[rediger] Historie
[rediger] Prehistorisk tid
Regionen har vært bebodd i 5000 år. Utgravninger fra 1920-tallet bragte for dagen steinalderfunn som vitnet om innflytelse fra nordkinesiske steinalderkulturer, som for eksempel Longshankulturen. På øyene Lantau og Lamma ble det funnet bronseverktøy og -våpen. Steingravurer funnet flere steder i territoriet dateres til bronsealderen (Shang-dynastiet). Andre gjenstander som formodes å stamme fra 6. til det 3. årh. f.Kr. (De stridende rikers tid) beviser at territoriets tidlige innbyggere var kulturelt knyttet til befolkningen i det omliggende Guangdong.
[rediger] Del av det kinesiske keiserrike
Under 100-tallets Han-dynasti ble området bosatt av Han-kinesere. Under Tang-dynastiet var regionen omkring Kanton et betydelig handelsområde og området rundt dagens Hongkong og Shenzhen hadde havner som betjente denne handelsvirksomheten. Både saltproduksjon og perledyrking fikk et oppsving. Men befolkningen rundt Hongkong var nokså lav. Den første sterke tilflyttingsbølgen fra det nordlige Kina begynte under Song-dynastiet mellom 970 og 1279.
Etter at mongolene klarte å erobre Kina, flyktet song-herskerne til det som nå er Kowloon. I 1276 overgav de seg. I slaget ved Yamen utslettet mongolerhæren de siste rester av songhæren i 1279, og da skal en ledende embedsmann ved hoffet ha tatt med seg de to gjenblivende prinsebarna fra Song-dynastiet og kastet seg i havet.
Etter at Yuan-dynastiet hadde etablert sitt herredømme også rundt Hongkong, ble innvandringen fra nord sterkere. Men som tidligere var området relativt utenom allfarvei. Hovednæringene var fiske og perledyrking.
[rediger] Handelsforbindelser med Portugal
I 1517 ankom den portugisiske handelsmannen Fernão Pires de Andrade til sørkinakysten for å forhandle med handelshusene i Kanton. Gamle dokumenter forteller at portugiserne steg i land på en øy de kalte Tuen-Mun og tok livet av noen av de fastboende der, og antagelig var dette øya en del av det senere Hongkong. Gamle kart viser at det på denne tid hadde vokst frem noen landsbyer der.
Etter Ming-dynastiets fall og etter at Taiwan ble erobret av Koxinga, ble Hongkong del av distriktet Xin'an (新安縣). Qing-dynastiets keiser Kangxi befestet kysten og bygde militærleirer for å kunne beskytte kystlandet bedre.
[rediger] Britisk herredømme
Etter at portugiserne allerede hadde etablert en handelspost i Macao på motsatt side av Perleflodens brede munning, kom det britiske Ostindia-kompani (British East India Company) for første gang til. Handelen i Hongkong med engelske handelsmenn vokste sterkt, og i 1711 grunnla britene et handelshus i Kanton.
Varer fra Kina var svært etterspurt i Europa. Te, silke og andre asiatiske luksusgoder var meget ettertraktet. Men britene kunne ikke finne meget som kineserne interesserte seg for å kjøpe fra dem. Men de begynte etter hvert å eksportere opium til Kina. Da den keiserlige regjering forsøkte å kvele opiumshandelen, brøt det ut krig. Under den første opiumskrigen okkuperte britene Hongkongøya 20. januar 1841, og Kina avstod dette året øya etter at krigen var avsluttet under Nanking-traktaten. Året etter ble Hongkong opprettet som britisk kronkoloni.
Etter hvert ble kolonien et viktig handelssentrum. De første tyve årene under britisk styre var det liten kontakt mellom europeerne og kineserne. Det var først i 1862 at det ble ansatt embedsmenn som skulle bli gitt opplæring i kantonesisk, noe som førte til bedre relasjoner.
Under den andre opiumskrigen fikk britene kontroll over hele Kowloon. Den 9. juni 1898 fikk britene en leieavtale for de nye territoriene - områdene mellom Kowloon og Shenzhenelven, for 99 år. Avtalen omfattet i tillegg 235 større og mindre øyer. Med disse områdene ble det mulig å gjøre kolonien i høyere grad selvhjulpen med vannforsyning og matproduksjon, og den ble lettere å forsvare militært.
De handelsliberaliseringer som europeerne tvang gjennom overfor Kina etter opiumskrigene førte til at Hongkong ble en ledende frihandelssone i Østasia, ikke bare for britene, men også amerikanske handelsfolk. Et alvorlig, men kortvarig utbrudd av byllepest i 1890-årene, gav kolonien en økonomisk knekk.
Hongkong ble tilfluktssted for tidligere Taiping-opprørere, monarkister (etter grunnleggelsen av den kinesiske republikk i 1912) og kommunister (etter Chiang Kai-sheks kommunistforfølgelse i 1927). Folketallet steg mellom 1851 og 1931 fra 33�000 til 879�000 innbyggere, hvorav 95 prosent var kinesere. Kolonien forble likevel liggende i skyggen av den mye større storbyen Shanghai, og slik var det frem til 1949 da kommunismens seier på fastlandet skapte nye realiteter også for Hongkong.
Etter kommunistenes maktovertagelse kom en million flyktninger til Hongkong, som vokste til en betydelig industriby. Folkerepublikken Kina vegret seg lenge for å forlange området tilbake, men inntok etter hvert en annen holdning. I 1980-årene, da man ble nødt til å ta inn over seg at leieavtalen for New Territories nærmet seg opphør, ble det nødvendig med forhandlinger om Hongkongs fremtid. Den kinesisk-britiske felleserklæring av 19. desember 1984 fastslo at hele Hongkong skulle ble et spesielt administrativt område under Beijing i 1997.
[rediger] Spesiell administrativ region
Den 1. juli 1997 overtok Folkerepublikken suvereniteten, men avtalen fra 1984 innebar at Hongkong fikk rett til å beholde sin kapitalistiske økonomi og sitt styresett i minst 50 år. Til tross for dette har regjeringen i Beijing forsøkt å vedta lover som reduserer Hongkongs selvstyre, noe som har ført til massive protester og demonstrasjoner.
Styresettet er i det store og hele preget av utstrakt økonomisk liberalisme, og fungerer til dels demokratisk selv om det ved visse valg er begrenset stemmerett. Regjeringssjefen (Chief Executive) blir ikke direkte valgt, men utpekes av et valgkollegium hvis medlemmer er delvis utnevnt av Kina, og delvis kåret ved valg med begrenset stemmerett. Konstitusjonen, som er nedfelt som del av grunnloven Basic Law, ble approbert av Folkerepublikken Kinas nasjonale Folkekongress i mars 1990.
Hongkongs rettsvesen er for det meste tuftet på det engelske common law-system. Det skal stå ved lag i det minste til 30. juni 2047.
Alle borgere som er fylt 18 år har alminnelig stemmerett. Men stemmerett ved særskilte indirekte valg er avgrenset til omkring 180�000 velgere i 28 funksjonelle valgkretser (forretnings- og profesjonssektorer). Regjeringssjefen velges av et 800 medlemmer stort valgkollegium sammensatt for det meste fra de nevnte funksjonelle valgkretser, men også tildels fra religiøse organisasjoner og fra lokale og sentrale styringsorganer. I kinesisk sammenheng regnes dette som demokratisk, men ikke etter vestlig standard.
Den første Chief Executive for Hongkong, Tung Chee-Hwa, tiltrådte 1. juli 1997, før dette valgsystemet hadde funnet sin endelige form. Men det ble fulgt da hans etterfølger Donald Tsang ble valgt (tiltrådte 21. juni 2005).
[rediger] Geografi
Hongkong ligger ved kysten mot Sørkinahavet og ved Perleflodens munning. Den tidligere kolonien omfatter en stor og uregelmessig formet halvøy, og dessuten 235 øyer, hvorav den viktigste er selve Hongkong-øya. Andre større øyer er Lantau, Cheung Chau, Lamma, Peng Chau og Tsing Yi.
Territoriet inndeles i enhetene Hongkong Island, Kowloon, New Territories og de foranliggende øyer (outlying islands).
Av arealet på 1102 km² er bare ca 25�% urbanisert. Det skyldes at store områder består av bratte og knudrete fjellpartier; bare nord i New Territories er det større sletteland. Høyeste fjell er Tai Mo Shan på 958 m; det mest kjente fjellet er Victoria Peak på 552 m.
Klimaet er tropisk fuktig med en årlig gjennomsnittstemperatur på 22,5°C, årlig nedbør på 2�409 mm, og ti fuktige måneder. Vinteren fra januar til mars er kjølig og regnfull, sommeren fra april til september er varm og regnfull, og høsten fra oktober til desember varm og tørr. Sommeren medfører taifunfare; en taifun den 18. september 1906 med samtidig flodbølge kostet omkring tusen menneskeliv.
[rediger] Samferdsel
[rediger] Adkomst fra omverdenen
Hongkong internasjonale lufthavn på Chek Lap Kok er en av de viktigste luftfartsknutepunkter i Asia, og har direkteforbindelser med en rekke europeiske byer. Den er hovedbase for en rekke flyselskap, hvorav de viktigste er Cathay Pacific og Dragonair. Cathay Pacific fløy i 2005 direkte til alle kontinenter unntatt Søramerika, og i Europa til Amsterdam, Frankfurt am Main, London, Manchester, Paris, Roma, Belfast, Edinburgh, Glasgow og Teesside.
Chek Lap Kok ble åpnet i 1998, og avløste da den berømte Kai Tak-lufthavnen som inne i Hongkongs sentrumsområder, hadde bare en kombinert start- og landebane som dertil var i korteste laget, var sterkt overbelastet og hadde en usedvanlig krevende innflyvningsrute med en krapp sving nesten nede i takhøyde over Kowloons høyhus. Byggingen av Chek Lap Kok betød at en stor kunstig øy nord for Lantau måtte konstrueres, og helt ny infrastruktur med motorvei, broer og toglinje anlegges. Denne nye infrastrukturen gjør innreisen fra flyplass til f.eks. Victoria omtrent like rask som fra gamle Kai Tak.
Ferjer og hurtigbåter knytter Hongkong til et stort antall sørkinesiske byer langs kysten og på begge sider av Perleflodens utløp. Flere av de konkurrerende selskaper som opererer forbindelsen mellom Hongkong og Macao benytter norskkonstruerte hurtigbåter.
Jernbanen er knyttet direkte til Folkerepublikken Kinas hovedlinjer, med gjennomgående trafikk til Beijing, Shanghai, Guangzhou og en rekke byer i provinsen Guangdong. Hovedbanegården ligger i Hung Hom i Kowloon.
[rediger] Kommunikasjonsmidler
Hongkong har en fremragende infrastruktur som betyr meget for byens økonomiske konkurransedyktighet.
Bussnettet er meget utviklet, og busser er borgernes fremste kommunikasjonsmiddel. Tusener av toetasjes busser av samme slag som er kjent fra London betjener et tett rutenett. Det finnes også minibusslinjer hvis reisemål ofte kun angis på kantonesisk. Det er svært mange drosjer, og prisene er ikke så høye.
Den 1. oktober 1979 fikk Hongkong undergrunnsbane (MTR = Mass Transit Railway). Den har nå et nett på 43,2 km fordelt på fem linjer gjennom de tettest befolkede områdene. Island Line løper langs Hongkongøyas nordlige rand fra vest til øst. Tsuen Wan Line fører fra Hongkongøya til boligområdene hinsides Kowloon. Kwun Tong Line løper fra den sørligste del av Kowloon Yau ma Tei over til det østlige Kowloon og går så over i Tseung Kwan O-line. Ved siden av MTR løper Airport Express parallelt med Tung Chung Line fra Hongkongøya, over til Kowloon og ut til flyplassen Chek Lap Kok.
Kowloon Canton Railway (kalt KCR East) har en linje fra Tsim Sha Tsui på sørspissen av Kowloon og fører opp til en endestasjon ved Hongkongs nordgrense rett overfor Shenzhen. En sidelinje ble åpnet i desember 2004 og fører til Ma On Shan og viktige deler av Shatin. En annen KCR-linje, KCR West, sammenbinder Mei Foo og Tuen Mun.
Hong Kong Tramway nord på Hongkongøya er en trikkelinje som følger de samme spor som de som opprinnelig var anlagt ved åpningen den 30. juli 1904. Trikkenettet er på 23,8 km. Av stor interesse for turistene er Peak Tram, en taubane (slik som Fløybanen i Bergen) fra bydelen Central og opp til Victoria Peak.
En raskere og mer moderne trikkelinje betjenes av luftkondisjonerte vogner og ble åpnet 17. september 1988 mellom Tuen Mun og Yuen Long vedt i New Territories.
Ferjer betjener øyene, og dessuten trafikkerer Star Ferry-selskapets gamle passasjerferjer sundet mellom Hongkongøya og fastlandet. Det er imidlertid også bygd en rekke tunneler under dette sundet.
[rediger] Demografi
Hongkong er Kinas fjerde største storbyområde. Til tross for at Hongkongregjeringen aktivt oppfordrer befolkningen til barnerike familier i motsetning til den ettbarnspolitikk Beijingregjeringen forfekter for de kinesiske byområder, har Hongkongs fertilitetsrate falt til 0,94 barn pr. kvinne, noe som er ekstremt lavt i verdenssammenheng, og langt under den rate på 2,1 barn som skal til for reproduksjon av befolkningen i utviklede samfunn. Befolkningen er likevel voksende, på grunn av økende tilflytting fra Fastlandskina.
Trass i befolkningstettheten i byområdene er Hongkong en av Østasias «grønneste» byer. Flertallet av befolkningen bor i store høyhus.
Offisielt språk i den offentlige forvaltning er kantonesisk, men engelsk blir også gjennomgående forstått og benyttet. I arbeidssammenheng benytter ca. én tredjedel av arbeidsstokken engelsk.
Omkring 95 prosent av befolkningen er av overveiende kinesisk nasjonal bakgrunn. Hvite (kaukasiere) utgjør 1,5�%, og de største innvandrergruppene er fra Filippinene (132,770), Indonesia (95,460) og USA (31,330).
[rediger] Administrative distrikter
Hongkong består av 18 administrative distrikter:
[rediger] Religion
Det er full religionsfrihet i Hongkong. De fleste innbyggere er enten buddhister eller taoister, og forfedrekult står også sterkt på grunn av konfucianismens sterke innflytelse. Det er også omkring en halv million kristne i byen, det vil si om lag ti prosent av befolkningen. De er omtrent jevnt fordelt mellom Den katolske kirke og et større antall protestantiske kirker (inklusive anglikanerne). Det er også omkring 70�000 muslimer, mellom 2�000 og 3�000 jøder og noen hinduer og sikher. Trossamfunnene har grunnlagt skoler og institusjoner for sosial assistanse.
Den katolske biskop av Hongkong, biskop Joseph Zen Ze-kiun, ble kreert til kardinal i 2006.
[rediger] Gastronomi
Hongkongs lokale kjøkken er svært likt det kantonesiske kjøkken. Det er ofte endel tilpasset vestlig smak, og den lokale variant av det kantonesiske kjøkken omtales av og til som «Hong Kong Style». Som i det kantonesiske kjøkken forøvrig legges det stor vekt på bruk av helt ferske råvarer. Det krydres for det meste med urter; det er sjeldent man opplever de mest ekstremt skarpe retter. Et unikum i forhold til den øvrige kinesiske kjøkkenkunst er bruken av søte desserter. Dette er ellers en ukjent skikk i Kina. Det dreier seg på vanlige restauranter ofte om en søt mangopudding eller en «tong sui» (糖水, «sukkervann» - en søt bønnesuppe), men det er også restauranter som spesialiserer seg på søtsaker. Mange av dessertene er basert på sago, tapioka eller frukt, og kan inneholde en ingrediens man kaller snøfroskfett (hasma).
Dim sum er et svært populært måltid som vanligvis spises mellom kl. 12 og kl. 16, og består av en rekke ulike småretter som velges fritt. I større restauranter er det ofte servitører som dytter vogner med et utvalg av disse smårettene rundt i restauranten, og folk kan dermed bestille og få retter direkte fra disse servitørene.
I verdensmetropolen Hongkong er det forøvrig et rikt restaurantutvalg med mat fra alle verdens kanter.
[rediger] Shopping
På grunn av det lave skattenivået er Hongkong et yndet reisemål for shoppingturister, særlig fra Japan. I lang tid gjaldt Hongkong som det absolutt beste stedet å kjøpe det siste innen elektronikk til billigste pris, men dette har nå til en viss grad jevnet seg ut i forhold til mange andre byer i Sørøstasia.
[rediger] Museer
Hongkong er ikke kjent for sine museer, men har likevel enkelte svært severdige.
I Kowloons bydel Tsim Sha Tsui ligger det like øst for Star Ferry-terminalen to utmerkede museer i Hong Kong Cultural Centre: Det er Hong Kong Museum of Art som legger hovedvekten på kinesisk kunst, og det spektakulære Hong Kong Space Museum med et virtuelt planetarium. Noen kvartaler lenger mot nord ligger de svært moderne Hong Kong Museum of History og Hong Kong Science Museum.
Lei Cheng Uk Branch Museum i Mongkok ble bygd etter at man i 1955 fant et gravanlegg fra Han-dynastiets epoke. Dette ble Hongkongs mest omfattende og betydningsfulle arkeologiske utgravning, og beviser at halvøya var bebodd minst så lang tid tilbake som for 2000 år siden. Museet Sam Tung Uk i Tsuen Wan gjengir en Hakka-bosetning.
På Hongkongøyas Hong Kong Park ligger Museum of Tea Ware i Flagstaff House, som er den eldste bevarte bygning fra tidlig kolonitid. Temuseet dokumenterer teens historie i Kina.
I bydelen Shatin er Heritage Museum som tar for seg Hongkongs historie og kultur. Museet er såpass nytt at det ikke er nevnt i enkelte guidebøker, men er ett av byens mest interessante.
[rediger] Arkitektur
Det er ikke mange eldre bygninger igjen i det sentrale byområdet. Istedet er byen preget av moderne arkitektur, særlig i den sentrale og vestlige del av Hongkongøyas nordside. Skyskraperne langs havnen er en av byens turistattraksjoner. På Kowloon-siden var det restriksjoner på skyskrapernes høyde frem til 1998, så lenge den gamle flyplassen der var i bruk. Senere er flere høye skyskrapere blitt bygd eller planlagt.
Hongkongs best kjente bygning er antakelig Ieoh Ming Peis Bank of China Tower, fullført i 1990. Bygningen var omstridt fra første stund; det ble hevdet at dens skarpe kanter og andre arkitektoniske trekk gav den og hele Hongkong sentrum «negativ feng shui-energi». De to hvite antennetårnene på toppen skal ha vært særlig uheldige, ettersom det er kinesisk skikk å brenne to røkelsespinner for de avdøde.
En annen kjent bygning er hovedkontoret til HSBC-banken, fra 1985.
Blant Hongkongs største byggeprosjekter var den nye flyplassen på Chek Lap Kok, med tilhørende brokompleks.
[rediger] Økonomi
På 1950-tallet begynte en intensiv industrialisering. Byen har i lengre tid hatt en betydelig produksjon av blant annet klær, klokker, elektronikk og leketøy. På grunn av stigende lønnsutgifter har en stor del av denne produksjonen særlig siden 1990-tallet blitt flyttet til Guangdongprovinsen, selv om produksjonsutviklingsarbeidet fremdeles stort sett er forblitt i Hongkong.
Turismen er en annen viktig næring. Både den spektakulære havnen, shoppingmulighetene og den særegne britisk-kinesiske atmosfæren drar mange besøkende. Det ferskeste trekkplasteret, som synes å tiltrekke mange turister fra det kinesiske fastland, er et Disneyland som ble åpnet på Lantau-øya den 12. september 2005. Men først og fremst er den internasjonale handel drivkraften i Hongkongs dynamiske økonomi. Byen er sterkt avhengig av den internasjonale handel som betjenes av det enorme havneområdet. Betydningen av Hongkong i internasjonal handel reflekteres også av at byen pr. 2005 hadde hele 107 konsulater og generalkonsulater, mer enn noen annen by i verden. Selv New York har det færre, med sine 93 konsulater. Hongkong har en av verdens minst regulerte økonomier, er verdens 10. største handelsenhet og 11. største banksentrum.
Hongkongs monetære politikk tar sikte på å holde valutaen stabil. Ettersom verdien av Hongkongdollaren derfor for tiden (siden 1983) er låst til HK$7,80 til én US$, svarer én hongkongdollar omtrent til 65 norske øre.
Hongkong har nesten ingen jordbruksproduksjon, denne sektoren utgjør under 0,1�% av bruttoinntekten. Det lille jordbruket led dessuten sterkt under utbruddet av fugleinfluensa på 1990-tallet. Fiskeriene har en noe større betydning, men utgjør også en forsvinnende liten andel av bruttoinntektene.

Summary:
Hongkong (Xiānggǎng eller Heunggong, 香港) er en spesiell administrativ region i den sydlige delen av fastlands-Kina, omgitt av provinsen Guangdong. Hongkong består av en større halvøy som kalles de nye territoriene samt en rekke øyer hvor den viktigste er Hongkongøya. I 2004 var folketallet 6�855�125 innbyggere. Er blitt regnet som verdens travleste havneby.
Navnet Hongkong kommer fra den kantonesiske navneversjonen Heunggong (som uttales omtrent som Høenggong). Det offisielle navn er Folkerepublikken Kinas spesielle administrative region Hongkong (中华人民共和国香港特别行政区/中華人民共和國香港特別行政區 - Zhōnghuá rénmín gònghéguó xiānggǎng tèbié xíngzhèngqū �(hjelp·info)�; eng.: Hong Kong Special Administrative Region of the People's Republic of China).


[rediger] En ny tid er i emning
Gjenoppdagelsen av antikken gjorde den klassiske litteratur tilgjengelig for Europa etter å ha vært tapt eller utilgjengelig i århundrer, noe som har gitt periodens navn, «renessanse» = gjenfødelse. I år 1488 ble de homeriske epos igjen lest i Italia, og deretter oversatt til flere europeiske språk i løpet av 1500-tallet; fransk og tysk i 1530, italiensk i 1544, og engelsk i 1581 .
Tiden var preget av stor sosial uro og krig, og store politiske og religiøse motsetninger. Østromerriket gikk under for muslimenes erobring, og islam truet Øst-Europa. Epoken var også preget av kristenhetens reformasjon og motreformasjon. Epoken markerer også skillet mellom gammel tid, middelalderen, og tidlig moderne tid. Tiden fikk en teknologisk framgang med nye og ødeleggende våpen som krutt, geværer og kanoner. Nasjonalstaten og borgerstanden vokste fram som nye maktfaktorer.
Christofer Columbus' oppdagelse av den nye verden, Amerika, i 1492 førte til at det gamle verdensbildet ble endret totalt. Johann Gutenbergs boktrykkerkunst, oppfinnelsen av en metode for å støpe løse typer og sette tekst med disse, førte til en eksplosjon i litterære utgivelser og spredning av litteratur, noe som også fremmet litteratur på morsmålet, og betydde at latin og gresk som litterære språk begynte å ebbe ut (se latinsk litteratur).
Renessansen var humanismens tid, og de to begrepene skilles fra hverandre ved at man kan betrakte «renessansen» som den historiske epoken som slo bro mellom middelalder og nytid, og «humanismen» som den dannelsesbevegelse som vokste frem under denne epoken. Selve begrepet «renessanse» kom sent, først i 1855 ble det lansert av den franske historikeren Jules Michelet, som det samme året utga syvende bind av sin franske historie under tittelen Renaissance. Begrepet ble popularisert og fikk gjennomslagskraft via den sveitsiske kunsthistorikeren Jakob Burckhardts Die Kultur der Renaissance in Italien i 1861
Spesielt Burckhardts noe ensidige syn har preget ettertiden, og det forenklet epoken. Renessansen var langt mer komplisert og mangfoldig. Renessansen var ikke en bevegelse, men mange bevegelser som foregikk på forskjellige steder og til forskjellig tid . Europeiske land som var overveiende katolske eller protestantiske erfarte renessansen annerledes enn land eller områder hvor den ortodokse kirke var dominerende, tilsvarende med områder dominert av islamsk styre. Frankrike var et kulturelt ledende sentrum innenfor filosofi og vitenskap med sterk innflytelse fra Italia. England og Flandern hadde overtatt de italienske bystatenes dominans innenfor handel. I England var fremveksten av statsadministrasjonen kommet lengst. De tyske fyrstedømmene var fortsatt preget av føydalismen og maktkamper. Spania og Portugal hadde fått et løft ved oppdagelsen av den nye verden utenfor Europa. De nordiske landene var preget av å ligge i Europas ytterkant og her kom renessansen senere og i mindre omfang.
[rediger] Renessansens vesen
[rediger] Boktrykkerkunsten og spredning av kunnskap
En gang på 1450-tallet skapte tyskeren Johann Gutenberg boktrykkerkunsten, først løse og deretter støpte bokstavtyper som kunne settes sammen til nye ord, og ved å sverte disse kunne ordene avsettes på papir. Etterhvert oppfant han også trykkpressen, som på få år revolusjonerte bokproduksjonen i Europa. Med denne oppfinnelsen fikk mangfoldiggjøringen av bøker et oppsving og en spredning som var enestående. Man kan vanskelig se for seg at den nyskapende renessanselitteraturen ville ha fått det oppsving den fikk, om ikke boktrykkerikunsten hadde gjort den mulig. Før Gutenberg ble bøker og manuskripter mangfoldiggjort ved avskriving, møysommelig ble bok etter bok kopiert for hånd, gjerne av munker.
Den første masseproduserte boken som ble trykket i Gutenbergs trykkeri var Bibelen på latin (ca 1455) – kjent under navn som Biblia Latina, «Gutenberg-bibelen». Opplaget var på 200 eksemplarer, lite i våre dager, men enormt i forhold til håndskrevne bøker som av den grunn var så verdifulle at de stundom ble lenket fast i lesesalen. Trykkerier oppsto i stort antall, særlig ved universiteter og ved katedralskoler, men også som verdslige trykkerier i de større byene. Oppblomstringen av universiteter og læresteder kom samtidig, spesielt i Italia og Frankrike, noe som brøt teologiens enerådende posisjon innenfor akademiske studier. Filosofi og antikkens litteratur ble studert og oversatt. Ved større spredning av bøker og litteratur ble den også i større grad tilgjengelig utover de tidligere skriftlærde, de som skrev og leste latin. Økt tilgjengelighet oppmuntret til litteratur på morsmålet.
Marsilio Ficino fikk på midten av 1400-tallet oppdraget å oversette Platons dialoger fra gresk til latin , noe som ble begynnelsen til en storstilt gjenoppdagelse av antikkens litteratur. Interessen for gresk språk, og språk generelt, indirekte også for morsmålet, preget de tidlige humanister, en interesse som kan spores fram til de senere reformatorene som Jean Calvin, Erasmus av Rotterdam og Martin Luther, og som til slutt åpnet for lekfolks kjennskap til Bibelens lære.
[rediger] Reformasjonen og Bibelen på morsmålet
I 1517 slo tyskeren Martin Luther opp sine nittifem teser på kirkedøra i Wittenberg og siden ble de trykt og spredt over hele Tyskland. Luther angrep avlatshandelen, men opprøret ble snart omfattende. Luthers egne anfektelser førte til grundig studium av Bibelen. Kirkens reaksjon ledet til at Luther gikk lengre og på teologisk grunnlag avviste han fem av de syv sakramentene. Også andre hadde tilsvarende religiøse anfektelser, blant annet Erasmus av Rotterdam og Luthers støttespiller Philipp Melanchthon. Det kom til en lang og bitter konflikt mellom katolikker og protestanter på 1500-tallet, som blant annet resulterte i tredveårskrigen.
Reformasjonen fikk en annen betydning enn den religiøse ved at et avgjørende ledd var at Bibelen skulle oversettes til morsmålet og gjort tilgjengelig for alle. Det fikk betydning for språket i oversettelsene. Det gjaldt Luthers egen tyske oversettelse, og tilsvarende skjedde i England, Nederland, Danmark og Sverige. Bare i Norge fikk oversettelsen en negativ effekt ved at dansk kom i vegen for norsk morsmål, noe som forsinket den norske språkutviklingen til helt opp til slutten av 1800-tallet, og selv i dag er norsk sterkt påvirket av dansk.
Reformasjonen som delte Europa kom som et lammende sjokk på den katolske kirken, og først i 1545 kom den sammen til et kirkemøte, konsilet i Trient i nærheten av Roma. Det trakk ut i 18 år med avbrytelser, men førte til endringer i kirken. Konsilet slo blant annet fast at den religiøse kunsten skulle gripe og bergta folket. Det førte til fremveksten av barokken, i billedkunsten den stilart som avløste renessansen, og kom til å påvirke arkitektur, musikk og litteratur. En grunn til at reformasjonen ikke slo igjennom i middelhavslandene kan blant annet forklares med hangen til religiøs mystikk , noe som kan visualiseres i billedkunstneren Michelangelos mektige Dommedag i det sixtinske kapell i Vatikanstaten. Hans samtid kalte kunstneren for «den guddommelige», men også «den forferdelige» – il terribile . I katolske Spania var den kristne mystikken om enn mer utpreget, og som med Juan de la Cruz' kresne kirkepoesi og som med den barokke forfatteren Lope de Vegas omfattende produksjon, var uttrykket både intenst og innfløkt. I kontrast søkte protestantiske forfattere som Martin Luther en helt annen uttrykksform, preget av enkelhet og uten subtile omskrivninger og vanskelige bilder .
[rediger] Humanisme og renessansemennesket
Baldassare Castiglione, en italiensk hoffmann, diplomat og en prominent renessanseforfatter, begynte i 1508 på det verk han hovedsakelig huskes for, Hoffmannens bok (Il libro del cortegiano). Etter flere års arbeid ble den utgitt i 1528, kort tid før han døde. Castiglione beskrev de dannelsesidealer som en adelig person var forventet å ha; han måtte snakke flere språk, spille et musikkinstrument, skrive poesi og videre. Michel de Montaigne (1533-1592) var en fransk renessanseforfatter som oppfylte renessansens og humanismens ideal ved sitt mangfoldige liv som godseier, borgermester, politisk rådgiver, betrodd byråkrat, lærd humanist, skolert litterat og troende katolikk. I den humanistiske ånd søkte han antikkens røtter, og stolte på menneskets verdi og iboende egenskaper og på den rasjonelle tanke.
Tidlig på 1900-tallet kom begrepet «renessansemenneske» i anvendelse som en betegnelse på en polyhistor (gresk «megetviter»), en lærd med usedvanlig brede kunnskaper innen de forskjelligste områder innen vitenskapene. Et tilsvarende begrep er Homo universalis, det universelle menneske, ved at en forsker eller en lærd på 1500-tallet var i stand til være innovativ og lære seg bortimot alt av et emne, noe som var mulig ved at kunnskapen var mer begrenset da enn senere . Begrepet blir brukt spesielt om en lærd som gjorde historiske eller varige bidrag til minst ett av de emner han var direkte involvert i. Renessansen frambrakte mange store navn som ved sin genialitet og mangfold kan karakteriseres som «renessansemennesker», men knapt noe navn synes å fylle betegnelsen mer enn italieneren Leonardo da Vinci (1452-1519). Han var vitenskapsmann, matematiker, ingeniør, oppfinner, anatomiker, maler, billedhugger, arkitekt, musiker og forfatter.
Humanistiske lærde formet det intellektuelle landskapet i renessansen. De var overbevist om at de frie kunster, som grammatikk, retorikk, dialektikk, musikk, aritmetikk, geometri og astronomi, foruten studiet av klassiske tekster, burde bli praktisert i all sin rikdom. De trodde også på jeget, menneskeverdet og den individuelle verdighet. Denne verdien er funnet i den humanistiske tro på at alt i livet hadde en bestemt natur, men at menneskets rett var å kunne velge sin egen natur. Framfor alt hevdet humanistene «menneskets geni… det unike og ekstraordinær dyktighet i den menneskelige forstand» .
Politiske tenkere som Niccolò Machiavelli og Thomas More blåste nytt liv i antikke tanker og benyttet dem for å kunne gi kritikk av samtiden, og teologer som Erasmus og Martin Luther utfordret det aristoteliske status quo, og introduserte nye, radikale ideer om rettferdighet og tro.
I dette lå en latent konflikt med kirkens menneskesyn, likevel var de fleste humanister overbeviste troende som ikke ønsket å bryte med kirken. Renessansens humanisme revurderte eller erstattet Thomas Aquinas’ filosofi fra middelalderen, men samtidig ble det gjort forsøk på å skape en synkretisme ved å gi antikken kristne verdier, slik som hos Marsilio Ficino og Pico della Mirandola. Etikk ble lært uavhengig av teologi, og i stedet for kirkens autoritet ble rasjonell logikk benyttet, noe som satte humanistene i stadig fare for å bli stemplet som kjettere.
[rediger] Litterære sjangrer i renessansen
[rediger] Det nasjonal-heroiske epos
Det antikke eposet, et lengre, fortellende dikt, som oftest hadde et høyverdig emne om heroiske dåder og hendelser som var betydelige for nasjonen, slik som Homers Odysseen og Iliaden, samt Vergils Æneiden, ble fortsatt under renessansen. Med begeistring for antikken, paret med den gryende nasjonalismen, samt epokens interesse for spektakulære reiser og eventyr, var det selvsagt at renessansen så et behov for ikke bare å fortsette det antikke eposet som litterær sjanger, men helst overgå det. I flere europeiske land var det et intenst ønske om å skaffe seg sitt eget nasjonalepos, slik grekerne og romerne allerede hadde, slik at de kunne innskrives i den store tradisjonen.
En annen inspirasjon var middelalderens to tradisjonsrike heroiske fortellingstyper, Rolandsangen og chanson de geste (fortellinger om heltegjerninger). Førstnevnte hadde emne fra invasjonstrusselen fra maurerne, som hadde blitt snudd til seier i Spania. Den andre varianten var fortsettelsen av Arthur-romansene, med tapre riddere som høvisk kjempet for kyske jomfruers dyd. Renessansens ridderepos fikk således et sterkt anakronistisk preg, der historisk tid, personer og hendelser ble salig blandet. Det eldste arbeidet innenfor denne litterære tradisjonen var Matteo Maria Boiardos (1441-1494) ufullførte Orlando Innamorato (Den forelskede Orlando), som først ble utgitt i 1495. Handlingen foregår i Paris ved Karl den stores hoff, hvor to riddere, Orlando og Rindaldo, blir grenseløst forelsket i en prinsesse fra Kina (!) samtidig som sarasenerne truer. Også trollmannen Merlino, trylledrikker og Amors upålitelige piler spiller sine respektive roller.
Flere forfattere forsøkte å fullføre diktverket, og det var først med Ludovico Ariosto (1474-1533), en annen italiensk poet, at det lyktes, med hans storslåtte episke dikt Orlando furioso (Den rasende Orlando). Den tidligste versjonen kom i 1516, men ble ikke utgitt i sin fullstendige utgave før i 1532. Verkets innflytelse på litteraturen og kunsten i de neste 300 årene, fram til 1800-tallet, kan knapt overvurderes . Ariostos dikt er muntlig og direkte i sin form: Han «synger» det som om det framføres av en trubadur. Det er denne tekstformen som har blitt utviklet av over hundre operalibrettister . Der hvor Boiardos dikt slutter fortsetter Ariostos dikt med de samme hovedpersonene Orlando og Rindaldo, samt deres lengsel etter prinsessen, men nye personer og nye temaer flettes inn. Også her er den ytre handlingen kampen mellom sarasenerne og Karl den store, men Ariosto bryr seg lite om historiske og geografiske nøyaktighet. Diktet vandrer problemfritt fra Japan til Hebridene foruten en tur til månen. Fantastiske vesener og magiske elementer er en del av den populære fortellingen, som de mange bihistorier som fragmenterer hovedfortellingen.
Motreformasjonens store dikter, Torquato Tasso (1544-1595) og hans epos La Gerusalemme liberata (Det befridde Jerusalem) fra 1581 er like viktig i litteraturhistorisk sammenheng. Fortellingen er klarere, mer sammenhengende og strukturert enn de to nevnte epos om Orlando, fylt av både ironi og barokkens begynnende mørke toner, men selv om den har et visst historisk preg er handlingen fortsatt krydret med overnaturlige og fantastiske tildragelser. Også her spiller kjærligheten sitt forræderske spill, hvor helten slites mellom æren og følelsene i et trekantdrama mellom den kristne helten, en maurisk prinsesse og en maurisk kvinnelig kriger, som til slutt ender i tragedie.
De nasjonale epos ble viktige i løpet av 1500-tallet i flere europeiske land. Den franske poeten Pierre de Ronsard (1524-1585) søkte å hedre kong Karl IX av Frankrike i La Franciade (Frankiaden, 1572), og samtidig videreførte han de strenge gresk-romerske forbilder. Tilsvarende i Portugal skrev Luís de Camões (1524–1580) sitt store epos til nasjonen, Os Lusíadas, som betyr «Lusiadere», det vil si «Portugiserne». Det kombinerte eventyrreisene i de antikke eposene med 1500-tallets oppdagelser, ved at diktet gjør Vasco da Gamas ferd til India til legendarisk materiale, komplett med hedenske guders innflytelse. Tilsvarende er et spansk epos fra årene mellom 1569 og 1589, La Araucana (Araukanernes sang), skrevet av Alonso de Ercilla (1533-1594). Her bygges og hylles imperiet ved erobringene i den nye verden Amerika.
Også England krevde sitt nasjonale epos, og Edmund Spenser (1552–1599) skrev The Faerie Queene (Alvedronningen), først utgitt i tre bøker i 1590, og senere i seks bøker i 1596, skjønt inspirasjonen er ikke bundet til antikken, men til Arthurlegenden. Hyllesten rettet seg mot dronningen, Elisabeth I (i diktet billedlig som alvedronningen selv, «Gloriana») som har gitt navn til den engelske renessanseepoken, elisabethansk tid. Diktet er en fantastisk allegori over England, dronningen og Huset Tudor, samt en feiring av kristen moral og protestantisk nasjonalisme, hvor vantro og papister er skurker, kong Arthur helten og ekteskapets renhet den høyeste dyd. Diktet smeltet sammen middelalderens allegori med det italienske romantiske epos.
Selv om Edmund Spenser er anerkjent som en av de fremste av tidligste engelske poeter, var det de to foregående poetene Thomas Wyatt (1503-1542) og Henry Howard (1517-1547) som åpnet døren for moderne engelsk poesi etter den store middelalderdikteren Geoffrey Chaucer (1343-1400): Wyatt innførte og tilpasset den språklig og metrisk krevende sonetten til engelsk, og Howard perfeksjonerte den og innførte blankverset, urimet femfotet jambe, som ble engelsk dramas viktigste virkemiddel.
[rediger] Høvisk-tragiske prosafortellinger
Under renessansen var den fortellende diktningen mest fremtredende, og innenfor eposet ble det også diktet i prosa. De fleste er epos om riddere og helter og var innholdsmessig like de som var på rim. Et var Amadis de Gaula eller Amadis av Wales som ble forfattet av flere forfattere over flere år. Verket og avartene var meget populære tidlig på 1500-tallet, og dannet grunnlaget for mange senere renessanse- og barokkdiktere. Berømmelsen i dag skyldes ikke så mye de litterære kvaliteter som at verket ble flittig referert og parodiert av den store spanske forfatteren Miguel de Cervantes (1547–1616) tidlig på 1600-tallet. Dennes helt Don Quijote idealiserte Amadís og sammenlignet ofte sin helts eventyr med sine egne. Det første kjente trykte utgaven av Amadis de Gaula ble utgitt i Zaragoza i 1508, men fortellinger eksisterte sannsynligvis allerede på 1300-tallet og kom fra Portugal, med opprinnelse i den sene sjangren om Arthur-legenden.
I løpet av 1500-tallet ble den seriøse kortfortellingen utviklet videre, og det var Italia som ga formen sitt eget sjangerbegrep, novella, det vil si «nyhet» eller «noe nytt», det som har blitt vårt begrep for novelle . Sjangeren ble først hevdet, i den grad bifortellinger var nyskapende, hos Boccaccios Dekameronen (påbegynt i 1350 og gjort ferdig i 1353) som i den ytre rammefortellingen lar de ulike hovedpersonene fortelle hver sin historie; ett hundre noveller fortalt av ti mennesker. Mange av disse og andre mindre fortellinger ble benyttet fritt som utgangspunkt for nye og større arbeider. Den forfatter av kortfortellinger som fikk størst innflytelse var Matteo Bandello (1485-1561), som ble et forbilde for franske, spanske og engelske etterfølgere. Han skrev rundt 214 noveller som ble samlet i fire bind, tre i 1554 og ett i 1573 . Han ble oversatt og kjent over hele Europa, og William Shakespeare baserte flere av sine stykker på hans fortellinger, blant annet Romeo og Julie (1595-1596).
Margrete av Navarra (1492-1549), dronningen til kong Henrik II av Navarra, var en stor beskytter av renessansens humanisme, men også en forfatter i egen rett. Hun skrev mange dikt, skuespill og øvde stor innflytelse på å utvikle novellen til den sjangeren vi kjenner i dag. I forlengelsen av Boccaccio utga hun novellesamlingen Heptaméron som ble trykt etter hennes død i 1559. Tittelen Heptaméron betyr bokstavelig «syv dager». Mening var at samlingen skulle romme 10 ganger 10 noveller, altså hundre til sammen, men hun rakk ikke å skrive mer enn 72 før hun døde. I bokens noveller vektla og forsvarte hun retten til kjærlighet, selv når kjærligheten brøt med lover og konvensjoner, og kanskje til tross for at hennes eget privatliv neppe inspirerte til det samme.
Også Cervantes skrev mer enn drama og hyrderomaner, blant annet Novelas ejemplares (Mønsternoveller, 1613) . Samlet sett er de av ujevn kvalitet, men Cervantes hadde nok håpet at de skulle bli for spanjolene hva Boccaccios verk hadde vært for italienerne: noen er rene anekdoter, noen miniromanser, noen er alvorlige, og andre komiske, og alle er skrevet i en lett, muntlig stil, og en del er så lange at de i dag ville betraktes som kortromaner.
[rediger] Komisk-burleske fortellinger
Eposet er en høyverdig sjanger i motsetningen til den komisk-burleske prosa, som er i en folkelig, munter og sprelsk fortellerstil og som renessansen videreførte fra senmiddelalderen. Den komisk-burleske retningen vendte eposets foretrukne kvaliteter om på vrangen, og fremmet isteden det uskjønne og det vulgære i både handling og hos fortellingens figurer. I den komisk-burleske sjangeren finnes trekk fra fylleviser, bannskap og latterliggjøring, det vil si parodi, spesielt mot høyverdig litteratur. Oftest er det en persons livsløp som fortelles i et enkelt handlingsforløp, nærmest som løse episoder knyttet sammen.
Et eksempel på det parodiske er italieneren Luigi Pulci (1432-1484) som skrev Morgante maggiore (Den veldige Morgante, 1483), et høystemt, men bevisst parodisk epos om en kjempe som ble kristen og fulgte ridderen Orlando (Roland).
Franskmannen François Rabelais (1494-1553) var også tiltrukket av overdrivelsen og skrev tilsvarende om en kjempe: den store Gargantua. Rabelais var en fransikanermunk, lege, og humanist og ikke minst en av de store renessanseforfattere, og er blitt sett på som en avantgardist innenfor fantastisk litteratur, satire, grotesk humor og lidderlige sanger. I det ene av sine to forord til Gargantua ba han sine lesere om ikke å bli støtt, at han skrev heller om latter enn gråt, «ti latter høres mennesket til» , og henviser til at under (den groteske) overflaten finnes vakre ting. Den vennlige advarselen til tross, Rabelais’ komiske og sprelske fortelling på et frodig fransk morsmål om Gargantua og siden sønnen Pantagruel og disses reiser i en verden preget av grådighet, tåpelighet, vold og vittigheter, ofte konsentrert om figurenes maveinntak og erotiske utskeielser, falt tungt for brystet for den katolske kirke. Rabelais’ bøker ble bannlyste og senere plassert på boklisten Index librorum prohibitorum (Indeks over forbudte bøker) . Hans bøker er ujevne, men det har også vært deres styrke, som en overstrømmende overflod av vittigheter, ordspill, forbudte gloser og med brå sprang i fortellingene. Sentralt i fortellingene sto uansett humanisten Rabelais’ klokkertro på det positive i mennesket og deres muligheter.
Spania var preget av en underlig blanding av realisme og romantikk. Allerede rett før 1500 fikk La Celestina, en dramatisk roman om hovedpersonenes idealistiske kjærlighet, stor europeisk utbredelse. Tilsvarende skjedde også med Amadis de Gaula. Men på midten av århundret fikk ridderromantikken en motpol i den realistiske skjemteroman, den såkalte pikareske roman (fra spansk picaresca fra picaro = skøyer, kjeltring, vagabond), fremmet først i romanen Lazarillo de Tormes (1554). Denne ble skrevet av en ukjent forfatter og boken ble sjangerbestemmende.
Det var dette litterære landskapet som Miguel de Cervantes (1547-1616) var preget av da han i 1605 sendte ut første del av Don Quixote, ridder av den bedrøvelige skikkelse. Tidligere hadde Cervantes hatt liten suksess og til tross for omfattende forfatterskap hadde han stått i skyggen av den populære Lope de Vega. Med Don Quixote, selve hovedverket innenfor komisk-burlesk litteratur, ble Cervantes berømt, men det økonomiske utbyttet var magert. Andre del kom i 1615, og siden har Cervantes’ omdømme bare steget og blitt for Spania hva Shakespeare er for England . Fortellingen er som et samtidsbibliotek med en tilhørighet til det ypperste innenfor sjangre som riddereposet, romansen, og ikke minst parodiene på disse, «med rike innganger også til de deler av den europeiske fortellerkunsten som ligger utenfor parodiens verden» .
Don Quixote er en rar, gammel mann, som forlest på samtidens ridderromaner, tror at han selv er en veldig ridder som må ut i verden og øve store, edle dåder. Som væpner har han med seg den lille, tykke Sancho Panza, like mye realist som Don Quixote er svermer og idealist. Det som gjør fortellingen stor er at begge er mer enn karikaturer, ved at forfatteren gir dem begge menneskelighet og personlighet, om enn svakheter, og således gjør fortellingen til noe mer enn bare et vrangbilde av ridderromansene, men frambrakte den første moderne, europeiske roman.
[rediger] Pastoralromansen
Romanen, den lange prosafortellingen, sto som litterær sjanger et stykke nede på renessansens litterære hierarki, men fikk likevel stor utbredelse som såkalte folkebøker. Hyrdediktningen, eller den pastorale romansen, var en antikk sjanger som fikk et nytt oppsving under renessansen, men istedenfor pastorale poeter som Theokrit og Vergil var det de antikke romanene til Longos, Heliodor og Akkillevs Tatios som først og fremst var inspirasjonen.
I løpet av 1500-tallet ble det pastorale liv og stemning, det gode liv på landet utenfor det urbane støy og mas, et kunstnerisk om enn aristokratisk emne. Som sjanger krevde hyrdediktningen hyrder og hyrdinner, og landskapet var gjerne det fruktbare, rike jordbruksområdet Arkadia (først fremmet av Vergil) på Peloponnes i Hellas, men også tilsvarende steder i andre land. Den pastorale diktningen i renessansen var en lengsel tilbake til urtilstanden av fred og lykke, i fortellingene truet av farlige krigere, helst med en lykkelig slutt. Ettertiden har bedømt den populære renessansesjangeren nedlatende, som en romantisk virkelighetsflukt fjernt fra all realisme, og selv om den døde ut en gang på 1700-tallet har den som stemning funnet gjenklang i senere litteratur.
Den italienske humanisten og poeten Jacopo Sannazaro (1458-1530) skrev Arcadia som ble utgitt 1483. Hans elegante fortellende ramme rundt lyriske utdrag fra Vergils ekloger ble inspirasjon for en rekke andre forfattere som videreførte konseptet, spesielt den spanskskrivende, portugisiske forfatteren Jorge de Montemayor (1520–1561) som skrev den pastorale romanen Diana (1559) om den høviske kjærlighet mellom hyrden Sireno og hyrdinnen Diana som passer på hver sin hjord. Istedenfor en gjenfortelling av antikkens hyrdeliv er det en allegori over samtidsadelens innfløkte kjærlighetsregler. Forfatteren selv ble drept etter en angivelig kjærlighetsaffære kort tid etter.
I England skrev Philip Sidney Arcadia (1590), som også faktisk har handlingen plassert i Arkadia, i motsetningen til Sannazaro og Montemayor, men det er bare tilsynelatende for å beskrive det engelske samtidssamfunnet. I Frankrike skrev Honoré d'Urfé romanen L’Astrée (Astreas historie, utgitt i årene 1607-1627), og som ble et omfattende verk, tolv bøker i fem bind. Her er handlingen lagt til et landskap utenfor Lyon der kjærlighetsparet må lide flere atskillelser, preget av Amors luner. Romanen er blitt betraktet som høydepunktet innenfor renessansens pastorale roman.
Også Miguel de Cervantes bedrev hyrdediktning med La Galatea (Galateas historie) fra 1585 med emne hentet fra nettopp Theokrit, men plassert ved Tajo, den lengste elva på den iberiske halvøy. I den kjente bokbålscenen i Don Quijote, hvor han i stor grad parodierte hyrde- og ridderromaner, lar han smilende akkurat denne boken slippe unna flammenes rov.
[rediger] Essayet og den personlige refleksjon
I den grad essayet var en ny sjanger, beslektet med dagboken, brevsamtalen og den personlige refleksjon, var det, fra fransk essai, «forsøk», en nyskapende og karakteristisk humanistisk renessansesjanger, skjønt det kan historisk sett ses på som en videreutvikling av antikkens prosaepistler.
Det ble fremmet først av franskmannen Michel de Montaigne (1533-1592) i hans massive bok Les Essais, som utkom første gang i 1580 og siden revidert et antall ganger. Den består av to deler, første er en meditasjon over klassiske sitater, mens andre del diskuterer sakskomplekser, eksempelvis om vennskap og oppdragelsen av barn, men ikke minst handler tekstene om ham selv og hans psykologiske selvinnsikt.
Essayet, som Montaigne populariserte, er «en kort avhandling i god sakprosa med språklig gjennomtenkte virkemidler av retorisk eller stilistisk vellykket karakter, om et for stort eller for lite emne, som verken behandles for lite eller systematisk, men uavsluttet og fragmentarisk i sprang og digresjoner, og likevel slik at et helt livssyn eller samfunnssyn blir tydelig…», for å bruke et utdrag av Georg Johannesens definisjon. Å avgrense en sjanger som essayet synes vanskelig, vag og individualistisk som den er, preget av et hvilket som helst emne. Karakteristisk for renessansen er at Montaigne er i tråd med tiden ved å vektlegge det enkelte menneskets individuelle syn, og det er etter ham sjangeren har fått sitt navn.
Montaignes skrifter har blitt karakterisert som det informale essay i motsetning til det formale essay som engelskmannen Francis Bacon (1561-1626) sto for, mer preget av struktur og vitenskapelig syn som pekte framover mot opplysningstiden.
[rediger] Fra folketeater til elisabethansk teater
Religiøst teater
Antagelig fortsatte det romerske komedieteateret i Italia og deler av Europa, og selv om dokumentasjonen er svak er det indikasjoner på at det i senmiddelalderen var sceneframførelser, comedia erudita (lærd komedie), ved katedralskoler og universiteter. Aristokrater inviterte omreisende trubadurer, gjøglere og skuespillere som oppførte forestillinger. I kirken fantes det dramatiseringer i kirkerommet, eller på plassen foran kirken eller i tilknytning til kirkelige prosesjoner som årvisse høytider og festivaler. Den første teaterforestilling vi kjenner til i Norge, foregikk på Domkirkeplassen i Bergen i 1562 . I Spania var det fargerike teaterfremføringer ved Corpus Christi-festene på 1500-tallet. Disse ble snart folkelige ved at lauger tok hånd om oppsetningen og videreførte det religiøse innholdet i en mer folkelig utgave. Pasjonsspill, mysteriespill og mirakelspill ble populære utendørsforestillinger i senmiddelalderen. Helt mot slutten av 1500-tallet flyttet det religiøse teater tilbake til kirken i oratoriet, og besto av kristen resitasjon til musikk, som igjen ga impulser til operaen.
Teateret flytter innendørs
På 1500-tallet flyttet den verdslige teaterscenen innendørs. Først ble stykkene framført på torv, deretter i vertshusgården, senere med sirkelrunde vegger rundt, lik antikkens amfiteater, av gresk amfi og theatron, som betyr egentlig «teater på begge sider». Før 1576 var det ingen formelle teatre for folk flest i London, det første teateret i London ble bygd av James Burbage, deretter kom en rekke i rask rekkefølge: the Curtain, Rose, Swan, Hope, Fortune, og det viktigste, the Globe, som åpnet i 1599, med Julius Caesar som en av de første oppsetningene.
Teaterhusene ble bygd som egne sirkelrunde eller sekskantede bygg med åpne tak. Det var sparsomt med kulisser, men selve det framskutte scenerommet var oppfinnsomt utnyttet. Deretter fikk teaterrommet tak, og ble senere snarere avlangt enn rundt. Når man under den engelske renessansen betegner «offentlig» teater menes det utendørs mens «privat» var innendørs. Samtlige elisabethanske teaterstykker, inkludert Shakespeares, hadde menn eller gutter i kvinnerollene, ikke på grunn av en vedtatt lov, men på grunn av at kvinner ble betraktet som «utenkelige». De første kvinnelige skuespillere opptrådte i 1629, med en fransk teatergruppe, og kvinnene ble buet ned fra scenen . Et av de første rene innendørs teaterbygg i Europa er Teatro Olimpico i Venezia.
Italia: Commedia dell'arte
I Italia oppsto et komisk drama på 1560-tallet, kalt Commedia dell'arte, som ble høyt verdsatt av aristokratiet. Teaterets røtter er noe uklare, men det avvek fra konvensjonelt teater ved at det var hverken var profesjonelt eller åpent for allmennheten. Spillene besto ikke av ferdige skrevne stykker, men av et løst rammeverk som dannet situasjoner og komplikasjoner, og hvor skuespillerne improviserte det meste av dialogen. Spillene var gjerne basert rundt noen faste figurer, som elskere, herrer og tjenere. Nordmannen Ludvig Holberg trakk senere inspirasjon fra Commedia dell'artes faste handlingsskjema og gjennomgangsskikkelser i sine komedier.
Spanias gullalder
I Spania hadde teateret sin gullalder i årene 1550 til 1700 hvor tre typer var populære: de religiøse enaktere, autos sacramentales; den verdslige komedie, comedias nuevas; og en form for musikal, zarzuelas. Kvinner fikk i begynnelsen lov til å spille i religiøse spill og ble senere også deltagere i verdslige skuespill. Samtidens katolske kirke motsatte seg verdslige skuespill, spesielt kvinnelige skuespillere som kirken betraktet som prostituerte . De spanske myndighetene fremmet flere lover om kjønn og teater. I 1587 kom en lov som gjorde det lovlig for kvinner å spille teater og samtidig ulovlig for gutter å spille kvinner, men i 1596 ble kvinnelige skuespillere igjen forbudt og i 1598 ble teatrene stengt. Allerede året etter, 1599, ble teatrene igjen åpnet og kvinner tillatt på scenen .
Den største spanske dramatikeren var Lope de Vega (1562–1635). Han skrev i de fleste sjangere, epos, romaner, sonetter (rundt 3 000), og han skal ha skrevet rundt 1800 komedier og rundt 400 autos (alvorlig drama), hvorav henholdsvis kun 426 og 42 har blitt bevart, mer eller mindre fullstendige . Antagelig var det store flertallet av hans stykker ikke originaler, men hastige omskrivninger i varierende kvalitet, noe han selv har hentydet i et ironisk skrift fra 1609, El arte nuevo de hacer comedias en este tiempo (Vår tids nye måte å dreie komedier på). Vega skilte ikke skarpt mellom sjangrene, og er nesten moderne i så måte ved å være en tidlig representant for tragikomedien: hans komedier var ikke nødvendigvis hverken morsomme eller hadde en lykkelig slutt. Likeledes priset han kongehuset opp og ned, samtidig som han også var folkets talsmann.
I Italia fornyet Gian Giorgio Trissino (1478-1550) det europeiske tragedieidealet, og det ble videreført i Frankrike av Étienne Jodelle, (1532-1573) med Cléopatre captive (Den fangede Kleopatra, 1552). I Spania forsøkte også Cervantes med El cerco de Numancia (Numantias beleiring) på midten av 1580-tallet.
Tyskland
De tyske statene var fortsatt preget av middelalderens tradisjoner. Hans Sachs (1494-1576) var den mest framtredende dramatikeren. Hans lavkomiske farser var populære, og han var den første som etter klassisk mønster innførte aktinndeling og benyttet betegnelsen tragedie, men det han skrev var stort sett gjenfortellinger fra Bibelen og krøniker på rim av begrenset litterær verdi. Det latinske skoledramaet fikk derimot en betydning for mormålsdiktningen, og moralitetsdramaer, inspirert fra Nederland, som Enhver fikk stor utbredelse. Den øvrige dramatikken forble underkastet reformasjonens tjeneste.
England
Det elisabethanske Englands største bidrag til litteraturen var dramaet, og selv om det er likheter mellom dramaets utvikling i Spania og England, var ikke det engelske drama ensidig folkelig, men beholdt kontakten med den dannede klasse og renessansens former i en lykkelig allianse mellom høy og lav stil. De første dramatiske forestillinger var derimot preget av blodige sjokkeffekter, som den første kjente tragedien i England skrevet av Thomas Norton (1532–1584) og Thomas Sackville (1536-1608), Gorboduc fra 1562, med tema fra engelsk oldtidshistorie. Året etter kom Den spanske tragedie (1585) av Thomas Kyd (1558-1594), og selv om stykket var populært og betydde mye for utviklingen av det elisabethanske teater, ble dens melodramatiske handling med tallrike mord siden parodiert, blant annet av senere dramatikere.
De to viktigste engelske renessanseforfatterne var uten sidestykke Christopher Marlowe (1564-1593) og William Shakespeare (1564-1616). Marlowe døde ung under uklare omstendigheter. Når det gjelder Shakespeare er hans liv og biografi i stor grad ukjent, til tross for hans store produksjon og status som verdens mest kjente dramatiker. En tredje engelsk dramatiker var Ben Jonson (1572-1637), som bekjente seg til Aristoteles' regler, men som likevel var en typisk elisabethansk dramatiker.
Marlowe var en bråmoden opprører med solid klassisk utdannelse. Han bekjente en religionskritisk holdning, muligens også ateisme, foruten katolisisme, og på noen få år skrev han en rekke store tragedier, lyrikk og oversatte antikkens diktere før han døde, ennå ikke tredve år i en uklar slåsskamp på et vertshus. Allerede i hans første stykke (trykt 1590), Tamburlaine den store, uttrykte han selvbevisst i prologen en forakt for hva samtiden fikk bydd på i teateret; enfoldige gjøglerier og apestreker. Marlowes eget språk, på klingende blankvers, var ikke bare dramatisk tekst, men også rytmisk ordmusikk.
Hans mest kjente drama er Den tragiske fortellingen om doktor Faustus, basert på en nylig utgitt tysk folkebok, og var den første dramatiske versjonen av Faustlegenden om en lærd manns pakt med djevelen. Stykket ble utgitt i 1604, 11 år etter Marlowes død, og minst 12 år etter den første oppsettelsen av stykket.
Knapt noe navn i litteraturen skinner så klart som William Shakespeares, noe som bunner i at han behersket de fleste dramatiske sjangere, lyrikk, komedier og tragedier, og kanskje også i at han selv begynte som skuespiller slik at hans stykker er organisk og levende teater, selv i dag. De stykkene han skrev, rundt 33 og ytterligere noen hvor opphavet fortsatt diskuteres, ble meget populære, gjorde ham velholden og adlet i 1598. Shakespeare var dyktig til å balansere tidens smak med inspirasjon fra klassikerne og fra middelalderen. Det er dog ikke hans valg av motiver som er enestående, men hans evne til å skildre menneskets komplekse mangfoldighet; i ondskap og nød, i overmot og glede, i forfall, lidenskap og i dødsangst. Samtidig har hans figurer og stykker også balansert pathos, humor og sunn sans.
Shakespeare skrev mektige dramaer over historiske emner som Kong Richard II (1595), Kong Johan (1594-1596), og Richard IIIs liv og død (1592-1593); storslåtte tragedier som Romeo og Julie (1595-1596), Julius Cæsar (1599), Hamlet (1601-1602), Kong Lear (1605), og Macbeth (1606); lystige komedier som En midtsommernattsdrøm (1595-1596), Kjøpmannen i Venedig (1596-1597), Stor ståhei for ingenting (1598-1599), og Som dere vil ha det (1599). Hans verker gjorde et evigvarende inntrykk på all senere teater og litteratur, spesielt utvidet han det dramatiske potensiale i henhold til karakterisering, handlingsgang, språk og sjanger.
[rediger] Renessansens litteratur i Norden
Norden lå i utkanten av Europa og den begynnende humanismen ble fortrengt av reformasjonen. I Danmark og Sverige ble reformasjonen løftet frem fra folkedypet og virket inspirerende på litteraturen, såvel på morsmålet som i nylatinen. Annerledes var det i Norge, der reformasjonen ikke hadde noe støtte i folket og ble påtvunget ovenfra og utenfra. Mens Bibelen på svensk og dansk stimulerte morsmålene i begge nasjoner, fjernet reformasjonen den siste rest av politisk og språklig selvstendighet i Norge.
[rediger] Sverige
Olaus Petri (1493-1552) ble reformasjonens svenske leder, mens hans bror Laurentius Petri (1499–1573) ble den første protestantiske erkebiskop. Olaus Petri hadde et omfattende forfatterskap; prekener, kampskrifter, krøniker, salmer og drama, men viktigst var hans svenske oversettelse av Bibelen, som han gjorde sammen med sin bror.
Han ble også en pioner innenfor dramatikken da han skrev Tobie Comedia (1550), det første virkelige drama i Sverige. Karakteristisk nok for reformasjonens forkjempere var handlingen didaktisk tatt fra Bibelen, men huskes i ettertid ikke som stor diktning.
[rediger] Danmark
Christiern Pedersen (1480-1554) hadde en omfattende virksomhet som utgiver bak seg, blant annet av Saxos verker, og skrev katolske oppbyggende skrifter, som Ludvig Holberg senere drev gjøn med, før Pedersen ble protestant og oversatte Bibelen til dansk. Den første danske salmebok ble utgitt i 1529 av Claus Mortensen Tøndebinder (1499-1575), men den store salmedikteren var Hans Christensen Sthen (1544-1610) som skrev sine salmer til melodi fra populære folkeviser.
Drama besto stort sett av oversettelser fra Tyskland, spesielt skoledrama over bibelske emner, men med Hieronimus Justesen Ranck (1539-1607) fikk Danmark en egen dramatiker. Hans mest populære stykke var komedien Karrig Niding. Den fineste latinske lyrikeren var kanskje likevel vitenskapsmannen Tycho Brahe (1546-1601).
[rediger] Norge
Det karrige situasjonen i Norge innbød ikke til forfatterskap, og en livsbetingelse for litteratur er et trykkeri, noe Norge først fikk i 1644. Likevel ble det forfattet litteratur. Hamarkrøniken fra midten av 1550-tallet, skrevet av en ukjent forfatter, har tidvis utsøkte kvaliteter. Norges viktigste sentrum var handelsbyen Bergen, der presten og humanisten Absalon Pedersson Beyer (1528-1575) lot oppføre teater på latinskolen. Han skrev selv to verker, Absalon Pederssøns dagbok 1552–1572 på latin (den kalles også noe misvisende for Bergens Kapitelsbok) og Om Norgis Rige, som ble lest over hele landet i avskrifter (først trykt i 1780). I det sistnevnte uttrykte han en sterk nasjonalfølelse, men også mismot: Norge «gaar paa krykker og stylter og vil snart falde omkuld», skjønt «udi folket er endnu noget af den gamle dyd, manddom og styrke».
I Stavanger skrev presten og historikeren Peder Claussøn Friis (1545-1614) Norriges Beskrivelse, foruten hans noe kraftfulle om enn frie oversettelse av Snorres kongesagaer, som knyttet bånd tilbake til Norges uavhengighet. Nevnes kan også Hallvard Gunnarssøn (død 1608), som oversatte fra både Bibelen, sagaene om de norske kongene og fra latinske vers, foruten å ha forfattet det første norske hyrdediktet, Akrostichis.
Dikterpresten på Alstahaug, Petter Dass (1646-1707), har tradisjonelt blitt regnet som en barokkdikter, men i nyere tid har litteraturforskningen argumentert for at han stilistisk sett var en dikter innenfor senrenessansen, ved at han var en lærd europeer som stod midt i den europeiske litteraturen .

Summary:
Renessansens litteratur refererer til den tidsepoke i europeisk litteratur som begynte i Italia i løpet av 1400-tallet og spredte seg over hele Europa i løpet av 1500-tallet fram til begynnelsen av 1600-tallet. 1500-tallet var også humanismens tid i Europa, og den preget renessansens filosofi.
Gjenoppdagelsen av antikken førte til en verdsliggjøring av mennesket og menneskeverdet. Renessansen var en dyptgående omstilling i Europas åndsliv som betydde slutten på middelalderen og begynnelsen på tidlig moderne tid. Epoken var preget av mange ulike bevegelser som foregikk samtidig over det meste av Europa, og som hadde ulike nedslagsfelt og betydninger.
Europa var også preget av dype politiske og religiøse splittelser, først og fremst mellom nord og syd, splittet av reformasjonen. Tiden opplevde store geografisk og vitenskapelige oppdagelser. Med oppfinnelsen av trykkerikunsten skjedde en spredning av litteratur og skrifter som aldri tidligere og førte til nye litterære sjangre. Noen av menneskehetens største kunstnere levde i denne epoken.


[rediger] Historie
Tower ble grunnlagt av Vilhelm Erobreren etter hans seier i 1066, antagelig med byggestart i 1078. Det å bygge festninger var et sentralt element i normannernes krigføring. Angelsakserne hadde mange små festninger i tre, men disse var svake og man hadde ikke utarbeidet gode metoder for å forsvare dem. Normannerne var derimot svært opptatt av å sikre områder ved å bygge festninger, som de kunne føle seg trygge i dersom angelsakserne gjorde opprør.
I begynnelsen var Tower et mindre fort av tre. Vilhelm beordret etter hvert at fortet av tre skulle rives og erstattes av noe mer solid. Det skulle, som han uttrykte det, være et symbol på hans makt, en festning som forsvar og et fengsel for hans fiender . White Tower stod klart omkring 20 år senere. I det neste århundret bestod Tower of London bare av denne ene bygningen med en liten borggård og en enkel ringmur.
[rediger] Første utvidelse
Den første utvidelsen ble påbegynt i 1189 av rikskansleren William Longchamp mens Rikard I var på korstog. Borggården rundt White Tower ble dobbelt så stor, og det kom opp en ny ringmur med tårn omkranset av en ny vollgrav. Den ble fullført i 1199 av Rikards bror og etterfølger, Johan.
Under Henrik III (1216–1272) ble det først fokus på slottets rolle som kongelig palass. Mellom White Tower og elven ble det reist nye kongelige leiligheter. Kongen opprettet også et menasjeri for å ha underholdning innenfor murene. Etter at denne utvidelsen var ferdig, kom Henrik i strid med sine baroner, og følte behov for en ny kraftig utvidelse. Igjen ble arealet fordoblet, denne gang til alle tre sider på land slik at White Tower ble stående i midten. Det kom også opp en ny ringmur og vollgrav.
[rediger] Slottet fullføres
Under Edward I (1272–1307) fikk Tower omtrent den størrelse det har i dag. Mellom 1275 og 1285 brukte kongen mer enn dobbelt så mye ressurser på Tower som det hans far hadde gjort i hele sin lange regjeringstid. Det ble anlagt enda en ny vollgrav og reist en ny ringmur, som også gikk langs elven. I muren mot Themsen ble det laget nye kongelige leiligheter. Den nye hovedporten mot land ble kraftig befestet.
[rediger] Festningen inntatt
Under bondeopprøret i 1381 ble Tower inntatt av opprørerne, og Simon Sudbury, erkebiskop av Canterbury og rikskansler, ble myrdet. Dette skyldtes ikke svakheter i forsvarsverkene, men at garnisonen ikke forsvarte slottet. Da slottet ble inntatt, hadde kong Rikard II forlatt det for å forhandle med opprørerne, og da en stor folkemengde kom til Tower, fryktet soldatene at de ville sette kongens liv i fare dersom de gjorde motstand.
Tower ble igjen tatt i 1460, under rosekrigene. Det ble da bombardert og beleiret, og garnisonen valgte å kapitulere med gode vilkår fremfor å kjempe en kamp de ikke kunne vinne.
[rediger] Flere funksjoner
Etter at Edvard I hadde utvidet Tower ble flere viktige institusjoner lagt dit: Det største kongelige skattkammeret og det største myntslageriet, rikets hovedarsenal og et lager for offentlige dokumenter. Bryggene ble utvidet langs hele elvebredden for å gjøre det lettere å transportere ting inn og ut av Tower. Det var også i denne perioden at Tower først ble tatt i bruk som fengsel (se nedenfor), noe som skulle bli en svært viktig funksjon i tudortiden og elisabethansk tid.
[rediger] Ny karakter
Ved restaurasjonen i 1660 begynte en ny fase i Towers historie. Under Karl II ble det utført store forandringer. Hans far, Karl I hadde mistet kontroll over London under den engelske borgerkrig, og Karl II ønsket å forhindre at dette skjedde igjen. Slottet ble kraftig opprustet med artilleri og arsenalet ble utvidet.
Samtidig begynte man å åpne slottet for besøkende. Kronregaliene ble utstilt, og det ble opprettet en utstilling av historiske våpen. Tower ble samtidig fortsatt brukt som fengsel, men i langt mindre grad enn under Tudormonarkene. Det var nå først og fremst under større nasjonale kriser, som jakobittopprørene i 1715 og 1745, og den franske revolusjon, at man plasserte fanger der. Royal Mint og dokumentlageret var fortsatt i Tower.
Det militære aspektet ble igjen styrket i 1826, da hertugen av Wellington ble konstabel av Tower of London. Han trodde, som mange andre, at en revolusjon når som helst kunne bryte ut i England, og mente at sikring av Tower var sentralt. Royal Mint hadde da allerede flyttet ut; Wellington fikk også nedlagt menasjeriet og flyttet dokumentlageret. Da Grand Storehouse, den største arsenalbygningen, ble ødelagt av brann i 1841 fikk han bygget en ny stor arsenal- og brakkebygning. Wellington mente også at publikum ikke måtte ha adgang til Tower, men dette fikk han ikke gehør for.
[rediger] Turistattraksjon
Da Wellington døde i 1852 fryktet man ikke lenger en revolusjon. Tower hadde lenge vært en turistattraksjon, men når man ikke lenger hadde noe militært behov for Tower, kunne dette aspektet videreutvikles. Prins Albert, dronning Victorias gemal, oppfordret til at Tower skulle omformes til et nasjonalt monument, og fikk støtte for dette. Arsenalbygningene ble gradvis revet, og middelalderstrukturene ble restaurert eller gjenoppbygget. Ved slutten av Victorias regjeringstid i 1901, hadde Tower en halv million besøkende hvert år, et enormt antall på en tid hvor masseturismen ennå ikke hadde gjort sitt inntog. På slutten av 1990-årene hadde antallet besøkende økt til over to millioner årlig, hvorav tre fjerdedeler var utlendinger.
[rediger] Verdenskrigene
Under første verdenskrig forble Tower åpent for publikum. Men et nytt element i krigføringen, luftangrep, førte til at man noen ganger måtte stenge. Den tyske keiseren hadde ved begynnelsen av krigen gitt klar ordre om at historiske monumenter og kongelige slott i London ikke skulle være bombemål, men siktemetodene var lite presise, og Tower ligger nær Londons økonomiske sentrum og nær et industriområde på sørsiden av Themsen. Den 13. juni 1917 falt en bombe i vollgraven ved Legge's Mount; den eksploderte ikke, og de eneste skadde var to duer. Under senere bomberaid fikk Tower noen skader. En skade, på Bowyer Tower, ble ikke forårsaket av noen tysk bombe, men av en luftverngranat avfyrt fra Tower Bridge som ikke hadde eksplodert som den skulle og falt ned på tårnet. Kanonen ble kommandert av Charles ffoulkes, kuratoren for Tower Armouries, og stillingen ble kjent da den 19. mai 1918 skjøt ned et bombefly, det eneste som ble skutt ned over London under første verdenskrig.
Tower ble også brukt som fengsel igjen under første verdenskrig. Elleve tyske spioner ble henrettet ved skyting der mellom november 1914 og april 1916. Noen av dem ble skutt i vollgraven, andre på den lille skytebanen som ble opprettet så soldatene kunne trene. Den mest kjente fangen i denne perioden var sir Roger Casement, en irsk nasjonalist som ble funnet skyldig i høyforræderi. Etter noen dager i Tower ble han henrettet i Pentonville fengsel den 3. august 1916.
Under andre verdenskrig ble Tower et oppsamlingssenter for krigsfanger. Omkring 180 fanger var innom Tower på vei til krigsfangeleire i det nordlige England, de fleste av dem fra Luftwaffe eller fra ubåter. To av fangene var spesielle: Den tyske generalkonsulen til Island, Dr. Gerlach, satt der i tre og en halv måned i 1940, og Rudolf Hess satt i Queen's House i fire dager i april 1941. Rollen som fengsel ble avsluttet med henrettelsen av spionen Josef Jakobs på skytebanen den 14. august 1941.
Bombing forårsaket omfattende skader på Tower, spesielt fra september til november 1941. Omkring femten høyeksplosive bomber og et stort antall brannbomber traff Tower. Flere bygninger ble helt ødelagt, blant annet North Bastion og Master of Assay Office. Under denne krigen ble Tower stengt for publikum fra starten av, og åpnet ikke før 1. januar 1946.
[rediger] Etter andre verdenskrig
I etterkrigstiden har det blitt foretatt mye restaurering og renovasjon i Tower. Det mest synlige for turistene er at flere århundrers sot har blitt skrapt av murene. Det ble også fjernet noen midlertidige installasjoner fra krigen; den siste bunkeren ble revet i 1959.
17. juli 1974 ble Morterrommet i White Tower rammet av en bombeeksplosjon. En person ble drept, og 41 skadet. Ingen tok på seg ansvaret for bomben, men politiet mente at det var Den provisoriske IRA som stod bak
Det er ikke lenger noen kongelig leilighet i Tower of London, men det er fortsatt et kongelig palass. Derfor er det alltid to gardister fra Dronningens garde tilstede mens Tower er åpent for publikum, en utenfor Jewel House og en ved Queen's House.
[rediger] Fengsel og rettersted
[rediger] Fanger i Tower
Tower ble brukt som fengsel for personer av høy rang, og for religiøse dissidenter. Fanger av høy rang, som i enkelte tilfeller til og med var av kongelig byrd, ble gjerne plassert i nokså komfortable forhold, mens religiøse fanger hadde kummerligere forhold.
Den første fangen som ble satt i Tower var Ranulf Flambard, som var biskop av Durham. Han ble i 1100 funnet skyldig i utpressing. Ranulf hadde selv vært ansvarlig for deler av utviklingen av Tower etter at den første arkitekten, Gundulf, flyttet tilbake til Rochester. Han ble også den første som flyktet fra Tower, noe han klarte å gjøre ved å klatre ned muren med et tau som ble smuglet inn i cellen i en vintønne. At ingen så noe unormalt i at en tønne vin ble levert til en fange sier også noe om komfortnivået han sonet under.
Blant andre kjente fanger finner man:
Formelt opphørte Tower å være et fengsel i 1820, men som listen viser, ble det i noen helt spesielle tilfeller brukt også etter dette.
[rediger] Tortur
Towers torturkammer er beryktet, men var langt sjeldnere i bruk enn mytene sier. Bruken av tortur ble tidlig begrenset i England, og det var først og fremst fanger som havnet i Tower av religiøse grunner som ble utsatt for det. Det var faktisk ikke noe permanent innredet torturkammer; man brukte kjelleren i White Tower eller torturerte fangene i deres celler.
Blant instrumentene som fantes var en strekkbenk og Scavengers datter, to torturinstrumenter med motsatt funksjon: Førstnevnte strakk fangens kropp, mens sistnevnte presset den sammen. Begge forårsaket uutholdelige smerter og skader som ofte var permanente.
Anne Askew er den eneste kvinnen man kan dokumentere at ble torturert i Tower. Hun ble satt der i 1546 etter å ha blitt tiltalt for heresi. Sir Anthony Kingston, som var konstabel av Tower, fikk ordre om å utføre avhør under tortur for å få henne til å navngi andre protestanter. Hun ble lagt på strekkbenken, og holdt ut på en måte som fikk Kingston til å beundre henne. Han nektet å fortsette å pine kvinnen, og rikskansleren Thomas Wriothesley, måtte ta over.
[rediger] Henrettelser
Kriminelle fra de lavere klasser ble gjerne henrettet ved hengning på Tyburn eller et annet rettersted i byen, mens dødsdømte av høyere rang ble halshugget på Tower Hill rett utenfor Tower.
Syv personer ble i stedet henrettet inne i Tower. Fem av dem var kvinner; mens kvinner fra lavere klasser ble hengt offentlig, ble ingen kvinner av høyere byrd henrettet på Tower Hill, men ble istedet skjermet innenfor murene. De ble henrettet på Tower Green, og deretter gravlagt i det kongelige kapellet St Peter ad Vincula rett ved siden av. Enkelte adelige som ble henrettet på Tower Hill er også stedt til hvile i dette kapellet. Merkingen av retterstedet med et skilt er noe upresis; det var ikke noe permanent skafott på Tower Green, og plasseringen av det midlertidige skafottet varierte noe.
De syv, som alle ble henrettet for høyforræderi, var:
George Plantagenet, 1. hertug av Clarence, broren til Edvard IV av England, ble henrettet for høyforræderi i Tower i februar 1478, men ikke ved halshogging. William Shakespeares versjon, hvor han ble druknet i en tønne malvasiavin, er nok ren fantasi, men hans død bar nok mer preg av å være et mord enn en judisiell henrettelse.
To andre kongelige fanger som antas å ha blitt myrdet i Tower er prinsene i Tower, Edvard V og hans yngre bror Richard av Shrewsbury, 1. hertug av York. Ifølge Thomas Mores History of Richard III leide deres onkel Rikard III inn mordere som kvalte dem med puter.
Under begge verdenskriger ble det også utført henrettelse av spioner i Tower, på en liten skytebane som nå er fjernet. Den siste henrettelsen der ble utført 15. august 1941, da den tyske agenten Josef Jakobs ble skutt av en pelotong fra Scots Guards.
[rediger] Bygninger
[rediger] Det hvite tårnet
Det hvite tårnet eller The White Tower er den eldste bygningen, påbegynt omkring 1078 under Gundulf av Rochesters ledelse, og antagelig fullført omkring 1097. Tårnet ble bygget for å være en bolig for kongen og konstabelen, med kongen på øverste nivå og konstabelen nede. Da Tower ble utvidet under Rikard I flyttet konstabelen ut, til en ny leilighet ved ringmuren. Kongen flyttet også, til et nytt palassbygg. White Tower var fortsatt, med sine tykke murer, et sikkert sted for monarken og Det kongelige råd i krisetider.
De kongelige leilighetene ble til tider brukt til fanger av høy rang; det var her Ranulf Flambard ble plassert i 1100, og flere andre geistlige og kongelige skulle følge. Det hendte også at mindre heldige fanger ble plassert i kjelleren, men det var ikke noe permanent fangehull der.
Innen slutten av Elizabeth Is regjeringstid hadde White Tower blitt et arsenal, lager for slottets ubrukte møbler og kongelig garderobe. I løpet av det 18. århundre ble de fleste av rommene tatt i bruk som militære lagre, og det ble utført flere strukturelle endringer. Til sist ble lagrene flyttet ut, og Royal Armouries' utstilling av våpen ble flyttet inn.
Tårnet er 27,4 m høyt, og 35,9 m fra øst til vest og 32,6 m fra nord til sør. Murene er 4,6 m tykke ved bakken, og 3,3 m på toppen. Materialet er såkalt Kentish rag, en kraftig kalkstein fra området rundt Maidstone. I noen deler av bygningen er det brukt en finere kalkstein fra Caen i Normandie. Veggene ble hvitkalket, hvilket er opphavet til navnet.
Det er tårn i alle fire hjørner, tre rektangulære og ett rundt (nordøst). I 1675 brukte astronomen John Flamsteed det runde tårnet som observatorium, før han flyttet til Greenwich. Tårnenes kupler er fra Henrik VIIIs tid.
I 1715 ble vinduene forstørret. Dette gjorde White Tower mindre egnet som festning, men gav langt mer lys i rommene. To par av de originale normanniske vinduene er bevart i toppetasjen over inngangspartiet. Inngangen som nå brukes er den opprinnelige, men trappen er en rekonstruksjon. Den er plassert høyt over bakken for å gjøre det vanskelig å bruke rambukk mot den.
[rediger] St. Johannes' kapell
St. Johannes' kapell i White Tower er et godt bevart eksempel på tidlig normannisk kirkearkitektur. Det er i kalkstein fra Caen, som er udekorert med unntak av kapitélene. Proporsjonene er perfekte, og leder blikket mot apsis med alteret. Som et kongelig kapell var det rikt dekorert, og den enkle tilstanden det er i nå er derfor villedende. All dekorasjon ble fjernet i 1550, under reformasjonen. Etter hvert ble kapellet tatt i bruk som dokumentlager. Da dokumentene ble flyttet til en bygning utenfor Tower i 1857, ble det foreslått at kapellet skulle bli et kleslager for hæren. Men det ble i stedet restaurert og tatt i bruk som kapell igjen. Kapellet har status som Royal Peculiar, og brukes ved spesielle anledninger.
[rediger] Wakefield Tower
Wakefield Tower ble bygget mellom 1220 og 1240, under Henrik III. Kongen bodde selv i tårnet, som er det største i Tower of London med unntak av White Tower. Det var hjertet i Henrik IIIs Tower, og et av hovedpunktene i hans forsvarsverker med kontroll over hovedporten ved elvebredden, som senere ble innlemmet i Bloody Tower. Det nedre kammeret hadde oversikt over elven inntil omkring 1280, da det ble fylt ut mot elven. Det øvre kammeret var Henrik IIIs soverom, med store vinduer mot landsiden og en stor peis. Selv om det meste av dekoren er borte, vet man fra instruksjonene Henrik III gav omtrent hvordan det så ut.
Under Edvard I ble tårnet det øvre kammeret er forværelse til den nye kongelige leiligheten i St. Thomas's Tower, og det er mulig at det ble brukt som tron- eller audienskammer. En trone, kopiert fra St. Edvards stol i Westminster Abbey, står i dag i rommet.
I østveggen er det et stort vindu med glassmaleri, der kongens oratorium eller privatkapell lå. Man kan se enkelte rester av denne bruken, blant annet et sakrarium (vask for liturgiske kar) og en sedilia (sete for presten som forrettet). Kapellet er særlig knyttet til Henrik VI. Etter at han ble tatt til fange av Edvard IV i 1471, under rosekrigene, ble han holdt fanget i Wakefield Tower. Han ble etter kort tid myrdet mens han bad i kapellet.
Tårnet ble i lang tid, fra før Henrik VI ble fengslet der, brukt som dokumentlager, men i det 19. århundre ble det i stedet utstillingslokale for kronregaliene. De ble flyttet til Jewel House i 1967. Det har blitt restaurert, blant annet ved at det originale murarbeidet, med steinhoggermerker, har blitt blottlagt og at tømmertaket har blitt satt i stand.
[rediger] Lanthorn Tower
Lanthorn Tower ble bygget samtidig som Wakefield Tower. Det ble ødelagt av brann i 1774, og ruinene ble etter kort tid revet. Den nåværende bygningen er en rekonstruksjon fra viktoriansk tid, med en utstilling som gir en introduksjon til den innerste borggården og middelalderpalasset. Flere gjenstander fra det 13. århundre er utstilt der.
Det er sannsynlig at det var i dette tårnet Elizabeth I satt som prinsesse under Maria I. Tårnet var i det 18. århundre kjent som Queen Elizabeth's Tower, og standarden var høy nok for en prinsesse som ikke var fengslet for forræderi, men som måtte holdes vekk for at hun ikke skulle konspirere.
[rediger] Salt Tower
Salt Tower ble reist omkring 1238. En av de første som bodde i det store kammeret der var John Balliol, Skottlands avsatte konge. Han var fengslet der fra 1297 til 1299. I tudortiden var kammeret i konstant bruk som fengsel, og er spesielt kjent for at katolske prester satt der under Elizabeth I. Blant annet ble John Gerard torturert i Salt Tower. Noen innskrifter på veggene fra denne perioden er bevart, blant annet en med et IHS-monogram, navnet Maria og jesuittordenens motto Ad maiorem Dei gloriam.
[rediger] Broad Arrow Tower
Broad Arrow Tower har i dag en utstilling som gjenskaper kammeret slik det kan ha sett ut da sir Simon de Burley bodde der. Han var privatlærer for den unge Rikard II og måtte søke tilflukt der under bondeopprøret i 1381.
[rediger] Constable Tower
Tårnet ble reist under Edvard I, men slik det fremstår i dag, er det for det meste en gjenoppbygging fra det 19. århundre.
[rediger] Martin Tower
I tudortiden ble tårnet brukt som fengsel, og flere innskrifter fra denne tiden er bevart.
Martin Tower var det første stedet hvor kronregaliene ble utstilt, i 1669. De var først på bakkenivå, mens vokteren, Keeper of the Regalia, bodde i etasjen over. I 1671 stjal Thomas Blood regaliene fra tårnet, men kom seg ikke ut av festningen.
[rediger] Brick Tower, Flint Tower og Bowyer Tower
Brick Tower, Flint Tower og øverste etasje av Bowyer Tower ble gjenoppbygget i det 19. århundre. Det skal ha vært i Bowyer Tower at George Plantagenet, 1. hertug av Clarence ble henrettet eller myrdet i 1478.
[rediger] Devereaux Tower
Devereaux Tower har navn etter Elizabeth Is yndling Robert Devereux, 2. jarl av Essex, som var fange der etter sitt fall; han ble henrettet på Tower Green. Det står ved det nordvestlige hjørnet av den indre borggården, mot City of London.
[rediger] Beauchamp Tower
Beauchamp Tower ble bygget av Edvard I omkring 1281, og erstattet porthuset fra Henrik IIIs utvidelse. Interiøret viser at det ble brukt mye tegl, noe som er et kjennetegn på bygningene fra Edvard Is tid, og på den tid en innovasjon i engelsk slottsbygging.
Det har navn etter Thomas de Beauchamp, 12. jarl av Warwick, som ble fengslet der av Rikard II fra 1397 til 1399. Det var spesielt egnet for fanger av høy rang, fordi det hadde et stort kammer, og fordi det lå rett ved boligen til konstabelen. Senere satt blant annet John Dudley, 1. hertug av Northumberland og hans fem sønner der, og under Elizabeth I døde Philip Howard, 20. jarl av Arundel i tårnet.
[rediger] Bell Tower
Bell Tower og ringmuren bort til Bloody Tower stammer fra den første utvidelsen av Tower of London i 1190-årene. De stod da helt nede ved elven. Tårnet ble antagelig bygget i to faser; den nederste etasjen er polygonal, mens den øverste er rund. I de siste fem århundrer har en klokke ringt hver dag når portforbudet inntrer i Tower; den nåværende klokken er fra 1651.
I tudortiden satt en rekke høytstående personer fengslet i Bell Tower, blant annet Thomas More, Arbella Stuart og antagelig James Scott, 1. hertug av Monmouth. Ifølge tradisjonen skal også Elizabeth I ha sittet der som prinsesse i Maria Is regjeringstid. Et stykke av muren utenfor kalles av den grunn Elizabeth Walk. Det er dog mer sannsynlig at hun satt i Lanthorn Tower, som hadde en langt høyere standard .
[rediger] Bloody Tower
Bloody Tower var den opprinnelige porten til den indre borggården fra elvesiden, inntil St. Thomas's Tower ble reist. Det øvre nivået ble ombygget under Edvard III, omkring 1360. På nederste nivå er vinsjen som kontrollerer porten; opprinnelig var det også en indre port. Kammeret i tårnet var en luksusleilighet. Det ble brukt til flere fanger av høy rang, som erkebiskopene Thomas Cranmer og William Laud av Canterbury, og George Jeffreys, 1. baron Jeffreys.
Opprinnelig het det Garden Tower, fordi det ligger ved siden av løytnantens hage, men i løpet av tudortiden fikk det navnet Bloody Tower, «Det blodige tårnet», fordi Jakob I under et besøk i 1604 ble fortalt at det var der prinsene i Tower ble myrdet. Om dette er tilfelle vites ikke; to skjeletter som kan være prinsenes ble funnet i nærheten av White Tower i 1674, og det er ingenting annet enn et gammelt rykte som knytter dem til Bloody Tower. To andre dødsfall fant derimot sikkert sted i Bloody Tower: Henry Percy, 8. jarl av Northumberland skjøt seg antagelig der i 1585 for å slippe å bli dømt for høyforræderi og dermed få slektens eiendommer inndratt (han kan også ha blitt myrdet), og i Jakob Is regjeringstid ble sir Thomas Overbury forgiftet i tårnet.
Tårnet er nå møblert slik det kan ha sett ut mens sir Walter Raleigh satt fengslet der i tretten år, fra 1603 til 1616. I denne perioden ble tårnet forhøyet og en etasje til ble satt inn, slik at Raleigh og hans familie, som bodde hos ham, skulle få nok plass.
[rediger] Queen's House
Queen's House er en L-formet bindingsverksbygning i tudorstil. Den var opprinnelig kjent som Lieutenant's House, og fikk sitt nåværende navn først under dronning Victoria. Bygningen skifter navn etter hvilket kjønn monarken har. Resident Governor of the Tower of London, løytnantens moderne sidestykke, har sin bolig der og huset er derfor ikke åpent for publikum.
Også i denne bygningen ble mange viktige fanger plassert, direkte under løytnantens oppsyn. Ifølge tradisjonen var den første av dem Anne Boleyn og den neste Katarina Howard, Henrik VIIIs henholdsvis andre og femte hustru som begge ble henrettet på Tower Green. Det er mulig at Katarina ble holdt der, men historien om Anne stemmer ikke; bygningen ble reist i 1540, fire år etter at hun ble henrettet. Det kan være en kjerne av sannhet i historien, dersom hun ble plassert i bygningen som tidligere lå på stedet, men det virker usannsynlig at den hadde høy nok standard for en dronning, selv en som var dømt for høyforræderi. I rådskammeret i den øvre etasjen er et minnesmerke over kruttkomplottet; Guy Fawkes ble avhørt i dette rommet både før og etter han ble torturert. Den siste fangen i bygningen var Rudolf Hess, som satt der i fire dager i mai 1941.
[rediger] St Peter ad Vincula
St Peter ad Vincula er et kongelig kapell med status som Royal Peculiar. Det er det siste hvilested for de som ble henrettet på Tower Green, og for mange som døde på Tower Hill. Den første kirken på stedet var sognekirke for området utenfor det opprinnelige Tower of London, men da Henrik III utvidet slottet kom den innenfor murene. Den nåværende bygningen er fra 1519–1520, det vil si i Henrik VIIIs regjeringstid.
Kapellet inneholder en rekke monumenter over offiserer ved Tower og deres familiemedlemmer. Blant kjente personer som er stedt til hvile der er dronningene Anne Boleyn, Katarina Howard og Jane Grey, og de to katolske helgenene Thomas More og John Fisher. I 1876 ble levningene under gulvet gravet opp, med dronning Victorias godkjenning. De som kunne identifiseres, som Anne Boleyn, ble gravlagt på nytt foran alteret.
[rediger] Waterloo Block og Jewel House
Waterloo Block, tidligere kjent som Waterloo Barracks, er en brakke med plass til mer enn tusen soldater. Den ble reist mens hertugen av Wellington var konstabel i Tower, og er i nygotisk stil.
Den vestlige enden er kjent som Jewel House, og rommer siden 1967 kronregaliene.
[rediger] Royal Fusiliers Museum
Royal Fusiliers Museum ligger i den tidligere offisersmessen, som nå er hovedkvarter for Royal Regiment of Fusiliers. Regimentet ble grunnlagt i Tower i 1685, først for å vokte Towers kanoner. De ble etter hvert også brukt i tjeneste andre steder, og museet viser regimentets historie både i Tower og på oppdrag i og utenfor Storbritannia.
[rediger] Hospital Block
Hospital Block var opprinnelig en kontorbygning for Board of Ordnance, og ble reist 1699–1700. Den ble senere sykehus for garnisonen.
[rediger] New Armouries
New Armouries ble bygget for Board of Ordnance 1663–1664. Den blir nå brukt av Royal Armouries.
[rediger] St Thomas's Tower
St Thomas's Tower står i den ytre muren mot Themsen. Tårnet ble reist av Edvard I mellom 1275 og 1279 for å erstatte Henrik IIIs kongelige leilighet i Wakefield Tower. Hallen har blitt rekonstruert, og et oratorium har fått nytt farget vindusglass. Et kammer har forblitt urestaurert, slik at man kan se hvor mye rommene har forandret seg gjennom århundrene. I forbindelse med kroningen av Anne Boleyn i 1532 ble det meste av tårnet ombygget slik at høyere hoffmedlemmer kunne få rom der.
Tårnet er mest kjent for porten Traitor's Gate, «Forræderporten». Gjennom denne ankom mange av fangene i Henrik VIIIs tid med båt til Tower. Porten ble åpnet og lukket av en maskin som ble drevet enten av tidevann eller av hester, og som når porten ikke var i bruk kunne brukes til å bore ut kanonløp. Et kanonverksted ble opprettet i tårnet. Det var også en annen port, en privat inngang for kongelige som ankom fra elven. Under Edvard III ble den erstattet av en ny port i Cradle Tower, like ved Lanthorn Tower.
[rediger] Well Tower
Well Tower, «Brønntårnet», er muligens det eneste tårnet utenom White Tower som har beholdt sitt opprinnelige navn. Dette til tross for at det er et misvisende navn: Det er ikke noen brønn i tårnet, men sjakter som man firte ned bøtter gjennom og hentet opp vann fra Themsen.
[rediger] Tidligere bygninger
[rediger] Menasjeriet i Lion Tower
Det kongelige menasjeriet ble opprettet i det 13. århundre, sannsynligvis omkring 1235 under Henrik III, men kanskje allerede i 1204 under Johan. De første dyrene ble hentet fra et menasjeri som Henrik I hadde opprettet i 1125 i Woodstock. I 1235 fikk Henrik III tre leoparder i bryllupsgave – muligens var det løver ettersom de to artene ofte ble blandet sammen i middelalderen – fra Frederik II av det tysk-romerske rike. I 1264 ble de flyttet til The Bulwark, som ble omdøpt til The Lion Tower. Dette tårnet lå ved den vestlige inngangen til Tower. Under Elizabeth I ble menasjeriet noen ganger åpnet for allmennheten. Det er funnet en løveskalle som er karbondatert til mellom 1280 og 1385, hvilket betyr at det er den eldste kjente forekomsten av et av de store kattedyrene på De britiske øyer .
Innen 1804 hadde menasjeriet blitt åpnet for publikum på jevnlig basis. Det var i denne dyrehagen William Blake så tigeren som skal ha inspirert ham til å skrive diktet The Tyger. Den siste direktøren, Alfred Cops, som tok over i 1822 kom til et menasjeri som var i forferdelig dårlig forfatning. Han skaffet nye dyr, og publiserte en illustrert, vitenskapelig katalog. Men dyrehagens dager var snart talte, ettersom London Zoo skulle åpne i Regent's Park. Av kommersielle hensyn, hensynet til dyrenes velferd og et ønske om å oppruste Tower som festning, ble dyrene flyttet. De siste forlot Tower i 1835. Det meste av Lion Tower ble revet, slik at bare porten Lion Gate står igjen.
[rediger] Yeoman Warders
Tower of London er mest kjent internasjonalt for sine Yeoman Warders, for mange mer kjent som «Beefeaters». De bærer til daglig en mørk blå hverdagsuniform med monarkens monogram i rødt og røde striper. Når monarken besøker Tower, eller Warders er på vakt under en statsseremoni, bærer de tradisjonelle røde uniformer med gullstriper fra Tudor-tiden, svært lik de Yeomen of the Guard bærer. Deres opprinnelige funksjon var den britiske monarks personlige livvakter og fangevoktere. I dag har the Yeoman Wardens kun seremonielle oppgaver og fungerer stort sett som turistguider. Det er pensjonerte offiserer fra hæren og marinen som får stillingene, og det blir ansett som en ære.
Den eldste og av de mest interessante seremoniene på Tower, er «Ceremony of the Keys». Dette er den seremonielle lukkingen av Tower for kvelden, og har pågått hver kveld, mer eller mindre uforandret, i 700 år.
Blant Yeoman Warders har det gått sport i å fremvise den typisk britiske knusktørre humoren for turistene. Dette gjelder særlig når de skal svare på spørsmål som de har fått tusen ganger før. Et par typiske eksempler: Da en turist spurte hvor de halshogde folk, svarte vokteren «Normalt rett over skuldrene», og da en kvinne spurte om alle ravnene ble gravlagt på samme sted svarte en vokter «Nei, frue, bare de døde».
[rediger] Ravnene
Det er en gammel tradisjon at det skal være minst seks ravner i Tower of London. Karl II skal ha krevd at de måtte fjernes, fordi de forstyrret den kongelige astronomen John Flamsteed mens han arbeidet der (se White Tower). Men dette skjedde ikke, fordi noen fortalte kongen legenden som sier at dersom ravnene forlater Tower vil White Tower, monarkiet og riket falle. Etter borgerkrigen og henrettelsen av Karl I tok kongen ikke sjansen på å utfordre skjebnen, og fikk i stedet flyttet observatoriet til Greenwich.
Towers offisielle historiker, Geoffrey Parnell, har ikke funnet noen skriftlig referanse til ravnene som er eldre enn 1895, men ingen vet når de først kom og når legenden oppstod . Ville ravner var tidligere vanlige i London, spesielt rundt kjøttmarkedene. Det er godt mulig at ravner som levde av avfall fra markedet ved Eastcheap på et tidlig tidspunkt begynte å holde til i Tower.
Under andre verdenskrig døde alle unntatt en, Grip, av sjokk under bomberaidene. Før Tower ble gjenåpnet i 1946 sørget man for å ha seks ravner på plass.
Det er nå åtte ravner, som har fått vingene klipt for å hindre dem i å fly avsted. De tas hånd om av en Ravenmaster, en oppgave som tildeles en av Yeoman Warders. Ravnenes navn, kjønn og alder var pr. november 2006:
I 2006 ble ravnene flyttet innendørs en periode på grunn av frykt for fugleinfluensa, men siden juli samme år har de igjen gått ute på plenene.
Når ravner dør, blir da gravlagt på området, og deres navn blir føyet til på et skilt ved graven.
[rediger] Kronregaliene
Kronregaliene, eller kronjuvelene, har vært i Tower of London siden 1303, etter at de ble stjålet fra Westminster Abbey. Det meste av dem skal ha blitt gjenfunnet etter kort tid. Etter kroningen av Karl II ble de låst inn, men publikum kunne få adgang til å se dem ved å betale en avgift til vokteren. Denne ordningen tok slutt fra Thomas Blood stjal regaliene etter å ha bundet og kneblet vokteren.
Regaliene ble så oppbevart i Wakefield Tower i omtrent hundre år. De ble der beskyttet av væpnede vakter. Under andre verdenskrig ble de fjernet av sikkerhetsgrunner, og skal ha blitt oppbevart enten i velvet til Sun Life Insurance Company i Montreal i Canada sammen med Bank of Englands gullreserve, i Round Tower i Windsor Castle eller i Fort Knox i USA. Windsor er den mest sannsynlige muligheten, ettersom regaliene ikke skal forlate riket.
I 1967 ble de flyttet til et nytt Jewel House i Tower, hvor de fortsatt er. For mange besøkende til Tower er det å se kronregaliene et høydepunkt, og det er ofte lange køer. For å håndtere de mange besøkende, og samtidig kunne ivareta sikkerheten, må man stå på et rullebånd som kjører sakte forbi regaliene.

Summary:
Koordinater: 51°30′28.854″�N 0°4′33.748″�V
Her Majesty's Royal Palace and Fortress of The Tower of London (vanligvis forkortet til Tower of London eller simpelthen Tower) er en borg i London, på Themsens nordlige bredd. Den eldste delen, White Tower, ble påbegynt under Vilhelm I. Denne er bevart, men den store festningen som møter dagens turister er et resultat av utvidelser gjennom århundrene.
Slottet ble anlagt utenfor City of London, og var tidligere kjernen i Liberties of the Tower of London. Dets primære funksjon var å være et befestet palass for monarken. Etter hvert ble Tower ikke minst kjent som fengsel og rettersted, spesielt for fanger av høy status. Tower har hatt mange andre funksjoner, og er fortsatt stedet hvor Storbritannias kronregalier oppbevares.
Tower står på UNESCOs liste over verdens kulturarv.