter med Europa. Stora skatter av romerska mynt och tecken på närvaro av romerska handelsmän har upptäckts i Karur och Arikamedu, och det finns belägg för att minst två delegationer skickades till den romerska kejsaren Augustus av Pandyakungar. Krukskärvor med tamilsk skrift har hittats i utgrävningar vid Röda havet vilket tyder på att tamilska köpmän varit där. En anonym reseskildring från första århundradet e.Kr., författad på grekiska, Periplus Maris Erytraei, beskriver detaljerat Pandya- och Cherarikenas hamnar och handeln med dem, och antyder att tamilernas huvudsakliga exportvaror på den tiden var peppar, indisk lager, pärlor, elfenben, silke, nardusört, diamanter, safirer och sköldpaddsskal
Den klassiska perioden tog slut omkring 300-talet e.Kr. med invasioner av ett nordligt folk som kallades kaḷvār(kalapirar), som beskrivs som barbarer som kommer från länder norr om det tamilska området och som onda och förtryckande härskare. Denna period, som vanligen kallas det tamilska landets mörka tidsålder, tog slut när den kejserliga Pallavadynastin uppkom.
[redigera] Imperieperioden och perioden därefter
Även om Pallava nämns i dokument från 200-talet, blev de inte framträdande som kejsardynasti förrän på 500-talet. Dynastin tycks inte ha varit tamilsk till sitt ursprung, och fastän de snabbt antog tamilska seder och bruk och det tamilska språket omformades det tamilska samhället under deras styre. Pallavahärskarna försökte efterbilda stora nordliga riken som Mauryariket och Guptariket. De gjorde därför om kungadömet till ett kejsardöme och försökte för första gången lägga stora områden under sitt direkta styre. Pallava uppmuntrade också dyrkan av gudarna Shiva och Vishnu och påbörjade kulturen att bygga stora, utsmyckade tempel med många muralmålningar och skulpturer. Kastsystemet anses ha blivit formaliserat och institutionaliserat under denna period.
Pallavadynastin störtades på 800-talet av de åter blomstrande Cholas och Pandyas. Cholas blev dominerande på 900-talet och etablerade ett imperium som omfattade större delen av södra Indien och Sri Lanka. Imperiet upprätthölls genom starka handelsförbindelser med Kina och Sydostasien. Choladynastin var den första i Sydasien som hade en flotta som kom så långt som till Thailand, Burma och Sumatra. Imperiet företog en stor och framgångsrik örlogskampanj mot Srivijayaimperiet på grund av handelstvister. Cholas makt försvagades under 1100- och 1200-talen, och Pandyadynastin upplevde åter en kort period av blomstring därefter, men upprepade muslimska invasioner från 1400-talet och framåt lade en stor börda på imperiets resurser, och dynastin nådde sitt slut på 1500-talet.
Inga stora imperier uppstod efter detta, och Tamil Nadu styrdes under en tid av olika lokala hövdingar, såsom nayakerna i nuvarande Maharashtra och Andhra Pradesh. Från 1600-talet och framåt började europeiska länder upprätta bosättningar och handelsposter i området. Ett antal slag utkämpades mellan Storbritannien, Frankrike och Danmark under 1700-talet, och vid slutet av 1700-talet var större delen av Tamil Nadu behärskat av Storbritannien.
De västra tamilska områdena blev i ökande utsträckning politiskt skilda från de övriga tamilska länderna efter att Chola- och Pandyarikena förlorade kontrollen över dem under 1200-talet. De utvecklade ett eget distinkt språk och litteratur, som i stigande grad fjärmade sig från tamil och utvecklades till det nutida språket malayalam omkring 1400-talet.
[redigera] Tamiler i Sri Lanka
Det finns inte mycket konsensus om Sri Lankas tamilspråkiga områdens historia före Cholaperioden. De mest extrema singalesiska historikerna hävdar att det inte fanns någon organiserad tamilsk närvaro på Sri Lanka före invasionerna från södra Indien under 600-talet, medan många tamilska historiker menar att tamilerna är ursprungsbefolkningen på ön.
Den historiska bevisningen ger inget klart utslag i någon riktning. Några få dikter från Sangamperioden tillskrivs en diktare kallad "Pūtan̲r̲evan̲ār från īl̲am." Il̲am, även stavat Eelam, vilket är ett gammalt tamilskt namn för Sri Lanka, vilket ofta används av tamiler som bevis för att det fanns tamilska bosättningar på Sri Lanka på den tiden. Singalesiska historiker accepterar dock inte detta och hävdar att det inte finns arkeologisk bevisning för tamilska bosättningar på Sri Lanka förrän betydligt senare. Berättelser från perioden ger ingen klar bevisning men visar att tamiler utkämpade krig mot de singalesiska kungadömena och stundtals härskade över delar av Sri Lanka och förekom som rådgivare åt lankesiska kungar från ganska tidigt. Det är dock oklart om dessa tamiler kom från Indien eller var infödda på Sri Lanka.
Historiska belägg visar dock att de tamilska kungarikena i Indien vara nära inblandade i Sri Lankas angelägenheter från mycket tidigt i historien. Det finns belägg för att tamilska köpmän ganska tidigt fanns i Anuradhapura. Tamilska äventyrare invaderade ön så tidigt som 75 f.Kr. Från 600-talet och framåt spelade imperierna i Tamil Nadu en betydelsefull roll i Sri Lankas politik och det finns konkreta bevis för tamilska bosättningar på Sri Lanka under den perioden. Tamilska krig mot Sri Lanka kulminerade då Cholariket annekterade ön på 900-talet, och behöll den till senare delen av 1000-talet.
Choladynastins makt på Sri Lanka försvagades och följdes av en återupprättad Polonnaruwamonarki i slutet av 1000-talet. 1215 upprättade Arya Chakaravarthi-dynastin ett oberoende kungarike på Jaffnahalvön och delar av norra Sri Lanka. Arya Chakaravarthis expansion söderut hejdades av Alagakkonara, en tamil som tjänade den singalesiska monarken. Alagakkonara byggde ett fort vid Kotte, och höll Arya Chakravarthis armé där då han besegrade den invaderande flottan vid Panadura. En ättling till Alagakkonara (tamil: Alagakonar) blev senare kung över singaleserna, men denna ätt avsattes av mingamiralen Cheng Ho (Zheng He) 1409.
Arya Chakaravarthi-dynastin behärskade stora delar av nordöstra Sri Lanka till 1619, då den erövrades av Portugal. Kustområdena på ön togs sedan av Nederländerna, och 1796 inlemmades de i Brittiska imperiet.
[redigera] Den moderna perioden
De brittiska kolonisterna förenade de tamilska länderna i södra Indien till presidentskapet Madras, som integrerades i Brittiska Indien. På samma sätt förenades 1802 de tamilska delarna av Sri Lanka med andra områden på ön till kolonin Ceylon. De fortsatte att ingå i Indien respektive Sri Lanka efter dessa länders självständighet 1947 och 1948.
När Indien blev självständigt 1947 blev presidentskapet Madras delstaten Madras, som bestod av nuvarande Tamil Nadu, kustområdena i Andhra Pradesh, norra Kerala och Karnatakas sydvästra kust. Delstaten delades sedan upp efter språkliga linjer. 1953 bildade de norra distrikten Andhra Pradesh. Genom States Reorganization Act 1956 förlorade delstaten Madras sina västra kustdistrikt. Distrikten Bellary och South Kanara avträddes till delstaten Mysore och Kerala bildades ur Malabardistriktet och de tidigare furstendömena Travancore och Cochin. 1968 döptes delstaten Madras om till Tamil Nadu.
Sedan det federala systemet införts i Indien förekom vissa krav på en självständig tamilsk stat. Den indiska konstitutionen gav dock i praktiken betydande självstyre åt delstaterna, och tamilska protester ledde 1963 till att regeringen antog en ny politik som kallas "trespråksformeln," som skyddar talare av regionala språk från att påtvingas hindi. Detta har lett till att tamiler i Indien har blivit mer nöjda med den federala lösningen och det finns mycket lite stöd för självständighet idag.
På Sri Lanka har däremot enhetsstaten lett till att en känsla sakta spritt sig bland tamiler att de blev diskriminerade av den singalesiska majoriteten. Detta orsakade krav på federalism, som på 1970-talet växte till en rörelse för självständighet. Situationen urartade till inbördeskrig på 1980-talet. En vapenvila har rått sedan 2002, och fredsförhandlingar förs för närvarande.
[redigera] Geografisk fördelning
[redigera] Tamiler i Indien
De flesta indiska tamiler bor i delstaten Tamil Nadu, som inbegriper större delen av det tidigare Presidentskapet Madras. Delstaten gavs sina nuvarande gränser 1956, och fick 1968 namnet Tamil Nadu. Tamiler är dessutom i klar majoritet i unionsterritoriet Pondicherry, en före detta fransk koloni som geografiskt ligger inom Tamil Nadu.
Det finns också tamilska befolkningsgrupper i andra delar av Indien. De flesta av dessa är ganska sentida och uppstod under den koloniala epoken och senare, men vissa, framförallt Hebbar- och Mandyamtamilerna i södra Karnataka, tamilerna i Palakkad i Kerala och tamilerna i Pune i Maharashtra, har funnits åtminstone sedan medeltiden.
[redigera] Tamiler i Sri Lanka
Det finns numera två grupper tamiler i Sri Lanka. Den första är Sri Lanka-tamiler, som härstammar från de tamiler som levde i det gamla Jaffnariket eller som flyttade till östkusten. Den andra är tamiler av indiskt ursprung, även kallade bergstamiler, som härstammar från kontraktsarbetare som skickades från nuvarande Tamil Nadu till Sri Lanka på 1800-talet för att arbeta på teplantager. Sri Lanka-tamiler bor mestadels i de norra och östra provinserna, medan tamiler av indiskt ursprung till stor del bor i de centrala högländerna. Dessa två grupper har historiskt sett sig själva som skilda folkgrupper.
1949 fråntog Sri Lankas regering, som styrdes av United National Party och där GG Ponnabalam, en ledare för Tamil Congress och Sri Lanka-tamilerna, ingick, tamilerna av indiskt ursrprung deras medborgarskap, inklusive rösträtten. Den framträdande tamilske politikern S.J.V Chelvanayagam och hans tamilska oppositionsparti som representerade de flesta Sri Lanka-tamilers vilja motsatte sig dock detta.
En överenskommelse mellan Sri Lankas och Indiens regeringar på 1960-talet innebar att 40% av tamilerna av indiskt ursprung fick lankesiskt medborgarskap, och många av de övriga repatrierades till Indien. Den etniska konflikten i Sri Lanka har dock lett till en större känsla av gemensam tamilsk identitet och nu för tiden stödjer de två grupperna varandra i högre grad. På 1990-talet hade de flesta ”indiska tamiler” fått lankesiskt medborgarskap.
Det finns också en betydande tamilspråkig muslimsk befolkning på Sri Lanka. Till skillnad från tamilspråkiga muslimer i Indien identifierar de sig dock inte som etniska tamiler och räknas därför vanligen som en separat etnisk grupp i officiell statistik. De som har indiskt ursprung räknas sällan åtskilt från de som har lankesiskt ursprung.
[redigera] Tamilska emigrantgrupper
Massemigration av tamiler började på 1700-talet, då många fattiga tamiler skickades som kontraktsarbetare till avlägsna delar av Brittiska imperiet, särskilt Malaya, Sydafrika, Fiji, Mauritius och Västindien. Vid ungefär samma tid emigrerade också många tamilska affärsmän till olika delar av brittiska imperiet, särskilt Burma och Östafrika. Många tamiler bor fortfarande i dessa länder, och de tamilska grupperna i Singapore, Réunion, Malaysia och Sydafrika har behållit mycket av sin kultur och sitt språk. Många malaysiska barn går i tamilska skolor, och en betydande andel av tamilska barn på Mauritius och Réunion och i Singapore växer upp med tamil som sitt första språk. För att bevara det tamilska språket har Singapores regering gjort det till ett officiellt språk, trots att tamilerna endast utgör cirka 4,2% av befolkningen, och har också infört obligatorisk undervisning i språket för tamiler. Andra tamilska grupper, som de i Sydafrika, talar inte längre tamil som modersmål, men har fortfarande en stark tamilsk identitet.
En stor emigration började också på 1980-talet, när lankesiska tamiler flydde från den etniska konflikten där. Dessa sentida emigranter har oftast flytt till Australien, Europa, Nordamerika och Sydostasien. Idag finns den största koncentrationen av tamiler utanför Sydasien i Toronto i Kanada.
Många unga utbildade tamiler från Indien, särskilt programmerare, har också emigrerat till Europa och USA i senare tid för att söka arbetstillfällen. Dessa nya emigranter tenderar att vara bättre integrerade med sitt värdland än de äldre, och många av dem har upprättat kulturföreningar för att skydda och gynna tamilsk kultur och språk i sina nya länder.
[redigera] Kultur
[redigera] Språk och litteratur
Tamiler har starka känslor för språket tamil, som ofta äras i litteraturen som "tamil̲an̲n̲ai," "den tamilska modern." Språket har historiskt varit, och är fortfarande i stor utsträckning, centralt för den tamilska identiteten. . Liksom de andra språken i Sydindien är det dravidiskt, och inte besläktat med de indoeuropeiska språken i norra Indien. Tamil har påverkats betydligt mindre av sanskrit än de andra dravidiska språken, och bevarar många drag av protodravidiskan. Modern talad tamil, särskilt i Tamil Nadu, innehåller dock många lånord från sanskrit och engelska. Den tamilska litteraturen är mycket gammal, och språket har nyligen erkänts som klassiskt språk av Indiens regering.
Den klassiska tamilska litteraturen, som sträcker sig från lyrik till arbeten om poetik och etik, skiljer sig märkbart från samtida och senare litteratur på andra indiska språk, och utgör den äldsta samlingen sekulär litteratur i Sydasien. Några kända verk i den klassiska tamilska litteraturen är Tirukkural av Tiruvalluvar, de fem stora tamilska eposen och Auvaiyars verk. Skriftspråket har förändrats mycket lite under årens lopp, vilket gör att mycket av den klassiska litteraturen fortfarande kan läsas av nutida tamiler och fortsätter att influera tamilsk kultur.
Modern tamilsk litteratur är mycket mångskiftande, från indisk nationalism i Subramanya Bharathys verk, historisk romanticism hos Kalki Krishnamurthy, radikal och mer måttfull socialrealism hos Pudhumaipithan respektive Jayakanthan, till feminism i Malathi Maithrees och Kutti Revathis verk. Sujatha, en författare vars verk sträcker sig från romantiska romaner till science fiction, är en av de mest populära moderna tamilspråkiga författarna. På senare tid har tamilsk litteratur från Sri Lanka frambringat flera verk som avspeglar tragedin för civilbefolkningen som orsakats av flera årtiondens inbördeskrig. Det finns också en framväxande diasporalitteratur på tamil.
[redigera] Bildkonst och arkitektur
Tamilsk bildkonst uppvisar en betydande enhetlighet i sina tre huvudsakliga former, arkitektur, skulptur och måleri, och har en uppenbar plats inom den sydasiatiska konsttraditionen. Liksom annan sydasiatisk konst betonar den tamilska konsten formernas plasticitet och fluiditet. Det mesta av traditionell tamilsk konst är åtminstone till namnet religiös, vanligen koncentrerad på hinduismen, fastän det religiösa elementet ofta bara är ett medel för att avspegla universella—och ibland humanistiska—teman . De klassiska konstformerna utövas fortfarande och utgör därmed en levande tradition.
Den viktigaste formen av tamilskt måleri är Tanjoremåleri, vilket som namnet antyder härstammar från Tanjore (nu Thanjavur) på 800-talet. Målningarna förbereds på en grund av tyg belagd med zinkoxid, över vilken bilden målas med färger och dekoreras med halvädelstenar och guld- eller silvertråd. En stil med besläktad härkomst, men med väsentliga skillnader i utförande, används för att måla muralmålningar på tempelväggar, av vilka de mest kända är målningarna i Mīn̲āṭcitemplet i Madurai. Tamilskt måleri är känt i allmänhet för stilistisk elegans, rika färger och omsorg om små detaljer.
Tamilsk skulptur utförs vanligtvis i brons (med cire perdue-teknik) eller sten (vanligen förknippat med tempel), och bevarade skulpturer finns från 600-talet och framåt. Till skillnad från det mesta av västerländsk konst påverkar materialet i tamilsk skulptur inte den form som skulpturen får. I stället påför konstnären sin vision om formen på materialet. Av detta följer att man ofta även i stenskulpturer kan se de böljande former som normalt skulle reserveras för metall . Liksom måleriet uppvisar skulpturerna ett öga för detaljer, och stor möda har lagts på att skulptera mycket små detaljer av smycken som bärs av de avbildade personerna. Linjerna tenderar att vara mjuka och flytande, och många verk fångar rörelse med stor skicklighet. Grottskulpturerna vid Mamallapuram är ett särskilt fint exempel på tekniken, liksom bronsskulpturerna från Cholaperioden. Ett särskilt populärt motiv i bronsskulpturerna var avbildningen av Shiva som Nataraja, i en danspose med ett ben rest och en eldring runt kroppen.
Tamilska tempel behandlades ofta helt enkelt som skulpturer i stor skala. Templen är mest anmärkningsvärda för sina höga spiror, kända som Gopura, som består av ett antal trappformiga nivåer som var och en har ett litet altare. Dessa spiror brukade vara enkla och eleganta och endast sparsamt utsmyckade med skulpturer i de tidigaste templen, men de blev mer och mer utarbetade och utsmyckade, som till exempel syns i Brihadīsvaratemplet i Thanjavur. Från 1200-talet och framåt började också inträdesportarna till templen, som kallas gopuram på tamil, bli större och mer utarbetade. Templen i Chidambaram och Srirangam har särskilt imponerande portar som är täckta med skulpturer och reliefer av olika scener och personer ur hinduisk mytologi
Liksom indisk konst i allmänhet eftersträvar tamilsk konst traditionellt inte porträttlikhet eller realism. Mycket mer tonvikt läggs på att representera ideala prototyper och att avbilda de symboler som konstverkets tema är förknippat med. Detta innebär att små detaljer, som riktningen som en hand är vänd i, de djur eller träd som avbildas, eller den tid på dagen som avbildas, ofta är av stor vikt för att förstå ett konstverks mening.
[redigera] Scenkonst, musik och film
Traditionell tamilsk scenkonst har mångåriga rötter. De kungliga hoven och templen har varit centrum för scenkonst åtminstone sedan den klassiska perioden, och beskrivningar av framträdanden i klassisk tamilsk litteratur och Natya Shastra, en sanskrittext om scenkonst, tyder på ett nära förhållande mellan de forntida och nutida konstformerna. Ungefär som andra indiska traditioner betonar tamilsk tradition enheten hos de olika scenkonsterna och deras symbiotiska förhållande till bildkonst och litteratur. Målet med ett framförande i tamilsk tradition är att få fram rasa—stämningen eller känslan—som finns i texten, och dess kvalitet bedöms efter hur väl den framkallar känslan hos publiken.
Tamil har en musikalisk tradition, som kallas karnatisk musik, gemensam med övriga Sydindien. Karnatisk musik utvecklades från de forntida musikformerna i Sydindien, av vilka vissa beskrivs i klassisk tamilsk litteratur, och influerades av den musikaliska teorin i Natya Shastra. Den är i första hand inriktad på vokalmusik och musikinstrumenten tjänar antingen som ackompanjemang eller imiterar sångarens roll. Karnatisk musik organiseras runt de förbundna idéerna om melodityper (rāgam) och cykliska rytmtyper (thāḷam). Till skillnad från den nordliga hindustanska musiktraditionen är karnatisk musik nästan uteslutande religiös.
I skarp kontrast till den återhållna och intellektuella karnatiska musiken tenderar tamilsk folkmusik att vara mycket mer sprudlande. Populära former av tamilsk folkmusik är till exempel Villuppāṭṭu, en musikform som utövas med en båge, och Nāṭṭuppur̲appāṭṭu, ballader som berättar folklore och folkhistoria. Några av de ledande tamilska folkmusikartisterna i början av 2000-talet är Pushpuvanam Kuppuswamy och hans fru Anitha, samt Chandramukhi Chinnaponnu.
Den mest dominerande klassiska dansen bland tamiler är Bharatanatyam. Bharatanatyam är uppträdande snarare än deltagande. En dans är en framställning av den berättelse som finns i en sång, och framförs vanligen av en artist på en scen, med en orkester bestående av trummor, en bordun och en eller flera sångare bakom scenen. Historien berättas genom en komplicerad kombination av mudras (gester), ansiktsuttryck och kroppshållning. Dansformen utvecklades från en specialiserad form av tempeldans, och framfördes enbart i tempel fram till 1930-talet. Dansarna brukade vara uteslutande kvinnor, men numera finns också flera välkända manliga utövare.
Tamilerna har också ett stort antal folkdanser. Den mest firade bland dessa är karakāṭṭam. I dess religiösa form framförs danser framför en bild av gudinnan Mariamma. Dansaren bär ett mässingskärl fyllt med okokt ris, smyckat med blommor och omgärdat av en bamburam på huvudet, och tumlar runt och hoppar till sångens rytm utan att spilla ut ett riskorn. Karakāṭṭam framförs vanligtvis till en speciell sorts sång som är känd som temmanguppāṭṭu eller thevar pāṭṭu, en folksång utformad som en älskande som talar till sin älskade, till ackompanjemang av en nadaswaram och melam. Bland andra tamilska folkdanser finns mayilāṭṭam, där dansarna binder en sträng av påfågelsfjädrar runt midjan, ōyilāttam, som dansas i cirkel medan man viftar med små tygbitar i olika färger, poykkāl kuthiraiyaaṭṭam, där dansarna använder hästdockor, mān̲āṭṭam, där dansarna imiterar rådjurs graciösa hopp, par̲aiyāṭṭam, en dans till ljudet av rytmiska trumslag, och thīppandāṭṭam, en dans som inbegriper brinnande träfacklor.
Tamilsk dans är nära förbunden med den tamilska teatertraditionen. De flesta konstformer innehåller en blandning av båda. Kuravañci är en sorts dansdrama som framförs av fyra till åtta kvinnor. Dramat inleds av en kvinna som spelar rollen som spåkvinna hos en vandrande kuravastam, som berättar en historia om en kvinna som längtar efter sin älskade.
Therukkūthu (som bokstavligen betyder "gatupjäs") är en sorts byteater eller folkopera. Den framförs traditionellt på bytorg utan kulisser och med mycket enkel rekvisita. Framträdandena innehåller sång och dans, ibland samtidigt, och historierna kan vara antingen religiösa eller sekulära. Uppträdandena är inte formella, och artisterna interagerar ofta med publiken genom att retas med dem eller att blanda in dem i dialogen. Therukkūthu har på senare tid anpassats till att framföra sociala budskap, såsom avhållsamhet och kritik mot kastsystemet, liksom information om lagliga rättigheter, och har spritts till andra delar av Indien.
Byn Melatur i Tamil Nadu har en speciell typ av framträdande, som kallas bhagavatamela, till den lokala gudomens ära. Detta framförs en gång om året och varar hela natten. Tamil Nadu har också en välutvecklad scenteatertradition, med repertoarer som inkluderar absurdistiska realistiska och humoristiska pjäser.
Både klassiska och folkliga skådespelarkonster fortlever i det moderna tamilska samhället. De folkliga konstformerna försvagades under mitten av 1900-talet, men har fått en återuppblomstring på senare tid, särskilt i södra Tamil Nadu. Deras popularitet är dock fortsatt till större del begränsad till lantliga områden. "Tamil Nadu Folk Arts Society" (eller "Tamil̲nāṭu iyalisai nāṭaka man̲r̲am") ägnar sig åt att bevara och främja folkkultur och har spelat en viktig roll för traditionens fortlevnad.
Tamiler i Tamil Nadu är också engagerade i sin filmkonst. Den tamilska filmindustrin, ofta kallad Kollywood, är den näst största filmindustrin i Indien. Tamilsk filmkonst uppskattas både för sina tekniska och konstnärliga kvalitéer och sitt underhållningsvärde.
Den överväldigande majoriteten av tamilska filmer innehåller sång och dansinslag, och tamilsk filmmusik är en populär genre i sig själv, som ofta blandar element från karnatisk musik, tamilsk folkmusik, nordindiska stilar, hip-hop och heavy metal. Några kända musikregissörer under slutet av 1900-talet är M. S. Viswanathan, Ilayaraaja och A. R. Rahman.
[redigera] Religion
De flesta tamiler är hinduer, men islam och kristendom har också en lång historia i Tamil Nadu. Enligt folklig tradition ska den siste Cherakungen ha konverterat till islam och färdats till Arabien för att bli medföljare till Muhammed, och modern till en av de tidiga Pallavakungarna tros ha varit kristen. Den inhemska tamilska kristendomen ersattes fullständigt av europeisk kristendom under 1500-talet, och de flesta nutida kristna tamiler är antingen katoliker eller protestanter. Jainism var vid en tidpunkt en stor religion i Tamil Nadu, men den försvagades kraftigt under Pallavaperioden och det finns nu endast några få tusental tamilska jainister.
Tamilsk hinduism har, liksom andra regionala varieteteter av hinduismen, många särskiljande drag. Den mest populära gudomen är Murugan, som från en mycket tidig tidpunkt har identifierats med Karthikeya, Shivas son, men som ursprungligen kan ha varit en annan gudom , och har antagit en tydligt lokal karaktär. Dyrkan av gudinnan Amman eller Mariamman, som tros ha sitt ursprung i en forntida modergudinna, är också mycket vanlig. Kan̲n̲agi, hjältinnan i Cilappatikār̲am, dyrkas som Paṭṭin̲i av många tamiler, särskilt på Sri Lanka. Det finns också många tempel till och dyrkare av Vishnu, Shiva, Ganapathi och de andra vanliga hinduiska gudomarna. Ayyavazhi, som officiellt är en avläggare till hinduismen, spreds i de södra delarna av Tamil Nadu under mitten av 1800-talet och har ett antal anhängare i de sydliga distrikten Tirunelveli, Thoothukudi och Kanyakumari.
De viktigaste tamilska högtiderna är Pongal, en skördefest som sker i mitten av januari, och varuḍapir̲appu, det tamilska nyåret, som inträffar omkring mitten av april. Båda firas av nästan alla tamiler, oberoende av religion. Den hinduiska högtiden Deepavali firas storslaget. Några andra tamilska hinduiska högtider är Thaipusam och Adipperukku.
Den inhemska religionen på landet i Tamil Nadu har många lokala gudomar som kallas aiyyan̲ārs, vilka tros vara andar av lokala hjältar som skyddar byn från skada. Dyrkan av dessa koncentreras ofta kring naḍukkals, stenar som rests till minne av hjältar som dött i strid. Denna typ av dyrkan nämns ofta i klassisk litteratur och verkar vara överlevande rester av en forntida tamilsk tradition.
Shaivismen är särskilt stark fastän de flesta av dess baser ligger i norr. Alvars och Nayanars, som till största delen var tamiler, spelade en viktig roll i bhakti-traditionens pånyttfödelse i Sydindien. På 900-talet införde filosofen Ramanuja, som spred teorin om Visishtadvaitam, många förändringar i religionsutövandet, skapade nya regler för tempelandakt och accepterade lågkastiga hinduer som sina viktigaste lärjungar. Andra viktiga tamilska andliga personligheter är Vallalar, Ramana Maharshi, och Siddhar, en grupp yogautövare. Det medicinska systemet Siddha förknippas också med tamilsk shaivism. Eposet Ramayana har många delar som utspelas i tamilska områden och enligt legenden var många av Ramas soldater tamiler. Det enda templet tillägnat Parashurama finns i Tamil Nadu.
[redigera] Stridskonst
Enligt tamilska legender utkämpade Chola-, Chera- och Pandya-kungar ett hundraårigt krig i början av det första århundradet e.Kr., och fullbordade under detta krig stridskonsten. Fyra kampsporter tros ha utvecklats ur detta, Kalarippayattu, Silambam Nillaikalakki, maankombukkalai och Varma Kalai, som alla fortfarande utövas i delar av Tamil Nadu och Kerala.
Silambam Nillaikalakki är en kampsport där en 1,6 meter lång käpp används. Den utvecklades för att möjliggöra för en person att använda en vandringsstav för att försvara sig mot angrepp från flera fiender. Dess tekniker fokuserar på att använda käppen utan att hejda dess rörelse, och att synkronisera rörelserna med käpp, fötter och kropp. Varma Kalai är en kampsport som tränar människor i att angripa motståndarens vitala punkter med händer eller vapen. Maankombukkalai inbegriper strid med ett vapen som görs av kronhjortshorn med metallspetsar. Kalarippayattu är inriktat på alla sorters strid, inklusive obeväpnad strid och strid med trä- och metallvapen. Kalarippayattutraditionen är starkast i Kerala, där den är känd som Kalaripayattu.
Den gamla tamilska konsten obeväpnad tjurfäktning, som var populär bland krigare under den klassiska perioden, har också överlevt i delar av Tamil Nadu, till exempel Alanganallur nära Madurai, där den är känd som Jallikaṭṭu eller mañcuviraṭṭu och uppförs en gång om året omkring högtiden Pongal.
[redigera] Institutioner
Eftersom tamilerna har levt utspridda över flera länder under en stor del av sin historia finns få formella all-tamilska institutioner. De viktigaste nationella institutionerna för tamilerna har varit regeringarna i de stater där de lever, framför regeringarna i Tamil Nadu och Sri Lanka, vilka har samarbetat med att utveckla teknisk och vetenskaplig terminologi på tamil och med att gynna användningen av språket sedan 1950-talet.
Politiken i Tamil Nadu domineras av Self-respect Movement (också kallad Dravidian movement), en rörelse som grundades av E.V. Ramasami, känd som Periyar, för att främja självrespekt och rationalism, och bekämpa kastsystemet och förtrycket av de lägre kasterna. Varje större politiskt parti i Tamil Nadu baserar sin ideologi på Self-respect Movement, och de nationella politiska partierna spelar en mycket liten roll i tamilsk politik.
På Sri Lanka dominerades tamilsk politik till början av 1980-talet av de federalistiska rörelserna, ledda av Federal Party (senare Tamil United Liberation Front). På 1980-talet efterträddes den politiska rörelsen till stor del av en våldsam militär kampanj som fördes av olika militanta grupper. De tamilska tigrarna (LTTE) framträdde som den viktigaste bland dessa grupper på 1990-talet och har under senare tid fört förhandlingar med regeringen om en lösning på konflikten. LTTE kontrollerar delar av Sri Lanka och har försökt upprätta sin egen stat där, som de kallar Tamil Eelam.
På 1960-talet höll regeringen i Tamil Nadu en tamilsk världskonferens, som har sammankallats flera gånger sedan dess. 1999 bildades en tamilsk världskonfederation för att skydda och gynna tamilsk kultur och sprida en känsla av gemenskap bland tamiler i olika länder. Konfederationen har sedan dess antagit en tamilsk flagga och en tamilsk sång som ska fungera som transnationella symboler för det tamilska folket. Orden på flaggan kommer från första raden i en dikt av den klassiska poeten Kanian Poongundranaar, och betyder ungefär "Alla länder är vårt hem, alla människor är våra släktingar."

Summary:
Tamiler är en folkgrupp från Sydasien med en historia som går tillbaka mer än två årtusenden. De äldsta tamilska befolkningsgrupperna är de i sydöstra Indien och nordöstra Sri Lanka. Det finns också ett antal tamilska utvandrade befolkningsgrupper på olika håll i världen, särskilt i centrala Sri Lanka, Malaysia, Singapore, Fiji, Mauritius och Sydafrika, samt mer nyligen utvandrade grupper i Australien, Kanada och delar av Europa.
Till skillnad från många andra etniska grupper har tamilerna under större delen av sin historia inte styrts av en enskild politisk enhet. Tamilakam, det traditionella namnet för de tamilska områdena, var endast politiskt enat under en period mellan 800-talet och 1100-talet under Cholariket. Den tamilska identiteten är i första hand språklig; som tamiler betraktas de vilkas modersmål är tamil. Under senare tid har dock definitionen breddats och inbegriper också utvandrare av tamilsk härkomst som upprätthåller tamilska kulturella traditioner, även när de inte längre talar språket.
Tamiler är etniskt, språkligt och kulturellt besläktade med de andra dravidfolken i Sydasien. Antalet tamiler i världen uppskattas till 74 miljoner.


[redigera] Kulturella aspekter
Intelligensen, tämjbarheten och mångsidigheten hos elefanterna gav dem stora fördelar framför de vilda djur som lejon och björnar som användes som bödlar av romarna. Elefanter är mer obevekliga än hästar: även om en häst kan tränas till att storma fram i ett fältslag, så är den inte villig att trampa ner en fiendesoldat utan kliver istället över honom eller henne. Elefanter trampar däremot gärna på sina fiender, därav stridselefanters popularitet hos generaler som Hannibal. Elefanter kan tränas till att avrätta fångar på många olika sätt och kan dresseras till att förlänga offrets lidande genom att tortera sitt offer långsamt till döds eller snabbt avrätta den dömde genom att trampa sönder personens huvud. Elefanterna var vid utförandet under en förares eller mahouts kontroll; på så sätt kunde en härskare garantera en möjlighet att undkomma straffet i sista minuten och därigenom visa sig barmhärtig.
Åtskilliga sådana uppvisningar av nåd finns nedskrivna från olika asiatiska kungadömen. Siams kungar tränade sina elefanter till att rulla den dömde personen "över marken så sakta att han inte skulle skadas svårt". Den moguliske sultanen Akbar den store sägs ha "använt denna teknik till att pressa 'rebeller' och mot slutet var fångarna antagligen ordentligt skrämda, och de fick behålla livhanken". Vid ett tillfälle ska Akbar ha låtit kasta en man till elefanterna så att han fick genomlida fem dagar av sådan behandling innan han fick nåd. Elefanter användes ibland under ett slags mandomsprov som den dömde fången släpptes fri från om han klarade av att freda sig mot elefanten.
Bruket av elefanter på det sättet övergick den normala kungliga makten över liv och död. Elefanter har använts länge som symboler för kunglig auktoritet (och används fortfarande så på en del platser som till exempel Burma och Thailand, där vita elefanter hålls och dyrkas). Användandet av elefanter som maktmedel gav signaler om att härskaren kunde kontrollera mycket kraftfulla varelser som lydde honom fullständigt. Härskaren ansågs därmed ha en moralisk och andlig dominans över vilda djur, vilket bidrog till härskarens auktoritet och mystik.
[redigera] Geografisk utbredning
Avrättning med elefanter har använts i många delar av världen av både västerländska och asiatiska riken. De tidigaste kända avrättningarna av detta slag förekom under klassisk tid. Avrättningsmetoden var redan väletablerad på den tiden och fortsatte att användas till en bit in på 1800-talet.
Trots att den afrikanska elefanten är betydligt större än den indiska användes den knappast, vare sig i krig eller för ceremonier, då den är mycket svårare att tämja än sin asiatiska motsvarighet. I vissa antika riken i Afrika användes visserligen elefanter, men dessa tillhörde en numera utdöd nordafrikansk underart Loxodonta (africana) pharaoensis (se artikeln om stridselefanter för en inblick). Bruket av tama elefanter har därför i stort varit begränsat till de delar av världen där indiska elefanter förekommit.
[redigera] Asiatiska riken
[redigera] Västra Asien
Under medeltiden användes avrättningar med elefanter av åtskilliga västasiatiska riken, som Bysans, hos sasaniderna, hos seldjukerna och hos timuriderna. Exempel på det är då den sassanidiske kungen Khosrau II, som hade ett harem med 3�000 hustrur och 12�000 kvinnliga slavar, krävde att få gifta sig med Hadiqah, dottern till den kristne araben Na'aman. Na'aman vägrade att släppa sin kristna dotter till en zoroastriers harem och för denna vägran trampades han till döds av en elefant.
Detta bruk verkar annars ha förekommit i delar av den muslimska mellanöstern. Rabbi Petachiah av Ratisbon, en judisk upptäcktsresande från 1100-talet, rapporterade om en sådan avrättning under sin vistelse i det Seldjuk-styrda norra Mesopotamien (dagens Irak):
[redigera] Sri Lanka
Elefanter användes i stor omfattning för avrättningar över hela den indiska subkontinenten och sydöstra Asien. Den engelske sjömannen Robert Knox beskrev 1681 en avrättningsmetod som han hade sett när han hölls fången på Sri Lanka. Knox beskrev att elefanter som fått treeggade järn med sockel fästa på sina betar. Efter att ha spetsat offrets kropp med sina betar, slet elefanten kroppen i bitar och kastade i väg den lem för lem.
1800-talsresenären James Emerson Tennent berättade att en "hövding i Kandy [Sri Lanka], som hade bevittnat sådana scener, hade försäkrat oss att elefanten aldrig någon gång använde sina betar, utan satte sin fot på det värnlösa offret och plockade loss hans lemmar en efter en genom en plötslig rörelse med sin snabel." Knox's bok visar exakt denna avrättningsmetod med den välkända teckningen "En avrättning med en elefant".
År 1850 beskrev den brittiske diplomaten Sir Henry Charles Sirr ett besök hos en av de elefanter som använts av Sri Vikrama Rajasinha, den siste kungen i Kandy, för att avrätta brottslingar. Britterna avskaffade krossning med elefant efter att de störtat kungariket i Kandy 1815, men kungens avrättningselefant var fortfarande i livet och den kom uppenbarligen ihåg sina forna plikter. Sirr kommenterar:
[redigera] Indien
Elefanter användes som förstaval till bödlar i Indien under flera århundraden. Hinduiska och muslimska härskare lät avrätta skattesmitare, rebeller och fiendesoldater på samma sätt "under elefanters fötter". Manu Smriti eller Manus lagar, nedtecknade vid ungefär år 200 e.kr. föreskrev avrättning med elefanter för ett antal brott. Om egendom stals till exempel, "ska kungen ha varje tjuv som infångats i samband med dess försvinnande avrättad av en elefant."
Under mogultiden, "var det vanligt att avrätta genom att ha lagbrytaren trampad under en elefants fötter." Kapten Alexander Hamilton, beskrev 1727 hur mogulhärskaren Shah Jahan gav order om att en militär befälhavare som inte lytt order skulle föras "till elefantgården, och där bli avrättad av en elefant, vilket räknas som en skamlig och fruktansvärd död". Mogulkejsaren Humayun beordrade att en imam skulle krossas av elefant, då han av misstag trodde att imamen kritiserade hans styre. Vissa monarker använde denna avrättningsmetod för sitt eget höga nöjes skull. Mogulhärskaren kejsar Jahangir påstås ha beordrat att ett stort antal brottslingar skulle krossas för att förnöja honom. Den franske resenären François Bernier, som bevittnade sådana avrättningar, noterade sitt missnöje över att kejsaren roades av dessa grymma bestraffningar. Krossning var dock inte den enda metoden som användes vid mogulernas elefantavrättningar; i mogulsultanatet Delhi var elefanter tränade att hacka fångar i bitar "med spetsiga skärblad monterade på sina betar".
Andra indiska stater utförde också avrättningar med elefanter. Marathaledaren Sambhaji beordrade mot slutet av 1600-talet att ett antal konspiratörer, inklusive marathatjänstemannen Anaji Datto, skulle dö på detta sätt. En annan maratha-ledare, general Santaji, införde denna bestraffning för brott mot den militära disciplinen. Den samtida historikern Khafi Khan skrev att "för en bagatellartad förséelse skulle han [Santaji] kasta en man under en elefants fötter."
Den tidige 1800-talsförfattaren Robert Kerr minns hur kungen av Goa "håller vissa elefanter för att avrätta missgärningsmän. När en av dessa förs fram för att avrätta en brottsling, och om dess skötare önskar att brottslingen ska avrättas snabbt, så kommer det stora kreaturet omedelbart att krossa honom till atomer under sin fot; men om det önskas tortyr, så kommer den att bryta hans lemmar en efter en, som män krossas på hjulet." Naturvetaren Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon minns denna flexibilitet som ett bevis för att elefanter var kapabla att "resonera mänskligt, [snarare] än enkla, naturliga instinkter".
Avrättningarna var ofta offentliga i avskräckande syfte. Därför var många av elefanterna särskilt stora; de vägde ofta mer än 9 ton. Avrättningarna var avsedda att vara fruktansvärda, och enligt vittnesmål var de oftast det. De föregicks ofta av offentlig tortyr utförd av samma elefant som sedan skulle utföra avrättningen. Ett vittnesmål om sådan tortyr och avrättning i Baroda 1814 har bevarats i Percy's Anekdoter:
Bruket av elefanter som bödlar fortsatte en bra bit in på andra halvan av 1800-talet. Under en expedition till centrala Indien 1868, beskrev Louis Rousselet hur en brottsling avrättades med hjälp av en elefant. En teckning av avrättningen visar hur den dömde tvingas ner på en plats där hans huvud sätts på en piedestal, och sedan hålls fast där medan en elefant krossar det med foten. Teckningen överfördes till en etsning i trä för att publiceras i "Le Tour du Monde", en vida spridd fransk tidning om resor och äventyr, samt i utländska tidningar som Harper's Weekly.
Det Brittiska imperiets ökande makt innebar slutet för avrättning med elefant i Indien. Eleanor Maddock noterade 1914 att i Kashmir efter européernas ankomst, "är många gamla seder och bruk på väg att försvinna – och ett är det hemska bruket att avrätta brottslingar med en elefant tränad för detta och var känt under det nedärvda namnet 'Gunga Rao'."
[redigera] Sydostasien
Det har rapporterats att elefanter ofta har använts för avrättningar i sydostasien, och de användes i detta syfte i Burma sedan äldsta historiska tid likväl i kungariket Champa på den andra sidan av den indokinesiska halvön. I Siam tränades elefanter att kasta de dömda upp i luften innan de blev trampade till döds. John Crawfurds journal noterar en annan metod av avrättning med elefant i kungariket Cochinkina (moderna södra Vietnam), där han tjänstgjorde som brittisk diplomat 1821. Crawfurd minns en händelse där "brottslingen är bunden vid en påle, och kungens favoritelefant rusade ner mot honom och krossade honom till döds."
[redigera] Medelhavsriken
Romarna, karthagerna och makedoniska greker använde elefanter för avrättningar vid de tillfällen de även användes i krigföringen. Mest känt är bruket hos Hannibal. Desertörer, krigsfångar och militärbrottslingar ska enligt antikens krönikörer ha avrättats under elefanters fötter. Perdiccas, som blev makedoniernas regent efter Alexander den stores död 323 f.kr., lät kasta myterister från general Meleagers fraktion till elefanterna för att krossas i staden Babylon. Den romerske författaren Quintus Curtius Rufus minns denna händelse i sin Historiae Alexandri Magni: "Perdiccas såg att de [myteristerna] var paralyserade i hans nåd. Han kallade fram från huvudhären ungefär 300 män som hade följt Meleager när han bröt ut från det första mötet som hölls efter Alexanders död, och han lät kasta dessa till elefanterna inför ögonen på hela armén. Alla trampades till döds under bestarnas fötter..."
Den romerske författaren Valerius Maximus berättar hur generalen Lucius Aemilius Paulus Macedonicus "efter att kung Perseus besegrades 167 f.kr., lät kasta män under elefanter för att trampas för samma brott [desertering]... Och sannerligen behövs denna sorts hårda och snara bestraffningar för att upprätthålla disciplinen, därför att detta är hur vapnens styrka står fast, och när den faller av från den rätta kursen, kommer styrkan att bli omstörtad."
Det finns färre omnämnanden av elefanter som använts som renodlade bödlar för den civila befolkningen. Ett sådant exempel ges dock av Josefus och den Tredje mackabéerboken i samband med judarnas exil i egypten, trots att historien förmodligen är apokryfisk. Den 3:e mackabéerboken beskriver ett försök av Ptolemaios IV Filopator (styrde 221–204 f.kr.) att förslava och stämpla Egyptens judar med Dionysus symbol. När majoriteten av judarna stod emot detta, påstås kungen ha låtit ringa in dem och beordrat dessa att trampas av elefanter. Massavrättningen avbröts dock, och det påstås ha varit änglar som gripit in. Efter detta antog Ptolemeus en mer förlåtande attityd mot sina judiska undersåtar.
[redigera] Dödsfall orsakade av elefanter
Dödsfall orsakade av elefanter är fortfarande vanliga i delar av Afrika och Sydasien där människor och elefanter samexisterar. I enbart Sri Lanka dödas 50–100 människor årligen i sammandrabbningar mellan människor och elefanter. Det handlar dock om vilda elefanter som anfaller människor och inte tama elefanter som människor använder som bödlar. Att krossas av elefanter i fångenskap är en stor yrkesfara bland elefantskötare på zoo.
När George Orwell jobbade som polis för den brittiska kolonialregeringen i Burma 1926, var han tvungen att hantera en incident där en tam elefant blev galen, "musth", och dödade en man genom att stampa på honom. Orwell beskriver händelsen i sin berömda essä "Att skjuta en elefant" ("Shooting an Elephant"): "Friktionen från den store bestens fot hade flått av huden på hans rygg lika fint som när man flår en kanin."

Summary:
Krossning med elefant (persiska: زير پى ِپيل افكندن bokstavligen "att kastas under en elefants fötter") var i tusentals år en vanlig avrättningsmetod för dem som dömts till döden i södra och sydöstra Asien, särskilt i Indien. Indiska elefanter användes för att krossa, slita sönder eller tortera fångar vid offentliga avrättningar. De tränade djuren användes antingen för att döda ett offer omedelbart eller att tortera dessa sakta under en längre tid. I kunglig tjänst representerade elefanten både härskarens absoluta makt och hans förmåga att kontrollera vilda djur.
Bruket av elefanter för att avrätta fångar förskräckte europeiska upptäcktsresande och beskrevs i många reseskildringar och levnadsteckningar från Asien. Avrättningarna förbjöds till slut av de europeiska kolonialherrarna då dessa tog kontroll över regionen under 1700- och 1800-talen. Även om detta bruk av elefanter i huvudsak förekommit i Asien har metoden ibland använts av makter kring Medelhavet, såsom Rom och Karthago. Då särskilt i samband med bestraffning av soldater som gjort myteri.