[עריכה] רקע
הממלוכים השתלטו בפועל על ארץ ישראל לאחר ניצחונם בקרב עין ג'אלות על המונגולים. לאחר הקרב, שהתחולל ב-3 בספטמבר 1260, הרג אחד הקצינים הממלוכים הבכירים, בייברס, את הסולטן קוטוז והפך לסולטן בעצמו. בייברס לא הקדיש תשומת לב מיוחדת לירושלים, אלא עסק בשנים הראשונות לשלטונו במיגור הצלבנים שנותרו בארץ ישראל. הוא נקט באסטרטגיה של הרס ערי החוף על מנת להקטין את כדאיות כיבושן בידי הצלבנים, שעלולים היו לשוב לארץ ישראל במסע צלב חדש. ירושלים נותרה כעיר פרזות לאחר שחומותיה נהרסו בשנת 1219. הממלוכים לא טרחו לשקם את חומותיה והדבר הוסיף למעמדה השולי בתקופה זו.
המקום היחיד בירושלים שבוצר היה המצודה (שכיום מכונה מגדל דוד). הדבר נעשה בשנת 1310, ובמצודה ישב חיל מצב ובראשו הנציב (נַאִיבּ). מנגד, סמוך להר הבית (בראשית התקופה באזור בית הספר לבנים "אל-עומריה" ולאחר מכן סמוך לשער המשגיח), היה מעוזו של המושל לענייני דת (נט'יר אל-חרמיין - המשגיח על החרמים או הממונה על ההקדשים). הסמכויות השלטוניות נחלקו בין השניים. הנציב היה קצין צבא ומפקד חיל המצב. הוא היה אחראי על השלטת הסדר בעיר, על גביית המסים ועל השירותים העירוניים (אספקת מים, תעלות ביוב ואיסוף אשפה), ואילו המושל לענייני דת היה ממונה על הר הבית, על כל מבני ההקדש (וקף) בירושלים ועל מערת המכפלה בחברון. לכאורה המפקד הצבאי היה בכיר מהמושל הדתי, אך למעשה היה השלטון בירושלים נתון במידה רבה בידיו של המושל הדתי, בשל החשיבות הרבה של מבני הדת בעיר ומקומם של אנשי הדת שראו בממונה על ההקדשים את הממונה הבלעדי עליהם. המושל הדתי גיבש אף כוח שיטור עצמאי (ראו גם ההיסטוריה של מעמד הווקף בירושלים).
ירושלים וארץ ישראל כולה נהנו בתקופת שלטון הממלוכים משקט יחסי. למעט פלישתו של גזאן המונגולי ב-1299, פשיטות של פטר הראשון מלך קפריסין בין 1365 ל-1369, השתלטותו של טימור הטטרי על ארץ ישראל ב-1401, ומספר פשיטות של שבטים בדואים, לא ידעה הארץ מלחמות בתקופה זו. עבור הממלוכים היוותה ארץ ישראל, ובעיקר מישור החוף, מקום מעבר בין בסיס שלטונם במצרים למרכז בדמשק.
השלטון הממלוכי בארץ ישראל הסתיים בשנת 1516 עם כיבושה של הארץ בידי העות'מאנים, לאחר תבוסת הממלוכים בקרב מרג' דאבק. בסוף דצמבר 1516 נכנס הסולטן סלים הראשון לירושלים ללא קרב, ותושביה קיבלו אותו בזרועות פתוחות.
[עריכה] סקירה מדינית, מנהלית וכלכלית
מחד הייתה ירושלים של התקופה הממלוכית עיר זניחה בשולי האימפריה, חסרת חשיבות אסטרטגית ומרוחקת מדרך הדואר; מאידך, עלה והתקבע בתודעה האסלאמית מעמדה כעיר קדושה, השלישית בקדושתה לאסלאם, אחרי מכה ואל-מדינה . ספרות "שבחי ירושלים" משקפת היטב את מקומה של ירושלים בתודעה המוסלמית של התקופה, כפי שמדגימים דברי השופט מוג'יר א-דין:
לתפיסה זו של ירושלים כעיר קדושה אך זניחה מבחינה אסטרטגית היו מספר השלכות. אמנם ירושלים נשלטה, ככל עיר ממלוכית, על ידי מושל צבאי חילוני (נאיב), אך היה זה קצין בדרגה נמוכה. האיש החשוב בירושלים לאורך כל התקופה היה "הממונה על ההקדשים", איש דת, המכונה לעתים בספרות בכינוי "המשגיח". רוב הנושאים במשרה זו פירשו אותה כפשוטה ובמובנה הצר, כלומר דאגו לבנייה ולשיפוץ של מבני דת בהר הבית ובסביבתו, ודאגו לרווחת אנשי הדת ותלמידי המדרסות. כל הכרוך בפיתוח לא-דתי של העיר נזנח בדרך כלל.
על פי החוק הממלוכי לא יכול היה בעל תפקיד להוריש רכוש לצאצאיו, היות שהרכוש נחשב כחלק מן המשרה. על כן, הדרך היחידה של בעל תפקיד ממלוכי לדאוג לצאצאיו הייתה באמצעות הקדשת רכושו להקדש (וקף, وقف) תוך מינוי בנו למנהל נכסי ההקדש, כך שיזכה לשכר ממנו. מבני דת ושירותי דת רבים בירושלים הוקמו בזכות הקדשים אלה. המקום המרכזי מבחינת חשיבותו ופיתוחו היה הר הבית וסביבותיו, ושם הוקמו מרבית המבנים המוקדשים.
מוסדות ההקדש ואנשי הדת היו פטורים מתשלום מסים, ובעיקרו של עול המסים נשאו הקהילות הנוצריות והיהודים. במצב זה, שבו מיעוט של משלמי מסים נשא בנטל, הייתה קופת העיר לרוב במצב מדולדל ביותר, שלא איפשר תחזוקה שוטפת ופיתוח עירוני. פיתוח פרויקטים לא דתיים, כמו אספקת המים בימי הסולטן קאיתביי, התבצע, בדרך כלל, על בסיס תקציבים מן השלטון המרכזי בקהיר.
ירושלים נחשבה מקום גלות, עיר עונשין לפקידים שמעלו, קצינים שנמנו עם חבורת סולטן מודח, מפקדים שסרחו וכדומה. אנשים אלה, שכונו "בטאל" (ערבית: ﺑﻄﺎﻝ), היו במקרים רבים בעלי יכולת ביצוע מרשימה כך שתרומת כישרונם התבלטה יותר מזו של הפקיד הממונה מטעם השלטון. עקב החוסר המעשי בנוכחות אזרחית, ניתן להם חופש מסוים לעשות זאת. ה"בטאל" נענשו וביקשו לכפר על מעשם. בין סוגי הכפרה הנפוצים בירושלים היה בניית מקום קדוש או שיפוצו, והקדשת כתובת המבטאת את חרטת הבונה ותקוותו לכפרה. ה"בטאל" הגיעו לעיר מכל קצות האימפריה, והיו בעלי גישות שונות שתרמו לאווירה קוסמופוליטית בעיר, לפחות באופן יחסי לעיר שדה מוסלמית. האמירים (ראשי הצבא, השליטים) בנו והקדישו עוד ועוד מבני קודש, הרבה מעבר לצורך המעשי בעיר כה דלה, בעוד שצורכי החולין הוזנחו.
בשנות הדעיכה, במיוחד לאחר 1454 (פרט להפסקה בשנות שלטונו של קאיתביי בין השנים 1468 ל-1496), גברו הסכסוכים בין הממונה על ההקדשים לבין מושל העיר החילוני, עובדה שהפקירה את העיר כליל לפשיטות שבטים בדואיים ולהזנחה ושיתוק של המערכות העירוניות כאספקת המים, ניקיון וכיוצא באלה.
במשך כל התקופה נותרה ירושלים עיר פרוזה (ללא חומות). בתחילה נומק הדבר בפחד מפני השתלטות צלבנית חוזרת תוך לכידת העיר והתבצרות בה. בהמשך נבע הדבר מחדלון השליטים החילונים, מחוסר בתקציב (ששימש רובו ככולו לפעילות דתית), ומרצון למצב את מעמד העיר כעיר קודש בלא סממנים של צבא.
עד שנת 1376 הייתה ירושלים חלק ממחוז ("ולאיה") עזה (ולעתים דמשק). בשנה זו זכתה העיר, כתוצאה מפוליטיקה ממלוכית פנימית, למעמד של "ניאבה" (נפה) עצמאית, הכפופה ישירות לסולטן. אך מבחינה מעשית דבר לא השתנה, ומושל העיר לא הועלה לדרגת "מלכ אל-אמראא" (נסיך הקצינים), כדרגתם של מושלי הניאבות של דמשק, חאלב, צפת או עזה.
מבחינה כלכלית הייתה ירושלים עיר דלה ביותר. היא ריכזה את תעשיית הכותנה שגודלה בנחל איילון, תעשייה שפרנסה נשים טוות, מנפצים וסוחרים. ענף כלכלי נוסף היה ענף השירותים שניתנו לעולי הרגל. בתקופה הממלוכית התגבר זרם העולים לרגל (ערבית: זיארה, زِيارة) - נוצרים, מוסלמים ויהודים. הם התרכזו בירושלים, והשירותים שניתנו להם (הארחה, לינה, בתי מרחץ, מסחר זעיר, הדרכה בשטח וכתיבת מדריכים, וכדומה) היו מרכיב חשוב בכלכלת העיר.
מאפיין חשוב נוסף של התקופה הוא שבכל 250 שנות השלטון הממלוכי שרר שלום בירושלים. היא לא נכבשה ולא נהרסה, והייתה בה המשכיות של בנייה ושיקום.
[עריכה] ההרכב הדמוגרפי
בירושלים התרכזו, כאמור, קצינים מודחים מכל קצוות האימפריה שהיוו את העילית החילונית בעיר. יחד עמם היגרו לעיר מוסלמים מבוכרה, פרס, הודו, אפגניסטן, כורדיסטן ואף מאפריקה. חלקם פליטי ההתקדמות המונגולית וצבאות טימור לנג, וחלקם עבדים שהשתחררו משירות. בדרום-מזרח העיר התבססה השכונה המוגרבית, כלומר של יוצאי צפון אפריקה, צאצאי לוחמים מצבאו של צלאח א-דין שנותרו בעיר והקימו בה משפחות. אנשי דת מוסלמים הגיעו מכל קצווי העולם המוסלמי, ובהם קבוצה חשובה של צופים, מעין נזירים-הוגים מוסלמים. בצפון-מזרח העיר התחילה להתיישב קבוצה של צוענים.
כמו כן שכנו בעיר מיעוט נוצרי ומיעוט יהודי קטן (ראו להלן בני החסות:יהודים ונוצרים). ב-1267 העיד הרמב"ן על המצאות 2,000 מוסלמים, 300 נוצרים ושתי משפחות של אחים יהודים העוסקות באמנות צביעת הצמר. יותר ממאתיים שנים לאחר מכן, בשנת 1481, מסר הנוסע משולם מוולטרה:
בצד האוכלוסייה הקבועה, מלאה ירושלים עולי רגל נוצרים, יהודים ומוסלמים, במספרים שלעתים הכפילו את אוכלוסיית העיר הקבועה. כן שהה בירושלים חיל מצב בן כמה עשרות חיילים, ששימשו במשימות שיטור ובסיסם היה במצודה ("מגדל דוד"). חיילים אלו היו אחראים על מצעד הערב, שבו חזרו מתפילתם בהר הבית אל המצודה וחצו את העיר בליווי תופים וחלילים.
[עריכה] הבנייה הממלוכית בירושלים
אחד העקרונות החשובים ביותר של הסולטנות הממלוכית היה שממלוכ הוא רק דור ראשון, כלומר מי שנמכר בעודו נער לעבדות, חונך, אומן ואוסלם, חי בקסרקטין והיה חלק מהצבא המובחר. רק אלה שעמדו בהגדרה זו יכולים היו לתפוס עמדות בכירות בממשל. עמדות אלו, שכללו אחיזה ברכוש, לא היו ניתנות להורשה. בנו של ממלוכ לא יכול היה להיחשב ממלוכ בהיותו מוסלמי מלידה, ועל כן היה מנוע מלשאת במשרה רשמית. העובדה שממלוכ לא יכול להוריש הובילה לשיטה שבה הממלוכ מקדיש את רכושו בחייו להקדש (וקף) תוך מינוי בן-משפחה למנהל נכסי ההקדש. לפי החוק הגיעה למנהל ההקדש הכנסה קבועה מן ההקדש, וכך הבטיח הממלוכ רווחה כלכלית לבני משפחתו. רבים מהקצינים הממלוכים בחרו לבנות כהקדש מבני-דת בירושלים.
הבנייה הממלוכית התרכזה בשלושה אזורים בעיר:
הבונה העיקרי של העיר היה סיף א-דין תנכיז א-נאסרי. תנכיז היה מושל דמשק בין השנים 1312 - 1340, בימי שלטונו של הסולטן מוחמד אבן-קלאון, שבזמנו הגיעה האימפריה הממלוכית לשיאה. בשנים אלה שינה תנכיז את פניה של ירושלים באמצעות מיזמי בנייה גדולים וחשובים. אחד העיקריים שבהם היה הקמתו של שוק הכָּתָנִים. מכלול זה, שוק מקורה באורך מאה מטרים, הוביל אל שער שנפרץ בחומת הר הבית (באב אל-קטאנין, باب القطانين) בדיוק מול כיפת הסלע, והיה שער הכניסה המרכזי והעיקרי להר. בשוק הוקמו גם שני בתי-מרחץ (חמאם אל-עין וחמאם א-שיפא) וח'אן (בשטחו ממוקם כיום המכון ללימודי ירושלים של אוניברסיטת אל-קודס), כך שהדרך אל השער הראשי של המתחם המקודש עברה דרך מתחם מסחרי חילוני - עובדה שמעידה על כוחו הרב של תנכיז אל מול הממסד הדתי. חלק מהכנסות השוק ובתי המרחץ הוקדשו להקמתו ולמימונו של המבנה הממלוכי המפואר ביותר בירושלים - מדרסת תנכזיה, המוכרת כיום כ"מחכמה". התנכיזיה נבנתה בשנת 1329 והיא המפוארת ביותר בירושלים, פרט למדרסה אשרפייה שעל הר הבית, שנבנתה מאה וחמישים שנים מאוחר יותר. מוג'יר א-דין כינה אותה "זו שאין מושלמת ממנה בין המדרסות". התנכיזיה שימשה מאז ועד היום כמוקד שלטוני. בימי הממלוכים היה במבנה בית דין להתדיינות בין מוסלמים לשאינם מוסלמים. בימי העות'מאנים שכן במבנה בית המשפט העליון. היה זה מעון רשמי לאירוח אורחים נכבדים, וכן מעונו הרשמי של המופתי של ירושלים. כיום נמצא במקום בסיס של משמר הגבול.
מימון לבנייה הרשמית והפרטית, וכן מימון לפעילות הדתית, הושגו בדרך של הקדשת נכסים ושטחים חקלאיים מניבים בכפרים שבסביבת ירושלים. כך, למשל, הוקדשו אדמות הכפר מלחה למימון מדרסת החסנייה.
[עריכה] מבני דת
הממלוכים כמעט ולא בנו מסגדים בירושלים. מסגד אל אקצא שימש לכל הצרכים של תפילת יום השישי, ולתפילות אחרות אין המוסלמי זקוק למסגד ייעודי. בנוסף לכך, בכל מדרסה היה חדר עם מחראב ששימש לעת הצורך לתפילה. עם זאת, הממלוכים בנו צריחים סביב להר הבית (צריח שער השבטים, צריח השלשלת ליד שער השלשלת, צריח בני ע'יינם בפינה הצפון-מערבית של ההר וצריח פח'ריה בפינתו הדרום-מערבית) וצריחים אחרים להשגת שליטה בנוף העיר. כך למשל צריח מסגד עומר וצריח הח'נקה צלחיה, שנבנו ב-1466 בצמוד לכנסיית הקבר כחלק ממאבק שליטה, והם גבוהים מכיפתה במספר סנטימטרים.
[עריכה] מבנים על הר הבית
מרכז פעילות הבנייה הממלוכית היה בהר הבית. הבנייה בהר הייתה פריווילגיה שלטונית, וכמעט לא נבנו בו מבנים בהקדש אישי פרטי (יוצא דופן הוא השופט פח'ר א-דין, שהקדיש את הח'נקה פח'ריה בקרן הדרום-מערבית של הר הבית). הבנייה התרכזה בצפון ההר ובמערבו. הר הבית הוקף מצפון וממערב בסטווים מפוארים, שבהם נכללו גם הכניסות למדרסת האשרפייה והאסערדיה. השליטים הממלוכים הם שהקימו את המקשתים הידועים כ"מאזני יום הדין", אשר מקיפים את המשטח המוגבה שעליו ניצבת כיפת הסלע. תנכיז הקים את מבנה הטהרה הידוע כ"כוס" בין כיפת הסלע למסגד אל אקצא. במאה ה-14, בשם הסולטן קאיתביי, נבנו דוכן הקיץ, שהוא מינבר (עמדת דרשן) חיצונית והסביל הקרוי על שמו.
[עריכה] תורבות
תורבה היא מבנה קבר של נכבד. זהו מבנה בצורת קובייה, שצלעו באורך 2-3 מטר ועליה כיפה הבנויה על גבי תוף. בירושלים לפחות שלוש תורבות שמורות היטב:
[עריכה] מבנים אחרים
אכסניות - בין המבנים הראשונים שנבנו בירושלים על ידי הממלוכים היו אכסניות לטובת עולי הרגל (רִבָּאט). כבר ב-1266 יזם הסולטן בייברס הקמת אכסנייה לעולי רגל מוסלמים, כדי לשפר את מעמדם בעיר לעומת עולי הרגל הנוצרים. מבנה אכסניית בייברס ניצב במקום שבו נמצא כיום שער האריות. מבנה האכסנייה לא שרד, אך ה"אריות" (למעשה ברדלסים, סמלו של בייברס) שמצידי השער הם כנראה שריד ממבנה האכסניה. כמו כן הוקמו בסוף המאה ה-13 רבאט אל-מנצורי (ביזמת הסולטן קלאון), רבאט כורד ורבאט עלאא' א-דין. מאוחר יותר, במאה ה-14, בנה תנכיז את רבאט א-נִסָאא (אכסניית הנשים), ושתי שפחות משוחררות מטורקיה הקימו את רבאט אל-מרדיני ברחוב באב חוטא. האכסניות ביוזמה פרטית נבנו לצורכי אירוח של עולי רגל בני מוצא קרוב למוצאם של המקדישים.
ח'אנים - תנכיז הקים את הח'אן ח'אן הראשון בתוך העיר, בשוק הכתנים, עבור סוחרים מוסלמים. בשנת 1386 הקים הסולטן ברקוק ח'אן מיוחד לסוחרים זרים, הוא ח'אן אל-סולטן הניצב בדיוק במרכז העיר העתיקה, סמוך לשווקים. הח'אן נבנה כחצר מוקפת חדרי מגורים בשתי קומות. הסוחרים הורשו לבצע מסחר בחצר הח'אן, ורק בה. מוג'יר א-דין מוסר כי הכנסות הח'אן השנתיות, בסך ארבע מאות דינר (סכום ניכר) מהספקת לינה ושירותים, היו קודש לאחזקת מסגד אל-אקצא.
ארמון הגבירה טוּנשוּק - מבנה יוצא דופן במרכז הרובע המוסלמי של היום (רחוב מעלה ח'לדיה). הגברת טונשוק הייתה פילגשו של אמיר ממלוכי בשם מוטפר א-דין. היא שהתה בירושלים בין השנים 1391-1398 ובנתה את הארמון המפואר, שבו גם נקברה עם מותה ב-1398. הארמון שימש לימים כבניין המשרדים הראשי של השלטון העות'מאני (הסָרָאיָה).
[עריכה] אספקת מים
אספקת המים לירושלים הייתה מאז ומתמיד נושא בעייתי. הראשון בתקופה הממלוכית שהסדיר אספקה סדירה של מים להר הבית היה עלאא' א-דין, הממונה על ההקדשים וחברו לגדוד של בייברס. כבר ב-1266 הקים מערכת הובלת מים להר לצורכי טהרה.
ב-1327 שיקם תנכיז את אמת המים התחתונה ששימשה עוד מימי הרומאים להובלת מים ממעיינות אל-ערוב ובריכות שלמה. הוא העמיד את תעלות הסביל של בריכת הסולטן, והעביר אמה לאורך רחוב השלשלת להובלת מים אל ה"כוס" (אל-כאס), מבנה הטהרה שבנה על הר הבית. מפעל מים זה סיפק גם את המים הדרושים לבתי המרחץ בשוק הכתנים.
במארס 1483 נערכה פעולת השיפוץ האחרונה של אמת המים בתקופה הממלוכית. הסולטן קאיתביי הקציב סכום עצום לשיקום בריכות שלמה ואמת המים. סופה של האמה, העוברת גם היא ברחוב השלשלת, בסביל קאיתביי שנבנה מול מדרסת האשרפייה. זהו הסביל המפואר ביותר בירושלים, ולו כיפה מעוטרת בתחרת אבן. הנוסע פליקס פברי שביקר בירושלים ב-1480 ראה את הפועלים חוצבים בהר תוואי לתעלת המים, וכתב שמעשה התעלה עולה על זה של חזקיהו המלך:
[עריכה] אדריכלות
האדריכלות הממלוכית כוללת מילון מצומצם יחסית של פריטי עיצוב אופייניים מאד. עם זאת, המבנים השונים אינם דומים זה לזה - שימוש מגוון באותם פריטי עיצוב איפשר השגת עושר צורני רב. בדרך כלל חזית המבנה מעוטרת ומפוארת, ובייחוד הפתח הראשי.
מילון פריטי העיצוב הממלוכי כולל את המאפיינים הבאים:
[עריכה] בני החסות: יהודים ונוצרים
היהודים והנוצרים בשטחי השליטה הממלוכית נחשבו כבני חסות (אַהְל אלדִ'מָה ,أهل الذمة). הממלוכים הקפידו מאוד על שמירת תנאי עומר המגדירים את מצבם של בני החסות, לאמור איסורים שונים כגון האיסור על מכירת וקניית יין, האיסור על בניית מבני דת חדשים (ושיפוץ מבני דת רק בהרשאה מיוחדת), חיוב בנשיאת סימן מזהה (כיסוי ראש כחול לנוצרים וצהוב ליהודים), חיוב במס גולגולת ועוד. עם זאת, כחלק מהקפדתם של השליטים על מצוות הדת, נאסרה פגיעה בבני החסות והם זכו להגנה על גופם ועל פולחנם, אף אם מושפלים וחסרי זכויות. אין להבין מכך שלא היו מקרי התנכלויות ליהודים ולנוצרים מצד העם הפשוט. השלטון, שמצידו איפשר לבני חסותו הקמת מבני דת, היה חלש משך מרבית התקופה והותיר את קהלי בני החסות חשופחם להלכי הרוח של ההמון. בתקופות שבהן התקיים שלטון חזק ויציב, כמו בתקופות הסולטנים מוחמד בן-קלאון, ברקוק וקאיתביי, היה יותר ביטחון אישי לקהילות היהודיות והנוצריות בירושלים, ובמקביל גם הוקפד יותר על גביית מס הגולגולת.
[עריכה] יהודים
גודל האוכלוסייה היהודית בתקופה הממלוכית בירושלים נע בין שתי משפחות מיד לאחר הכיבוש הממלוכי , ועד כמה מאות (כ-200 משפחות של אשכנזים וספרדים) בסוף התקופה. היהודים התרכזו בדרום העיר, תחילה בהר ציון ולאחר מכן באזור הרובע היהודי של ימינו, סביב ה"חצר" שבה ממוקם כיום בית הכנסת החורבה. גידול האוכלוסייה היהודית נבע בעיקר מעלייה של בודדים. בנוסף לאוכלוסייה הקבועה של יהודים אירחה הקהילה עולי רגל בכמות שהייתה לעתים כפולה מגודלו של היישוב. ראש ההנהגה היהודית היה "הנגיד", שמקום מושבו היה בקהיר (עד סמוך לגירוש ספרד ישבו צאצאי הרמב"ם על כיסא הנגידות). בירושלים הנהיג את הקהל באופן רשמי סגן הנגיד, ולמעשה בראש כל קהילה עמדו ראשי קהל או "זקנים". שפת הדיבור הייתה ערבית יהודית.
[עריכה] העלייה לרגל
בתקופה הממלוכית התחדשה העלייה לרגל (שנקראה גם בשם המושאל מהמוסלמים זיארה) של יהודים לירושלים, לאחר שהתדלדלה מאוד בתקופה הצלבנית. עולה הרגל היהודי עבר במספר "תחנות" בירושלים, שהיו חלק מטקס האבלות על החורבן והתקווה לגאולה. העלייה לרגל הייתה בדרך כלל של פרטים או קבוצות קטנות, מכל תפוצות ישראל. חלק קטן של העולים לרגל נשאר בירושלים, לעתים כמלווים של נפטר חשוב שהובא לקבורה, ולעתים מטעמים של רדיפות (כמו הרמב"ן ור' להלן). קיימים כיום מקורות המתעדים עליה לרגל בידי נוסעים ("תיירים") יהודים ונוצרים כאחד, בין היתר באגרות ששלחו עולים לקהילותיהם וקרוביהם.
תחנות טקס העלייה לרגל בתקופה זו כללו את הכותל המערבי, הר הזיתים והר ציון.
הכותל המערבי - בשנת 1266 הוציא בייברס צו האוסר על בני חסות לעלות להר הבית. עד אז נהגו יהודים לעלות ולבצע טקסי אבלות בשולי הר הבית. מאז התחילה להתבסס תפילה בכותל המערבי, באתרים שונים שלו ששינו את מקומם פעמים אחדות. הממלוכים ניקו את האזורים הסמוכים לכותל לכל אורך הגיא מפסולת וממבני-עראי, דבר שאיפשר גישה לכותל עצמו. עם זאת, בניית גשרים, מבנים ורחובות באזור זה חסמה מעת לעת אתר תפילה ודחקה את היהודים לאזור אחר של הכותל. טקס האבלות הקצר, שהתקיים אולי מאז החורבן, עקב אחר המתואר במועד קטן כ"ו ע"א: "(הרואה) ירושלים בחורבנה אומר (ישעיהו סד) ציון מדבר הייתה ירושלם שממה וקורע (קרע של אבלות בבגדו). (הרואה) בית המקדש בחורבנו אומר (ישעיהו סד) בית קדשנו ותפארתנו אשר הללוך אבותינו היה לשריפת אש וכל מחמדינו היה לחרבה וקורע: קורע על מקדש ומוסיף על ירושלים...כיון שהגיע ל(הר ה)צופים קורע. וקורע על מקדש בפני עצמו ועל ירושלים בפני עצמה." הרמב"ן הוסיף גם קריאת מזמור ע"ט בתהילים .
הר הזיתים - בהר הזיתים זכתה לקדושה אבן שיוחסה לה קדושה כ"הדום" ("מצטבא") שעליו עומדות כביכול רגלי השכינה. האבן קודשה גם על ידי הנוצרים, כמקום שממנו עלה ישו אל השמיים. העלייה לרגל והטקסים באזור זה התבצעו בדרך כלל בשמיני עצרת, וכללו הקפת ה"כיסא" שבע פעמים, קריאת פיוטי הושענות ופיוטים מיוחדים שנקראו "אזכרת הר הזיתים". החל מהמאה ה-14 נקראה האבן "מקום שריפת הפרה" או "המזבח שעשה עזרא" (רמז למזבח בו שרף עזרא פרה אדומה, משנה, מסכת פרה ג' ה'). ב-1480 שופצה כנסיית העלייה והפכה למסגד מוסלמי, ובעקבות זאת העבירו היהודים את מוקד העלייה לרגל אל מרגלות הר הזיתים, אל עמק יהושפט וקבר זכריה. גם מועד הטקס הציבורי השתנה, משמיני עצרת לתשעה באב, והדגש שבו עבר למנהגי אבלות על חורבן הבית. בתקופה הממלוכית החל להתפתח במקום זה בית קברות יהודי, בתקווה שעם תחיית המתים בבוא המשיח יהיו הקבורים שם ראשונים להיגאל. מבין ראשוני הנפטרים שנקברו בבית הקברות היו עולי הרגל, וביניהם הרמב"ן, רבי עובדיה מברטנורא, רבי יהודה החסיד ועוד.
החל מאמצע המאה ה-14 יש עדויות לתפילה נוספת לבוא המשיח, ברמת הפרט, מול שער הרחמים, שאינה קשורה למועד העלייה לרגל הכללי.
[עריכה] הרמב"ן בירושלים
בנוסף לעלייה לרגל הייתה גם עליה לירושלים במטרה לשתקעה בה. הראשונה שבעליות הייתה של הר' משה בן נחמן ג'רונדי. בקר בעיר בשנת 1267 ויסד מחדש את היישוב היהודי בה. הוא הגיע לירושלים בגיל 72. בבואו הוא מצא בה רק שתי משפחות אחים אשר עסקו במלאכת הצביעה. היהודים המועטים שיישבו בכפרים אשר בסביבות העיר, היו מתאספים בשבתות ובחגים בבית האחים להתפלל בציבור.
הרמב"ן תיכנן את החייאת ירושלים לפני בואו, מתוך מודעות למצב הקודר בארץ ישראל. זמן קצר לפני שיצא לדרכו, הוא מסר דרשה על קדושת הארץ ועל חשיבות הצדקה. ייתכן שהוא התכוון להכין את קהילתו למאמצי תמיכה להקמת מוסדות דת בארץ ישראל
על המצב בארץ ובירושלים הוא כתב לבנו�:"ומה אגיד לך בעניין הארץ, כי רבה העזובה וגדול השיממון, וכללו של דבר, כל המקודש מחברו חרֵב יותר מחברו, ...
הוא החל לשקם את הקהילה. תחילה בנה בית כנסת מחוץ לעיר, בהר ציון, החזיר את ספרי התורה משכם  והקים ישיבה בעיר אליה הגיעו תלמידים מהארץ ומהארצות השכנות.
הוא מזכיר שרידי בית כנסת באגרות ששלח. וכך הוא כתב:" ומצאנו בית חרב בנוי בעמודי שיש וכיפה יפה". לונץ כתב בסוף המאה ה-19 " ... ועד היום רואים בו את העמודים והכיפה שהרמב"ן מזכיר במכתבו. אך בית הכנסת עבר למקומו החדש בעיר העתיקה רק בשנת 1270, אחרי מותו של הרמב"ן.
[עריכה] התיישבות האחרים
בראשית המאה ה-14 כתב רבי יצחק צרפתי שהתיישב בארץ "על יתרון מלכות ישמעאל". הוא קורא ליהודים לעלות לארץ ולעזוב "ארץ העמים, ארץ ציה וצלמות ולבוא לירושלים ארץ החיים אדמת קודש...ועתה אל תתעצלו ואל תתרשלו שובה ישראל, קומה למנוחותיך... ושורש יעקב יציף ויפרח ובאו האובדים בארץ אשכנז והנדחים בארץ צרפת להשתחוות בהר הקודש בירושלים". מספרם של היהודים בעיר גדל , נבנו עוד בתי כנסת והם התיישבו ברחוב מיוחד  , ראשיתו של הרובע.
גורמי המשיכה לעלייה היו קדושת הארץ והמצווה להיבנות בה. נוספו עליהם גורמים מיסטיים: לפי חישוב קץ של פסוקים סתומים בספר דניאל הגיעו מלומדים ספרדים למסקנה שהמשיח עתיד להגיע ב-1358. סיבה מרכזית שדחפה יהודים לעזוב את אירופה ולעלות הייתה המוות השחור, המגפה שהשתוללה ביבשת וגררה עימה גם פרעות ביהודים ועליה באנטישמיות (גזירות קנ"א למשל).
אשתורי הפרחי (1280-1355) הגיע לירושלים, עקב חישוב קץ, והיה בה שנה אחת (בין 1313-1317). הוא היה ממגורשי צרפת. הוא כתב את ספרו כפתור ופרח כדי להכין את רבבות העולים למצפה להם בארץ. הספר מכיל התדיינות במצוות התלויות בארץ, תיאור הארץ, אנשיה, צמחיה, גבולותיה ומטבעותיה. הוא מזכיר לשבח את העדה הירושלמית ומציין כי באו אליה רבים מהסביבה. בראש העדה היה ר' ברוך ועימו רבנים נוספים. עם זאת, במבוא לספר "כפתור ופתח" נכתב�: הוא "החליט לעזוב את ירושלים לפני מלאת לו שנה לישיבתו בה, ולהאחז באחת הערים הקטנות, למען יהי' רחוק משאון הקריה, ויוכל לעסוק בתורה כחפצו, ויבחר לא את העיר הק ט נ ה (הדגש במקור) ונעימה "בית שאן" למושב לו, אשר בה הי' ישוב קטן מאחינו; למען יוכל לשבת במנוחה ולעסוק בחקירת ארה"ק ולחבר חיבור מיוחד כתוצאות חקירותיו ובה כלה את כל חייו". . הרב מצא בה מקום נוח לכתיבת ספרו, עד שנשאר בה עד סוף ימי חייו.
בשנת 1333 עלה לירושלים ר' יצחק ב"ר יוסף חילו מהעיר לארידה שבארגון, ספרד. הוא שלח מכתב לאביו בשבח העיר.
ה אשכנזים בראשות הרב יצחק הלוי מביילשטיין, ראש קהל ורשה ועמו קבוצת תלמידים (עלו ב-1350). ב-1400 לערך רכשו האשכנזים (בכספי קהילותיהם שנותרו בחו"ל) את ה"חצר" (במקום בו שוכן כיום בית הכנסת החורבה) והקימו בה בית כנסת, ישיבה ובתי מגורים. כך עבר המרכז היהודי מהר ציון אל אזור הרובע היהודי של ימינו.
בסוף המאה ה-14 עלה לשלטון באימפריה הממלוכית הסולטן הממלוכי הראשון בשושלת הבורג'ית ברקוק (1390). הוא שלח מושל חדש לירושלים, שיסד סדרים חדשים והקל מאוד במיסים על הנוצרים ועל היהודים. בנו פארג' היה עוין לנוצרים עד שנשארו בעיר רק שני הגמונים צרפתיים וארמנים אחדים. לעומת זאת, הוא נטה חסד ליהודים. הרב אליהו מפרארה בקר בעיר בשנת 1437 והוא כתב לבני-משפחתו באיטליה:"שהיהודים בירושלים חיים בשלווה, עוסקים בכל ענפי המלאכה, כולל חציבת אבנים. הנשים עוסקות באריגה. ומצבם החומרי והמוסרי טוב". ראשי הקהל דרשו ממנו ללמד אותם והוא מספר כי לימד שלוש פעמים ביום גמרא עם תוספות ומפסקי הרמב"ם. בתמורה "ויקצו לו שכר הגון"  .
גוהן פולונר, נוסע אנגלי שבקר בארץ ישראל בשנת 1421 כתב כי במרחק 76 צעדים ל"שער רחוב היהודים" ( הוא שער ציון) נמצא "רחוב בית הכנסת של היהודים" - כוונתו לרחוב היהודים בהווה הנמשך מדרום לצפון לכיוון השווקים. זה המקור הראשון המתאר את שכונת היהודים החדשה בתוך העיר העתיקה.
קיימת עדות של השייח' מחמד אבן עביה  לפיה בשנת 1474 נהרס בית הכנסת שהיה בעיר, בטענה שהוא "חדש", "עד שחזרו ולקחו להם בית כנסת מחוץ לעיר" - דהיינו חזרו לבית הכנסת בהר-ציון. הוא שוקם בהוראת הסולטן קאיתביי "נגד (דעתם של) כל שריו ועבדיו וכל עם ארצו" (דברי עובדיה מברטנורא). הסולטן אף הורה להעניש את המתפרעים. ב-1488 עלה לירושלים והשתקע בה ר' עובדיה מברטנורא, והחל משנה זו גברה עליית הספרדים והגיעה לשיאה אחרי 1492 - גירוש ספרד. בסוף המאה ה-15 היו בירושלים למעלה מ-200 משפחות יהודיות, שהתגוררו סמוך ל"גרעין" הרובע היהודי של ימינו.
[עריכה] הנוצרים
האוכלוסייה הנוצרית נחלקה לנוצרים בני-הארץ, שאין להם קהילות-אם באירופה, ולנוצרים אירופאים. על הקבוצה הראשונה נמנו קהילות כגון הארמנים, המארונים, הקופטים, האשורים (סורים), היעקוביטים, והאתיופים. הקבוצה השנייה, "נוצרים אירופאים", כללה את ה"לטינים" (מאמיני הכנסייה הקתולית), את הגאורגים והיוונים האורתודוקסים. כל קהילה התגוררה סביב גרעין שכלל מבנה דת מרכזי (כנסייה או מנזר) בעיר העתיקה (פרט לגאורגים שמרכזם היה במנזר המצלבה), וטענה לבעלות על חלק מכנסיית הקבר. כמו היהודים והמוסלמים, גם הנוצרים אירחו עולי רגל ובכל קהילה היה בית הארחה לצליינים.
המקום הקדוש המשותף לכל העדות היה כנסיית הקבר. כנסייה זו גם הייתה מוקד העלייה לרגל של נוצרים, עלייה לרגל שהגיעה לשיא במאה ה-15. השליטה בכנסייה הייתה של השלטון הממלוכי המוסלמי, אשר קבע את הסדרי הפתיחה והסגירה של המקום וגבה מס (בערך שונה לכל עדה) על הכניסה לכנסייה. העדות השונות רבו ביניהן על אחיזה באזורים שונים של הכנסייה, ובמקרים רבים נהגו לשחד את השלטונות כדי שיקצו להם זכויות ויתמכו בהם. עבור השליטים, שנטלו שוחד מכל הצדדים, הייתה הכנסייה מקור הכנסה שופע.
[עריכה] היחס לנוצרים
היחס לנוצרים נחלק לשתי תקופות. בתקופה הראשונה, עד אמצע המאה ה-14, החשש הממלוכי המרכזי היה מפני מסע צלב נוסף שיגיע מאירופה, ולכן הם דיכאו ביד קשה את הנוצרים האירופאים. קהילותיהם היו קטנות, והם היו יעד להתקפות. כך למשל בשנת 1272 פרץ הנזיר הצופי הקנאי ח'צ'ר, חביבו של בייברס, אל מנזר המצלבה, גירש משם את הגאורגים והפך את המקום לח'נקה (מנזר צופי). רק במאה ה-14 חזרו לשם הגאורגים. עם זאת, הכתות הנוצריות "בנות הארץ" זכו באותה תקופה לאוטונומיה מסוימת ולזכויות, למשל בכנסיית הקבר.
התקופה השנייה התחילה בשנות הארבעים של המאה ה-14, כאשר מסר הסולטן מוחמד בן-קלאון למסדר הפרנציסקני (הקתולי) כתב זכויות שהתיר להם לקנות אדמה על הר ציון, להקים מנזר ולשתות יין. הממלוכים התחייבו להגן על שיירות עולי רגל נוצרים, לא לגבות מהם מס שרירותי, ואף פטרו את הפרנציסקנים ממס כנסיית הקבר. אין ספק שכתב הזכויות (שהיה זמני וחודש בכל דור עם כל סולטן וסולטן) נקנה בכסף רב ששולם לממלוכים על ידי האפיפיור. מכאן ואילך עלה כוחם היחסי של הקתולים, שבסיוע הונם הצליחו לבסס דריסת רגל הולכת וגדלה על חשבון העדות הנוצריות האחרות. בין הסיבות לשינוי ניתן למנות את ביטול הסכנה הצלבנית, ואת עליית כוחן של ונציה ופירנצה כמעצמות סחר, שיחסים כלכליים תקינים עמן הפכו לחיוניים. הפרנציסקנים בירושלים היו גם בני חסות של אחת השושלות החזקות באירופה של התקופה, דוכסות בורגונדיה. באמצע המאה ה-15 גורשו הפרנציסקנים מהר ציון ונמסר להם השטח שבידיהם עד היום, בצפון-מערב העיר העתיקה.
[עריכה] הסכסוך על הר ציון
הר ציון הוא מקום מקודש הן ליהודים, שמציינים במקום את קבר דוד, והן לנוצרים, שמאמינים ששם נערכה הסעודה האחרונה. במקום היה מבנה צלבני ובו התמקמו גם הפרנציסקנים. היהודים קיימו במקום תפילות וטקסים, והוא היה אחת התחנות בעלייה לרגל. בין המחצית השניה של המאה ה-14 ועד 1427 התקיימו סכסוכים בין יהודים לנוצרים על החזקה במקום ועל זכויות התפילה והביקור. ב-1427 פנה נגיד היהודים אל הסולטן (ג'קמק) וביקש להגיע לפשרה. תשובתו של הסולטן, לפי פליקס פברי הייתה: "גם אנו חושבים את דוד לקדוש, ממש כמו הנוצרים והיהודים, ואנו מאמינים בכתבי הקודש ממש כמוהם. על-כן לא היהודים ולא הנוצרים יהיו בעלי המקום הזה, אלא ניקח אותו לעצמנו." לפי ניתוח אחר בתקופה זו היה לממלוכים עניין פוליטי לפגוע בנוצרים, כחלק מהתחרות שלהם עם האימפריה העות'מאנית, והם הענישו את הנוצרים בעקבות "בנייה בלתי חוקית". לפי ניתוח זה, ההיטפלות להשתדלות היהודים היא רק תעמולה נוצרית.
ואכן, הנזירים סולקו מהמקום וב-1452 המקום הפך למסגד. כך החלה סדרת סכסוכים בינלאומיים, בהם השתדלו גופים נוצריים אצל השלטון הממלוכי לקבל לידיהם את המקום. גם יהודים עשירים ניסו לשחד את הסולטן לבל ייתן יד לדחיקתם של יהודים. ב-1462 מדווח הנוסע גיום אוליבר: "הם (המוסלמים) מונעים את הנוצרים מלהיכנס שם (למבנה קבר דוד) תחת עונש מוות". במשך תקופות קצרות חזרה למקום שליטה פרנציסקנית, אך לבסוף נושלו הפרנציסקנים סופית וחלקם נאסרו.
ההשלכות על העם היהודי היו קשות, שכן הזעם הנוצרי הופנה אל היהודים. בשנת 1428 הוציא בוונציה האפיפיור מרטינוס החמישי, צו האוסר על רבי-חובלים נוצרים להוביל באוניותיהם יהודים העושים דרכם לארץ-ישראל. כמו כן הוטלו מסים כבדים על יהודי איטליה כ"פיצוי" לפרנציסקנים. גזירות אלה, שנקראו "גזירת הים", בוטלו רק בשנות השמונים של המאה ה-15. בשנת 1488 דיווח עובדיה מברטנורא:
[עריכה] ירושלים בספרות המסעות
בתקופה הממלוכית התפתחה ספרות שיועדה לעולי רגל, ובמקרים רבים נכתבה בידי עולי רגל לתיאור חוויותיהם בארץ הקדושה ובירושלים בפרט. קיימת ספרות מוסלמית הנקראת "שבחי ירושלים" או "המעורר לזיארה", ובין דוגמאותיה הבולטות ספרו של ג'מאל א-דין אלמקדסי (מת 1364), "מעורר הרצון לביקור בלקודס וא-שאם " או ספרו של מוג'יר א-דין, "דברי ימי ירושלים וחברון" (1495). בצידה קיימת ספרות יהודית, שמייצגה הנאמן הוא "כפתור ופרח" לאשתורי הפרחי ואגרותיהם של עובדיה מברטנורא ותלמידו לקהילותיהם, וכן ספרות-מסע נוצרית כגון מסעות פליקס פברי (1480) או "מסע לארץ הקודש" של ברנרד פון בריידנבאך (1486).
את הספרות ה"חדשה" הזו ייחדה זווית הראיה הפרקטית - לא רק סיפורי קדושים ותיאורי מקומות קדושים, אלא מידע שמתיימר להיות אמין ומדויק באשר למקומות הלינה, סדרי התפילה ומועדיהם, השווקים ומחיריהם, אזהרות מפני עורמתם של הסוחרים ורמאויותיהם של מורי הדרך - מידע המזכיר את זה שנמצא במדריכי טיולים מודרניים.
כך למשל:
או
עם המצאת הדפוס היו מדריכי תיירים וצליינים אלה מהטקסטים הראשונים שנדפסו (אולי הראשון שבהם הוא ספרו של הכומר הגרמני ברנרד פון ברידנבך "מסע לארץ הקודש" בשנת 1486).

Summary:
ירושלים הייתה תחת שלטון הממלוכים החל משנת 1260 ועד שנת 1516. תקופה זו בתולדות העיר חופפת את שנות שלטונם של הממלוכים בארץ ישראל. ירושלים הממלוכית הייתה עיר שולית מבחינה אסטרטגית, מדינית וכלכלית, ועם זאת בעלת חשיבות דתית גבוהה, הן עבור השלטון הממלוכי המוסלמי והן עבור היהודים והנוצרים.
השלטון בירושלים בתקופה הממלוכית היה נתון בידי פקידים שהיו אנשי דת והתרכזו בבניית מבני דת מוסלמיים בעיר. הפן המנהלי של העיר הוזנח, ואוכלוסייתה הייתה ברובה ענייה, וחיה בְּצִלָּם של ארמונות ומבנים מפוארים, ששימשו כמרכזי לימוד לתורת האסלאם. ירושלים היוותה מרכז חשוב של עלייה לרגל עבור שלוש הדתות, והתקיימו בה קהילות קטנות של נוצרים ויהודים, שאמנם סבלו מהגבלות רבות, אך זכו לזכויות הגנה מסוימות. רבים מהמבנים המפוארים בעיר העתיקה ובהר הבית נבנו בתקופה הממלוכית, והשפעתה של האדריכלות הממלוכית ניכרת בעיר עד היום. פרטי עיצוב ואדריכלות בסגנון ממלוכי משמשים את אדריכלי העיר בתקופה המודרנית על מנת ליצור "מראה ירושלמי".


[עריכה] הקרנף שהובא לאירופה
ב-20 במאי 1515 הובא קרנף הודי לליסבון מהמזרח הרחוק. בתחילת 1514 שלח אפונסו דה אלבוקרקי, מושל הודו הפורטוגזית, שליחים לסולטן מוזפר השני, שליט קומביי (גוג'ראט המודרנית, שבצפון מערב תת היבשת ההודית), על מנת לקבל את הסכמתו לבניית מבצר באי דיו. השליחות לא הוכתרה בהצלחה, אך מתנות דיפלומטיות הועברו מצד לצד, כולל הקרנף ההודי. באותם ימים, תקופת פריחתה של האימפריה הפורטוגזית, נהגו השליטים במדינות שונות לשלוח זה לזה חיות אקזוטיות שנשמרו בכלובים מיוחדים שהקימו המלכים בחצרותיהם. הקרנף שנשלח היה כבר רגיל לחיי שבייה. אפונסו דה אלבוקרקי החליט לשלוח את הקרנף, שנקרא בשפת המקום "גאנדה", כמתנה לפטרונו, מנואל הראשון מלך פורטוגל. הקרנף הובל באונייה "נוסה סניורה דה אז'ודה", שהפליגה מגואה בינואר 1515. האונייה, שקברניטה היה פרנסיסקו פראירה קוטיניו, ושתי אוניות נוספות – כולן עמוסות בחיות אקזוטיות – חצו את האוקיינוס ההודי, הקיפו את כף התקווה הטובה, והמשיכו צפונה באוקיינוס האטלנטי לכיוון פורטוגל, תוך עגינות קצרות במוזמביק, באי סנט הלנה ובאיים האזוריים.
לאחר מסע מהיר יחסית שארך 120 ימים, הורד הקרנף בפורטוגל, ליד המקום שבו הלך ונבנה מגדל בלם. בהמשך, עוטר המגדל בגרגוילים (פסלים בולטים מקירות ומגגות) של ראשי קרנפים מתחת לקורות הרוחביות של המגדל. קרנפים לא נראו באירופה מאז ימי האימפריה הרומית, ודמות הקרנף הצטיירה בדמיונם של האירופים כמעין חיה אגדית, שזוהתה לעתים כחיה המיתולוגית חד-קרן. בואו של קרנף חי לאירופה נחשב, לפיכך, כסנסציה. בהקשר לתקופת הרנסאנס, אירוע הבאת הקרנף דמה לחשיפה של עתיקות קלאסיות, כדוגמת גילוי ארכאולוגי של פסל או של כתובת קלאסית עתיקה.
החיה האקזוטית הוחזקה בכלוב בחצרו של המלך מנואל בארמון רִיבֶּירָה שבליסבון, כשהיא מופרדת מפילים וחיות אחרות שהחזיק המלך בארמון אסטאוס. ב-3 ביוני ניסה המלך לקיים קרב בין הקרנף ופיל צעיר שהחזיק, כדי לבדוק את ההשערה שכתב פליניוס הזקן הרומי בספרו תולדות הטבע, שקרנפים ופילים הם "אויבים" מרים. הקרנף התקדם באיטיות לכיוון יריבו הפיל, אך הפיל, מבוהל מהרעש והמהומה שיצר הקהל הרב שצפה במחזה, ברח בבהלה מהזירה כל עוד רוחו בו עוד לפני שנוצר איזשהו מגע בין השניים.
לבסוף, החליט מנואל להעניק את הקרנף כמתנה לאפיפיור ליאו העשירי. בפעולה זו רצה המלך להחזיר טובה לאפיפיור ולשמר את תמיכתו בתפיסה הפורטוגזית של הטריטוריות החדשות שגילו הכוחות הימיים הפורטוגזים במזרח הרחוק, מאז שואסקו דה גמה גילה את נתיב השיט להודו מסביב לאפריקה ב-1498. שנה קודם לכן, שמח האפיפיור מפיל לבן שנתן לו המלך כמתנה. בדצמבר 1515 הועלה הקרנף לאונייה יחד עם מתנות יקרות ערך נוספות – כולל תבלינים וצלחות כסף – כשהוא מעוטר בקולר קטיפה ירוק עטור פרחים, ויצא למסע משפך הנהר טז'ו (נמל ליסבון) לרומא. הספינה חלפה ליד מרסיי בתחילת 1516, ומלך צרפת, פרנסואה הראשון, שחזר מפרובאנס, ביקש לראות את החיה. הספינה הפורטוגזית עגנה לזמן קצר באי שליד חופי מרסיי, והקרנף הורד ממנה ונצפה על ידי המלך ב-24 בינואר.
בהמשך המסע, נטרפה האונייה בסערה פתאומית כששטה סמוך לחופי ליגוריה שבצפון מערב איטליה. הקרנף, שהיה אסור בשלשלאות לסיפון, טבע עימה. גופתו של הקרנף נמצאה, הוחזרה לליסבון ופוחלצה. על-פי דיווחים אחרים נשלח עורו המפוחלץ של הקרנף לרומא בפברואר 1516, כדי להציגו לציבור, אך השערה זו אינה מתיישבת עם הידוע על הרמה הטכנית של שיטות הפחלוץ במאה ה-16. בכל מקרה, גם אם הגיע לרומא, לא עורר הקרנף המפוחלץ עניין רב כמו הקרנף החי בליסבון, וגורלו נותר עלום: ייתכן שהועבר לפירנצה על ידי בני מדיצ'י, וייתכן שהושחת ואבד במהלך "ביזת רומא" בשנת 1527.
סיפור עלילותיו של הקרנף, מקור ההשראה של דירר, היה הבסיס לרומן "הקרנף של האפיפיור", שכתב לורנס נורפוק בשנת 1996.
[עריכה] חיתוך העץ של דירר
בעת שהותו בליסבון, נבחן הקרנף ונבדק על ידי מלומדים וסקרנים, ומכתבים שתיארו את היצור המוזר נשלחו בידי שליחים ברחבי אירופה. התרשים הראשון הידוע של החיה נוצר על ידי צייר בלתי ידוע, על-פי שיר שכתב הרופא הפלורנטיני ג'ובני ג'אקומו פני ופורסם ב-13 ביולי 1515, פחות משמונה שבועות מבואו של הקרנף לליסבון. ציורים נוספים של קרנפים הופיעו בציורי אותה תקופה בידי ג'ובאני מאודינה ובידי רפאל ברומא, ייתכן שעל פי הפוחלץ, אם אכן הגיע לרומא, וייתכן שעל פי מקורות אחרים.
ולנטין פרננדס, סוחר ומדפיס ממורביה, ראה את הקרנף בליסבון זמן קצר לאחר שהגיע אליה, ותיאר אותו במכתב ששלח לחבר בנירנברג ביוני 1515. המכתב המקורי לא שרד, אך העתק של המכתב באיטלקית שמור בבית הספרים הלאומי שבפירנצה. מכתב שני מכותב בלתי ידוע נשלח מליסבון לנירנברג בערך באותו זמן, וצורפה אליו סקיצה שגם ציירה אינו ידוע. דירר ראה את המכתב השני בנירנברג. אף שלא ראה קרנף מימיו, צייר דירר שני רישומי דיו, ועל-פי הרישום השני יצר את חיתוך העץ של הקרנף.
בהקדשה שרשם דירר בגרמנית על חיתוך העץ, ומבוססת, ככל הנראה, באופן נרחב על התאור של פליניוס, נכתב:
חיתוך העץ של דירר אינו מציג את הקרנף באופן מדויק. דירר מציג חיה עטויה בלוחות גרמיים בדומה ללוחות השריון של אביר, עם צווארון משוריין באזור הצוואר, כשהם ממוסמרים לאורך חיבורם לגוף. הוא גם הוסיף קרן נוספת על גב הקרנף, כיסה את רגליו בקשקשים, הוסיף מרקם קשקשי על פני גוף החיה, וצייר חלק משולי לוחות השריון כדמויי מסור. אף לא אחד מהמאפיינים הללו נמצאים בקרנף הודי אמיתי. לאור העובדה שדירר היה ידוע בקפדנותו הרבה בציוריו בכלל ובציורי הטבע שלו בפרט , הועלו השערות שונות כדי להסביר את אי הדיוקים שביצירתו זו. על פי חלק מההשערות, ייתכן שלוחות השריון שבהם עטוי הקרנף שבציור אכן הורכבו עליו לקראת הקרב בינו לבין הפיל בפורטוגל, והקשקשים שעל גופו הם פגמי עור שבהם לקה הקרנף במהלך מסעו בן ארבעת החודשים בים, כשהתחכך ונפגע מסורגי הכלוב הצר שבו נכלא בספינה. אך מרבית ההסברים מייחסים את אי הדיוקים לכך שדירר לא ראה את הקרנף והוסיף לו תוספות "יצירתיות" הנובעות מדמיונו האמנותי. נראה שדירר התכוון להדגיש בטקסטורה הקשקשית ובלוחות השריון שבהם כיסה את החיה את אופיו המחוספס של הקרנף, כמו גם את עורו הקירח, שעל-פי השערתו היה מכוסה בבליטות דמויות יבלות במעלה רגליו, בגבו ובכתפיו.
חיתוך עץ נוסף של קרנף נוצר על ידי האנס בורגקמאיר באוגסבורג בערך באותו זמן שדירר יצר את חיתוך העץ שלו בנירנברג. בורגקמאיר התכתב עם סוחרים מליסבון ומנירנברג, אך אין זה ברור אם הייתה לו גישה למכתב או לסקיצה כפי שהיו לדירר, וייתכן אף שראה במו עיניו את הקרנף בליסבון. דמות הקרנף שצייר נאמנה יותר לקרנף חי, ואינה כוללת את התוספות המיוחדות שהוסיף דירר לקרנף בציורו. בורגקמאיר גם הוסיף את השלשלאות שבהם היה כפות הקרנף.
למרות זאת, חיתוך העץ של דירר הותיר רושם עז יותר, והאפיל בפופולריות שלו על יצירתו של בורגקמאיר. רק עותק אחד של ציורו של בורגקמאיר שרד, בעוד שמבלוק העץ שיצר דירר נוצרו הדפסים רבים. ההדפס הראשון של חיתוך העץ של דירר הודפס ב-1515, וכלל גם שתי שורות של טקסט, ולאחר מותו של דירר ב-1528, הופקו ממנו הדפסים רבים נוספים במהלך כל המאה ה-16. בהדפסים מאוחרים שהופקו מיצירתו של דירר, נוספו שש שורות של טקסט המתארות את החיה. בבלוק העץ המקורי של דירר המשיכו להשתמש להפקת הדפסים, אף על פי שההדפסים המאוחרים נפגמו כתוצאה מחורים ומסדקים שיצרו בו תולעי עץ, בעיקר באזור רגלי הקרנף.
למרות הטעויות שבדמות הקרנף שיצר דירר, נותר הדפס העץ שלו פופולרי מאוד, ונחשב כתיאור נאמן של קרנף חי עד למאה ה-18. דירר העדיף, ככל הנראה, ליצור חיתוך עץ ולא תחריט נחושת, המאפשר עידון ופירוט נוסף של הפרטים בדמות, וזאת כדי להבטיח שיצירתו תשוכפל ותודפס בעותקים רבים.
[עריכה] השפעה אמנותית ותרבותית
דמות קרנף המבוססת על יצירתו של דירר, נבחרה ביוני 1549 על ידי אלסנדרו דה מדיצ'י כחלק מסמלו ומהמוטו שלו: "Non buelvo sin vencer" (בספרדית מוקדמת: "אני לא אחזור ללא ניצחון"). פסל של קרנף המבוסס על יצירתו של דירר הוצב בבסיס אובליסק בגובה של 21 מטר, שתוכנן על ידי ז'אן גוז'ון, והועמד בחזית כנסיית ספולשר ברחוב סן דני שבפריז ב-1549, כדי לכבד את בואו של מלך צרפת החדש, אנרי השני.
העתקים מיצירתו של דירר עיטרו טקסטים בתחומי הטבע, כמו אלו של "קוסמוגרפיה" של סבסטיאן מינסטר (1544), "ההיסטוריה של עולם החי" של קונרד קסנר (1551), "ההיסטוריה של חיות טרף בעלות ארבע רגליים" של אדוארד טופסל (1607), ורבים אחרים.
דמות דומה של קרנף מעטרת, כתבליט, את שולי דלתות הברונזה המערביות של הקתדרלה של פיזה. דמויות קרנפים המשיכו להופיע בציורים ובפסלים, ואף הפכו לעיטור נפוץ בכלי פורצלן.
החיבה והפופולריות של דמות הקרנף השגויה שיצר דירר, נותרו על כנם גם לאחר שהובא למדריד קרנף הודי ושהה בה 8 שנים בין השנים 1579 – 1587, וגם לאחר שהוצג קרנף חי בלונדון כמאה שנים מאוחר יותר (1684 – 1686), וקרנף חי נוסף לאחר 1739.
המעמד הבולט של דמות הקרנף שיצר דירר ואלו שנגזרו ממנה, החל להתעמעם מאמצע המאה ה-18, כשקרנפים חיים נוספים הובאו לאירופה והוצגו לציבור. ז'אן-בפטיסט אודרי צייר דמות בגודל טבעי של הקרנפה קלרה ב-1749, וג'ורג' סטאבס צייר דיוקן גדול של קרנף שהוצג בלונדון סביב שנת 1790. שני ציורים אלו הציגו דמויות מדויקות בהרבה מהדמות שיצר דירר, ובציבור החלה להתקבע בהדרגה דמות ריאליסטית יותר של קרנף. בפרט, ציורו של אודרי שימש כהשראה לאיור של קרנף שנכלל בחיבור האנציקלופדי "היסטוריה של הטבע", שכתב חוקר הטבע והמתמטיקאי הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלרק מבופון, והועתק ממנו באופן נרחב. בשנת 1790, ג'יימס ברוס, שכתב את "מסעות לגילוי מקורות הנילוס", כינה את עבודתו של דירר כ"ביצוע כושל בכל פרטיו", וכן כ"המקור שבגללו צוירה החיה הזאת בכל הצורות המפלצתיות מאז ומעולם". למרות זאת, האילוסטרציה שהביא ברוס בספרו לקרנף לבן אפריקני, על אף שהוא שונה באופן ניכר מהקרנף ההודי, עדיין כוללת אי דיוקים המופיעים ביצירתו של דירר.
הסמיוטיקן האיטלקי אומברטו אקו טוען שהקשקשים ולוחות השריון שביצירתו של דירר הפכו לאלמנטים הכרחיים בהצגתה של החיה, גם לאלה שמכירים אותה היטב, מכיוון, שעל-פי דעתו, רק הסימנים הצורניים המופיעים אצל דירר התקבעו בתודעה כסימני היכר לדמותו האייקונית של קרנף. הוא מוסיף ומציין שעורו של הקרנף במציאות מחוספס יותר מכפי שהוא נראה, כך שלוחות השריון והקשקשים שביצירתו של דירר מציגים ומדגישים אינפורמציה בלתי נראית זו.
עד סוף שנות ה-30 של המאה העשרים, הופיעה דמות הקרנף של דירר בספרי הלימוד שבגרמניה כדמות נאמנה של קרנף. הקרנף ההודי עדיין נקרא בגרמנית "קרנף משוריין" (Panzernashorn). גם כיום ישנה לדמותו של הקרנף של דירר השפעה אמנותית חזקה. היא שימשה, לדוגמה, כהשראה לפסל שיצר סלבדור דאלי ב-1956, ומוצג בפוארטו באנוס שבמרבלה מאז 2004. עד היום משמשת יצירתו של דירר בבתי ספר ובפקולטות לאמנות, כדוגמה קלאסית לשימוש באמצעים גרפיים לצורך הדגשה אמנותית של הבעה ותכונות אופי, ולביטוי אמנותי של מהות פנימית באמצעים צורניים.

Summary:
"קרנף" הוא חיתוך עץ שיצר צייר הרנסאנס הגרמני אלברכט דירר בשנת 1515. היצירה התבססה על תיאור כתוב ועל סקיצה של צייר אנונימי של קרנף הודי שהובא לליסבון בתחילת אותה שנה. דירר מעולם לא ראה קרנף זה, שהיה הקרנף הראשון שנראה באירופה מאז התקופה הרומית. בסוף 1515, שלח מנואל הראשון מלך פורטוגל את הקרנף כמתנה לאפיפיור ליאו העשירי, אך הקרנף טבע כשהאונייה שבה נשלח נטרפה סמוך לחופי איטליה בתחילת 1516. קרנף חי לא נראה מאז באירופה עד שנת 1579, כשהובא קרנף מהודו לחצרו של פליפה השני, מלך ספרד.
למרות אי דיוקים אנטומיים, חיתוך העץ של דירר הפך לפופולרי מאוד באירופה, הועתק פעמים רבות בשלוש מאות השנים לאחר שצויר, ונחשב כדמות נאמנה של קרנף עד שלהי המאה ה-18. לבסוף הוחלף על ידי ציורים ריאליסטיים יותר של קרנף, ובמיוחד אלו של הקרנפה קלרה, שהובאה לסיור באירופה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-18. על חיתוך העץ של דירר נאמר: "ככל הנראה שום ציור של חיה לא הותיר השפעה כל-כך חזקה על האמנות" .


[עריכה] ביוגרפיה
[עריכה] משפחתו וילדותו
בינגהאם נולד למשפחה מיוחסת מהחוף המזרחי של ארצות הברית. הוא היה השני משבעת בניהם של היירם בינגהאם השלישי, מי שהיה מושל קונטיקט, סנאטור וארכאולוג ידוע, ואלפרדה מיטשל, יורשת חברת התכשיטים טיפאני. סבו ואבי סבו (היירם בינגהאם השני והראשון), היו ראשוני השליחים המיסיונרים לממלכת הוואי.
בילדותו התגורר באחוזה בניו הייבן, קונטיקט. אביו עבד כמרצה באוניברסיטת ייל הסמוכה והמשפחה התקיימה ברווחה על קצבתה של אמו מההון המשפחתי. את ימי הקיץ נהגו לבלות בבית סבו, אלפרד מיטשל בסיילם, קונטיקט . כיאה למעמדם, למד בינגהאם הצעיר בבית הספר גרוטון היוקרתי ולאחר מכן בייל. את לימודיו בייל סיים ב-1925.
[עריכה] בשירות החוץ
בינגהאם עבד כמזכיר אזרחי בשגרירות ארצות הברית בעיר קובה שביפן. במקביל עבד שם כמורה במשרה חלקית. לאחר מסעות להודו ולמצרים הוא שב לארצות הברית ולמד משפטים באוניברסיטת הרווארד. עם סיום התואר עמד בהצלחה בבחינות הכניסה לשירות החוץ של ארצות הברית, בציון השלישי בטיבו מבין בני המחזור.
עם הצטרפותו לשירות החוץ הוא הוצב בבייג'ינג שבסין, שם שהה עד לראשית המהפכה הקומוניסטית. מסעותיו באסיה עוררו את עניינו בפילוסופיה ובדת של המזרח. הניסיון ליישב את אלה עם הדוקטרינה הנוצרית של משפחתו האדוקה זה דורות תפס מקום מרכזי בשארית חייו.
הוא נשלח לוורשה שבפולין ושם חלק דירה עם הדיפלומט צ'ארלס יוסט, לימים שגריר ארצות הברית לאו"ם. בינגהאם היה הסנדק של בתו של יוסט, פליסיטי.
ב-1934 הוא הוצב בלונדון, כמזכיר שלישי בשגרירות האמריקנית. שם פגש את רוז לוטון מוריסון מג'ורג'יה ואף ליווה אותה לארמון בקינגהאם, למפגש עם המלכה. רוז הייתה לאשתו של בינגהאם ונולדו להם אחד עשר ילדים. הם היו נשואים חמישים ושלוש שנים (עד מותו של בינגהאם ב-1988) וזכו לראות למעלה מ-40 נכדים ונינים.
[עריכה] סגן הקונסול בצרפת
ב-1939 מונה בינגהאם לסגן הקונסול בקונסוליה האמריקנית במרסיי. הוא וסגן נוסף, בשם מיילס סטאנדיש, היו אחראים על הנפקת אשרות כניסה לארצות הברית.
כאשר פלשו כוחות גרמניה הנאצית לצרפת באביב 1940 וכבשוה, הם השתלטו בעצמם על חלקה הצפוני של המדינה והותירו את חלקה הדרומי בידי ממשלת בובות, הלא היא צרפת של וישי. לממשלה זו לא היו הרצון או היכולת להגן על היהודים שבשטחה, או על נתינים גרמנים שברחו אליה קודם הכיבוש, והיו מבוקשים על ידי הנאצים. מטבע הדברים ביקשו אלה שחייהם בסכנה להימלט מצרפת, אך לשם כך היו זקוקים למדינה שתהיה מוכנה לקבל אותם. לחץ רב הופעל על ארצות הברית, בין השאר, להנפיק אשרות כניסה לנמלטים, כדי להצילם.
בפני מחלקת המדינה האמריקאית עמדו גם שיקולים אחרים: אנשיה היו מעוניינים להגביל ככל האפשר את ההגירה לארצות הברית, כמו גם לשמור על יחסים טובים עם ממשלת וישי. מסיבות אלו הורתה מחלקת המדינה לפקידיה, ובינגהאם ביניהם, שלא לסייע למאמצי ההצלה על ידי הנפקת האשרות המבוקשות.
למרות ההוראה מלמעלה, שיתף בינגהאם פעולה עם רשת ההצלה שניהל העיתונאי וריאן פריי, יחד עם ד"ר פרנק בון ואחרים. רשת זו הצילה יהודים רבים, בעיקר על ידי הברחתם לפורטוגל הנייטרלית, משם יכלו להפליג לחוף מבטחים בארצות הברית. בין הניצולים בדרך זו היו מספר סופרים ואמנים מפורסמים, בהם ליאון פויכטוונגר (מחבר "היהודי זיס"), פרנץ ורפל (מחבר הספר "ארבעים הימים של מוסה דאג") ואשתו אלמה מאהלר, היינריך מאן וגולו מאן (בנו של תומאס מאן), מקס ארנסט, הצייר מארק שאגאל, אנדרה ברטון, אנדרה מסון, אוטו מאיירהוף, קונרד היידן, חנה ארנדט והרב אהרון ליכטנשטיין.
עיקר תרומתו של בינגהאם למאמץ הייתה בהנפקת אשרות, אולם הוא לא הסתפק בכך. הוא התערב לטובת פריי אצל השלטונות, תוך כדי שימוש לא מוסמך בפריבילגיות הדיפלומטיות שלו. הוא סייע לפויכטוונגר להימלט ממחנה נאצי שבו הוחזק והחביא אותו בדירתו (שנהנתה מחסינות דיפלומטית מפני חיפוש) עד שהומצאו המסמכים הדרושים להבריחו מעבר לגבול . גם היינריך וגולו מאן עברו את הגבול יחד עם פויכטוונגר. תומאס מאן כתב לבינגהאם ב-27 באוקטובר 1940 והודה לו על "טוב לבו יוצא הדופן ועזרה שאין לה שיעור" בהצלת בני משפחתו .
[עריכה] שיטת הנפקת המסמכים
על מנת לעזור לפליטים לעבור את הגבול לא היה די באשרות הכניסה, שכן לרבים מהם לא היה דרכון, מכורח נסיבות בריחתם מארצות מוצאם והתהפוכות המדיניות של הזמן. כדי להתגבר על מכשול זה, הנפיק בינגהאם לחלק מהניצולים לא רק אשרה, אלא גם תצהיר חתום על ידו "במקום דרכון" המאשר את זהותם. תצהירים כאלה, הקרויים גם "דרכון נאנסן", אפשרו למי שאיבדו את אזרחותם ודרכונם לעבור גבולות.
[עריכה] לאחר שהועבר מתפקידו
ב-26 באפריל 1941 העבירה מחלקת המדינה האמריקאית את בינגהאם מתפקידו בצרפת. ההעברה נמסרה במברק לקונסול מאת מזכיר המדינה קורדל הול, שציין בפירוש ש"העברה זו לא נעשתה לבקשתו או לנוחיותו" של בינגהאם . הרקע להעברה היה ההפרה המתמשכת של מדיניות מחלקת המדינה בעניין האשרות והסיוע לפריי. מברק מוקדם יותר, ששלח הול ב-18 בספטמבר 1940 למרסיי, הבהיר שאין לעודד את פעולותיהם של פריי ובון על מנת שלא לסכן את "יחסי הידידות" בין המדינות .
לאחר שעזב את צרפת נשלח בינגהאם לליסבון ואחר כך לארגנטינה. עד תום הקריירה הדיפלומטית שלו הוא לא קודם יותר בדרגה.
[עריכה] קורותיו בארגנטינה
בסתו 1941 הגיע בינגהאם לבואנוס איירס. בעודו שם הוא השתכנע שזהב נאצי הובא לארגנטינה בצוללות ושהנאצים נעזרים בפעולותיהם בארגנטינה לא רק בממשלה המקומית ובזו של פרו אלא גם בממשלת ארצות הברית. הוא שלח לממונים עליו תזכירים בנושא, אך אלו לא זכו להתייחסות .
[עריכה] הפרישה משירות החוץ
ב-1946 ביקש בינגהאם ממחלקת המדינה להעביר אותו חזרה לוושינגטון או לקונטיקט. לטענת משפחת בינגהאם המניע שלו להגשת הבקשה היה הרצון לחקור את המעורבות האמריקנית בפעילות הנאצית בגרמניה ובמקלט שמצאו נאצים שם (פעילות שכידוע לכל בדיעבד, לא הייתה לגמרי פרי דמיונו). אולם הגרסה הרשמית של מחלקת המדינה הייתה שהטיפול ב-11 ילדים הקשה עליו את החיים הדיפלומטיים בחו"ל ולכן ביקש לחזור הביתה . על כל פנים בקשתו של בינגהאם נדחתה ובמקום העברה לוושינגטון הוצע לו תפקיד בהוואנה שבקובה. הוא דחה הצעה זו, שכן קובה לא הייתה אז יותר מ"שלולית" , והתפטר מתפקידו.
לאחר פרישתו חזר בינגהאם לביתו בסיילם, קונטיקט, שם התגורר בארבעת העשורים הנותרים של חייו, עד מותו ב-1988. הוא לא פתח בקריירה אחרת לאחר התפטרותו (אחייניתו לוקרישה כתבה שהיא "אף פעם לא [הייתה] בטוחה מה הוא עשה עם הזמן שלו"). כתוצאה מהסתבכות כלכלית מסתורית הוא איבד סכום עתק של 100,000 דולר לאישה שהונתה אותו, אישה שלפי גרסת המשפחה הוא פגש ברכבת לאחר שובו לארצות הברית, אך לפי גרסה אחרת הייתה מאהבת שלו עוד בצרפת.
[עריכה] שנותיו האחרונות
בשנותיו המאוחרות התדרדר בינגהאם לרעיונות ואמונות שלא כיבדו את נעוריו. הוא היה משוכנע שתשעה אנשים, ראשי המערכת הבנקאית העולמית, מנהלים את העולם ומכתיבים למחלקת המדינה את מדיניותה. כמה מהתשעה, כך האמין, הם יהודים ומדינת ישראל מתקיימת בזכות ההגנה החזקה שהם מעניקים לה . בנוסף הוא החל להאמין שזוועות השואה הוגזמו ונופחו על מנת לגייס תרומות למדינת ישראל .
כמעט ואין להאמין שרעיונות עיוועים אלה יכלו לעלות בדעתו של מי שחווה את רדיפת היהודים בזמן אמת וראה אותה במו עיניו. בנו ביל הסביר שמאחוריהם עמד הצורך להאשים מישהו באכזבה שחש כתוצאה מאובדן הקריירה שלו. בינגהאם חש "נאמנות חזקה לאביו [שהחזיק בדעות אנטישמיות קיצוניות], למעמדו [כלומר לקהילה האריסטוקרטית של מזרח ארצות הברית שבתוכה גדל] ולישו" . על כן לא נותר לו אלא להטיל את האשמה ב"אחר" שגילמו היהודים . את התפקיד ששיחקה אמונתו הנוצרית ביחסו ליהודים ניתן ללמוד מכך שלאחייניתו לוקרישיה, שנישאה ליהודי, הוא אמר שהוא דואג לגורל "נשמתה הנצחית" בשל כך . כל אלו ביחד תרמו להתפתחות הרעיונות האנטישמיים שלו, שהגיעו כאמור עד כדי הכחשת שואה.
[עריכה] המאבק של בני משפחתו להכרה והוויכוח הציבורי סביבו
[עריכה] מאבק המשפחה להכרה
בינגהאם לא הזכיר כמעט את מעשיו במרסיי בחייו. אם עלה הנושא, היו הוא או אשתו רוז פוטרים אותו בהצהרה ש"הוא לא עשה שום דבר לא חוקי". שש שנים לאחר מותו מצא בנו ביל בין ניירותיו ערמת מסמכים מימי וישי, שחשפו בפניו את פרטי הנפקת האשרות וההצלה. בין המסמכים היו מכתבי תודה מעשרות ניצולים.
בעוד שאח אחד החל לחקור את תולדות האב במטרה לכתוב ספר, פתח אח אחר, רוברט קים בינגהאם, יחד עם צאצאים אחרים משבט בינגהאם, במסע שכנוע תקשורתי ופוליטי, במטרה הכפולה, להביא את רשות הדואר של ארצות הברית לכבד את זכר אביו על בול, ואת יד ושם להכיר בו כחסיד אומות העולם.
הקמפיין החל ב-1998 ונמשך מאז. מכתבים נשלחו לסנאטורים כג'ו ליברמן וכריס דוד, והם בתורם כתבו מכתבים לוועדה של הדואר שתפקידה לקבוע מי יונצח על בול. לבסוף הוכתרו מאמצי המשפחה בהצלחה: ב-30 במאי 2006 יצא לאור בול הזיכרון המבוקש, כחלק מסדרה בת שישה בולים המנציחים שישה דיפלומטים אמריקאים ראויים לציון. עוד קודם לכן, ב-2000, הכיר בו האו"ם כ"דיפלומט צדיק" (righteous diplomat) וב-2002 הייתה זו מחלקת המדינה האמריקאית שהכירה בטעות שעשתה היא בעצמה, למעלה משישים שנה קודם לכן. משפחתו של בינגהאם קיבלה אז בשמו ממזכיר המדינה קולין פאוול מדליה מיוחדת על "התנגדות מועילה" (constructive dissent), שהפגין כשהפר את הוראות הממונים עליו וסייע להצלה.
[עריכה] מאבק נגדי וויכוח ציבורי
לא הכול ראו בעין יפה את ההכרה המאוחרת בבינגהאם כגיבור וכמציל. אתר בשם "רשת ניצולי שואה" (Holocaust Survivor's Network) החל ב-2003 לעסוק בנושא בינגהאם מהצד הנגדי. טענותיהם המהותיות כנגד ההכרה בבינגהאם הן:
כמו כן הועלו באתר האשמות בעלות אופי אישי יותר לגבי אופיו ויושרתו של בינגהאם. דוגמה אחת להבדל בין נקודות המבט השונות היא זו: ביל בינגהאם כתב בעיתון אנגלי שאחד ממקומות המפגש שבהם נועד אביו עם אנשי רשת ההצלה היה בית בושת, שנבחר למטרה זו משום ששם יכלו לשוחח בביטחון יחסי. ב"רשת ניצולי שואה" סבורים כי בינגהאם ביקר בבית הבושת מסיבות פחות הרואיות.
בסופו של יום המרחק בין הגרסאות אינו רב, בכל הנוגע לעובדות הבסיסיות של הפרשה: שבינגהאם (בדומה לדיפלומטים מארצות אחרות, שהידוע שבהם הוא ראול ולנברג) הנפיק אשרות כניסה לארצות הברית, שאשרות אלו עזרו לרבים להימלט, ושפעולותיו אלו היו מנוגדות להוראות הממונים עליו (גם אם לא בלתי חוקיות). ההבדל המהותי היחיד שעולה מהשוואת הגרסאות, הוא שמשפחת בינגהאם טוענת שהיירם בינגהאם שילם מחיר אישי כבד על חלקו בהצלה, שכן איבד את הקריירה שלו, בעוד ש"רשת ניצולי השואה" תולה את התפטרותו בסיבות אישיות ואחרות.
את הספקות לגבי תפקידו החיובי של בינגהאם בסיוע לרשת ההצלה הפיג וריאן פריי בעצמו. בספר זיכרונותיו כתב פריי על בינגהאם ש:
למרות שתרומתו למאמץ ההצלה הסתכמה על פי רוב במתן האשרות, אין זו פעולה של מה בכך. בטקס שערך האו"ם אמר חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל על פועלם של עשרת הדיפלומטים שכובדו, ובינגהאם ביניהם:
ב-7 במרץ 2005 כתב ארגון "יד ושם", לאחר סיום דיוני הוועדה המעניקה את תואר "חסיד אומות העולם" בעניין, למשפחת בינגהאם והביע את הערכתו ל"נטייה הידידותית" של סגן הקונסול בינגהאם כלפי המבקשים להגר, ל"נטייה ההומניטרית" שלו ולמאמציו להשיג את האשרות עבורם. יד ושם הגדיר את פועלו של בינגהאם כ"התנהגות חיובית". אולם מהמכתב משתמע שהוועדה החליטה לא להעניק את תואר ה"חסיד" לבינגהאם .
החלטותיה של ועדה זו אינן מנומקות בפומבי, אך הקריטריונים להענקת התואר ידועים, ונראה כי בינגהאם לא עומד באחד מהם, מאחר שבפעולותיו לא היה מעורב סיכון עצמי. אין לדעת באיזה מידה השפיעו הפרסומים אודות נטיותיו האנטישמיות המאוחרות של בינגהאם על ההחלטה.
[עריכה] ההיבט המוסרי של הוויכוח
אף ששתי הגרסאות קרובות האחת אל השנייה בכל הנוגע לעובדות, ואף שגם מתנגדי בינגהאם ב"רשת ניצולי השואה" קובעים לבסוף שהוא היה "איש טוב בזמנים רעים", הרי תהום פעורה בין הצדדים לגבי מספר שאלות מוסריות העולות מהפרשה:
אתר "רשת ניצולי השואה" ועורכו ק.ק. בראטמן הביע דעה לא רק על בינגהאם, אלא גם על אחרים אשר לגביהם עלתה השאלה של גבורה בימי השואה. ראויה לציון היא עמדתו לגבי מוסד "יד ושם", אשר את חוקריו הוא מכנה "מקצוענים סוג ג'", ובו הוא רואה "עלבון להיסטוריה, לקורבנות השואה ולרוב גדול של הניצולים".

Summary:
היירם "הארי" בינגהאם הרביעי (אנגלית: Hiram Bingham IV; 17 ביולי 1903 - 12 בינואר 1988), דיפלומט אמריקאי ששירת כסגן הקונסול האמריקאי במרסיי שבצרפת, בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה. בניגוד להוראת הממונים עליו במחלקת המדינה ובשירות החוץ, הוא סייע לרשת ההצלה בראשות חסיד אומות העולם וריאן פריי, בעיקר באמצעות הנפקת אשרות למספר רב של יהודים ואינטלקטואלים נרדפי המשטר הגרמני, כדי לעזור להם להימלט מציפורני הנאצים.
ההיקף המדויק של תפקידו של בינגהאם בהצלה שנוי במחלוקת, שהתעוררה בשנים האחרונות ביתר שאת. האם היה שותף של ממש לרשת ההצלה של פריי, או שרק אהד אותה וסייע לה מהצד? נוסף על עובדות מעשיו בצרפת, גלשה המחלוקת גם להיבטים מפוקפקים באישיותו של בינגהאם עצמו, דבר שמטבע הדברים הלהיט את הוויכוח הציבורי בעניינו.


[עריכה] הרקע לפרסום הרומן
הרומן "זמנים קשים" נכתב מסיבות כלכליות וחינוכיות גם יחד. הסיבות הכלכליות היו להעלות את המכירות של השבועון שערך דיקנס Household Words. הסיבות החינוכיות היו שדיקנס רצה לתקוף בצורה סאטירית את תורת התועלתנות. במכתב אל צ'ארלס נייט כינה דיקנס את התומכים בתורה זו "אלה שאינם רואים לנגד עיניהם דבר מלבד מספרים וממוצעים". דיקנס רצה לקדם מסע למען החלת רפורמות בתנאי העבודה. ב-1839 ביקר בבתי החרושת בעיר מנצ'סטר ונחרד מהתנאים המזעזעים שבהם עבדו הפועלים. בזוכרו את ניסיונות ילדותו היה נחוש בדעתו לעשות כל שביכולתו למען הפועלים שנאלצים לעבוד בתנאים נוראים שכאלה.
[עריכה] תורת התועלתנות
דיקנס מפנה ברומן את חצי הביקורת החריפים שלו לעבר התועלתנים. פילוסופיה זו הייתה רווחת בתקופתו וג'ון סטיוארט מיל היה המייצג העיקרי שלה. התועלתנות דוגלת בכך שאדם צריך לדאוג רק לתועלתו האישית. הדבר מבוטא ברומן בכך שכאשר גרדגריינד פונה לבִּיצֶר בבקשת רחמים, זה עונה לו שהחינוך שקיבל הוא חינוך לאנוכיות. דיקנס נחרד מהאנוכיות שבוטאה בפילוסופיה זו בשילוב עם הלסה פר הקפיטליסטי, חינוך הילדים והתעשייה. פילוסופיה זו גרמה לבוז ולניכור בין בעלי המפעלים לעובדיהם, החינוך גרם לצעירים להזניח את הדמיון ולשים דגש רק על עובדות.
ג'ון סטיוארט מיל חונך בצורה קפדנית בדומה ללואיזה גרדגריינד (גיבורת הרומן). לימודיו כללו תרגול אנליטי, לוגי, מתמטי וסטטיסטי. בשנות העשרים לחייו סבל מיל מהתמוטטות עצבים, כשהוא מותש רגשית בגלל החינוך הקשוח שקיבל מאביו. גם לואיזה עוברת ברומן תהליך דומה - בסוף הסיפור היא אינה מסוגלת להביע את רגשותיה ושוקעת בדיכאון כתוצאה מהחינוך שקיבלה מאביה.
[עריכה] סטטיסטיקה
דיקנס מביע זעם רב על השימוש המלאכותי בסטטיסטיקה. דיקנס לא זלזל בשימוש בסטטיסטיקות כשלעצמו, אלא בשימוש לרעה במידע ובסילופו, היוצר הטיות ודעות קדומות לגבי המעמדות השונים בחברה.
כמו כן יוצא דיקנס נגד האפשרות של שימוש בסטטיסטיקה למטרות דיכוי ולהצדקת חלוקת העושר. דוגמה לכך קיימת בפרקים הראשונים ברומן, שם נשאלת סיסי על עקרונות כלכליים בסיסיים, והיא עונה "לעשות עבור אחרים כפי שהם יעשו עבורי", שאינה התשובה שהשואל ציפה לה. דיקנס רומז שחישובים של אחוזים וסטטיסטיקות גוברים על רגשי חמלה וסימפטיה.
[עריכה] פרסום הרומן
הרומן פורסם בהמשכים שבועיים במגזין Household Words בתקופה שבין 1 באפריל עד 12 באוגוסט 1854. המגזין נמכר היטב, והרומן פורסם בשלמותו באוגוסט אותה שנה. הרומן "צפון ודרום" של אליזבת גסקל, שעוסק בנושאים דומים לאלה של "זמנים קשים", פורסם אף הוא בהמשכים שבועיים במגזין.
הספר היה פופולרי ביותר כשפורסם לראשונה - הוא הכפיל את מכירות השבועון באותה תקופה. כיום "זמנים קשים" נשכח כמעט מהקאנון של דיקנס. חוסר הפופולריות שלו נובע מהפולמוס הפוליטי שברומן, ובניגוד לספרים האחרים של דיקנס בולט בו חוסר ההומור. סיבה נוספת לחוסר ההערכה לרומן היא שהוא נכתב לפרסום מדי שבוע, קצב מהיר מדי אף לסופר פורה כדיקנס.
[עריכה] עלילה
הרומן מחולק לשלושה חלקים שכותרותיהם נלקחו מתוך איגרת פאולוס אל הגלטים "כִּי אֶת־אֲשֶׁר יִזְרַע הָאָדָם אֹתוֹ יִקְצֹר" (פרק ו' פסוק 7). משמעות הפסוק הוא שלמעשי האדם בהווה יש השפעה ישירה על חייו בעתיד. כותרות הספרים הן "זריעה", "קציר" ו"אסיף", והן משמשות מוטיב החוזר לאורך הרומן.
[עריכה] ספר ראשון - זריעה
בפתיחת הרומן אומר מר גרדגריינד בקולו הסמכותי את המשפט "כעת, אני רוצה עובדות". גרדגריינד, מנהל בית ספר בעיר קוקטאון, הוא אדם של עובדות וחישובים. גרדגריינד שואל את סיסי, שאביה מטפל בסוסים בקרקס, מהי ההגדרה של סוס. סיסי אינה מצליחה להגדיר כהלכה, ובִּיצֶר, חברה לכיתה, עונה על השאלה באופן עובדתי ונכון. סיסי אינה מצליחה ללמוד בקלות, כשהיא נשאלת, עם שאר תלמידי כיתתה, אם הייתה מצפה את קירות חדרה בציורים של סוסים, היא בין אלה העונים בחיוב, וכאשר נשאלים תלמידי הכיתה בשנית, אם היו מניחים שטיח פרחוני על רצפת החדר, סיסי היא בין המעטים שעונים בחיוב ואף עומדת על דעתה. היא מצוּוָה אפוא להפסיק לשגות בדמיונות, שכן סוסים אינם מטפסים על קירות ופרחים אינם גדלים על הרצפה למרמס רגלי אנשים.
לואיזה ותומאס, ילדיו של מר גרדגריינד, מבקרים אחרי הלימודים בקרקס נודד המנוהל על ידי מר סְלִירִי. למבוכתם הרבה, הם נתקלים באביהם הכועס על כך שהם מבקרים בקרקס שהוא לדעתו מבצר של הבלים ודמיון שווא. לואיזה וטום חוזרים מדוכדכים לביתם.
ג'ושייה באונדרבי, המתואר כאדם חסר רגש לחלוטין, מתגלה כחברו הטוב של גרדגריינד. באונדרבי הוא תעשיין ובעל בתי חרושת עשיר המייצג את היוזמה ואת ההון. הוא אדם שעלה מאשפתות והצליח בזכות עצמו. הוא מרבה לספר על ילדותו הקשה, תיאוריו הדרמטיים מחרידים את אשתו החלושה של גרדגריינד. באונדרבי מתואר בחריפות כ"איש הכופה את הענווה ורודה בה".
גרדגריינד ובאונדרבי מגיעים לביתה של סיסי להודיע לה, שאינה יכולה להמשיך בלימודיה בבית הספר, מחשש להפצת רעיונותיה בכיתה. סיסי מספרת להם, שאביה נטש אותה כדי לאפשר לה ללמוד ולהתקדם בחיים בלעדיו. בנוכחותם של אנשי הקרקס מציע גרדגריינד לסיסי ברירה בין שתי אפשרויות, להמשיך לחיות בקרקס ולהפסיק את לימודיה, או להמשיך את חינוכה אך לנתק את קשריה עם עולם הקרקס. סיסי מחליטה לעזוב את הקרקס ונפרדת לשלום מחבריה הקרובים.
בבית משפחת גרדגריינד, משוחחים טום ולואיזה על רגשותיהם, אף שהם נראים עצורים ומודחקים. טום מביע מורת רוח על חינוכו, וגם לואיזה בוהה באח הבוערת, ומביעה אי שביעות רצון מילדותה. לואיזה חונכה באדיקות על עובדות, אך יכולתה לשקוע בדמיונות לא דוכאה כליל.
מוצגים בפני הקורא העובדים בבתי החרושת הנקראים בזלזול "ידיים", וביניהם סטיבן בלקפול, שכל חייו רצופים עמל ויגע. סטיבן מתואר כאדם שלם מוסרית. כשהוא מסיים את עבודתו הוא נפגש עם חברתו הקרובה, רייצ'ל, בדרכם לבתיהם הם משוחחים על היום שעבר עליהם. כשסטיבן נכנס לביתו הוא פוגש את אשתו השתויה, נכה ומסואבת, שחזרה אליו אחרי תקופת גלות מחוץ לעיר. הופעתה אינה רצויה, אך היא תוקפת אותו בצווחות וגידופים ונרדמת שוב בשנת שיכורים על מיטתו, וסטיבן נאלץ להשלים במגינת לב עם נוכחותה המחודשת בחייו.
למחרת מבקר סטיבן אצל באונדרבי ומנסה לפתור את הדילמה של חייו על ידי גירושים מאשתו. מרת ספרסיט, מנהלת משק הבית של באונדרבי, נחרדת מחילול הקודש שברעיון, ובאונדרבי אומר שבכל מקרה אין לסטיבן האמצעים לבטל את נישואיו. סטיבן מבולבל ונבוך מפסק הדין שגזר עליו באונדרבי.
בינתיים, מר גרדגריינד רוצה לדבר עם לואיזה בתו על "הצעה עסקית" הנוגעת לה, אך אדישותה גורמת לו לבלבול ולתסכול. מדובר בעצם בהצעת נישואים מבאונדרבי, המבוגר ממנה בשלושים שנה. בעזרת סטטיסטיקות מוכיח גרדגריינד שהפרש בגיל בין בני זוג אינו גורר בהכרח נישואים קצרים או בלתי מאושרים. לואיזה מקבלת את הצעת הנישואים בפסיביות, באונדרבי נלהב מהסכמתה, אמה (מרת גרדגריינד) המומה כשהיא שומעת על כך, וסיסי מרחמת על לואיזה.
[עריכה] ספר שני - קציר
הספר השני נפתח עם בִּיצֶר ומרת ספרסיט, העובדים וגרים בבנק שבבעלות באונדרבי, ומשגיחים על המקום מפני פולשים וגנבים. לבנק מגיע ג'נטלמן צעיר ונמרץ ושואל על בתו של מר באונדרבי. האיש הוא ג'יימס הרטהאוס, אדם עצל שנכשל בכל משלח יד שניסה לעסוק בו, והוא משוטט ממקום למקום בחיפוש אחר עיסוק מעניין.
הרטהאוס מוצג בפני באונדרבי, החוזר ומספר לו סיפורים כמעט בלתי סבירים על ילדותו. הרטהאוס משועמם מהתעשיין המתרברב, אך נדהם מיופייה של לואיזה אשתו ומבחין במלנכוליה השורה עליה. אחיה של לואיזה, טום, שעובד אצל באונדרבי, הפך, למרות חינוכו הקפדני, לצעיר מרדני וחסר אחריות. טום בשטחיות האופיינית לו מתחיל לחבב את הרטהאוס כי בגדיו מוצאים חן בעיניו. טום מביע בגלוי את הבוז שהוא רוחש לבאונדרבי, והרטהאוס שנוכח במקום רואה בעניין את היחסים שבין השלושה.
סטיבן בלקפול בא לביתו הכפרי של באונדרבי ומודיע לו על הימנעותו מלהצטרף לאיגוד המקצועי בהנהגת סלקברידג'. באונדרבי מאשים אותו בשבועת נאמנות לאיגוד, סטיבן מכחיש זאת ואומר שהוא מקיים הבטחה שנתן לרייצ'ל. באונדרבי מבולבל מניגוד האינטרסים של סטיבן, מפטר אותו בתואנה שהוא בוגד במעסיק ובאיגוד גם יחד. מאוחר יותר מתרחש שוד בבנק של באונדרבי, וסטיבן נחשד במעשה כיוון שנראה משוטט בסביבות הבנק בערב שלפני השוד.
מרת ספרסיט מבחינה ביחסי קרבה המתפתחים בין לואיזה והרטהאוס. היא רואה בעיני רוחה את לואיזה יורדת במורד מדרגות ענקיות, מטפורה לנפילתה המוסרית. היא יוצאת במעקב אחריהם, ותופסת אותם יחד, אך למרות שהרטהאוס מצהיר על אהבתו, לואיזה מגיבה באיפוק ואינה נעתרת לו. הם נפרדים, ומרת ספרסיט המרוצה מכך שהמעקב שלה חשאי, ממשיכה בעקבותיהם בהנחה שהם יפגשו שוב. היא נוסעת בעקבות לואיזה לתחנת הרכבת, אך לואיזה ממשיכה לבית אביה, ומרת ספרסיט מאבדת את עקבותיה. כשלואיזה מגיעה לבית אביה במצב נפשי קשה, היא מאשימה את אביה שלא אפשר לה לחוש את התמימות שבילדות, ובחינוכו הקפדני גרם לה לאבד את היכולת לבטא את רגשותיה. לואיזה מתמוטטת ונופלת חסרת תחושה לרגלי אביה.
[עריכה] ספר שלישי - אסיף
מרת ספרסיט מגיעה לביתו של מר באונדרבי ומספרת לו על תוצאות המעקב שלה, באונדרבי מגיב ברוגז ונוסע לבית משפחת גרדגריינד. מר גרדגריינד מנסה להרגיע אותו ומגלה לו שלואיזה לא בגדה בו. באונדרבי עדיין זועם ומתנהג בגסות אל כל הסובבים, כולל מרת ספרסיט על השקרים שהפיצה. הוא מציג אולטימטום ללואיזה שתחזור לביתו למחרת, אחרת נישואיהם מבוטלים. כשדרישתו לא מתקיימת חוזר באונדרבי לחיי רווקות.
בינתיים הרטהאוס נענה לדרישתה של סיסי ג'וּפּ לעזוב את קוקטאון ולא לשוב. מרת ספרסיט מביאה לפני באונדרבי חשודה נוספת בשוד הבנק, אישה זקנה שנראתה משוטטת ליד הבנק וליד בית באונדרבי. מתברר שזו אמו של מר באונדרבי, שגידלה אותו באהבה, וכל סיפורי הילדות העשוקה שלו היו בדויים. באונדרבי מפטר מיד את מרת ספרסיט בגלל התערבות-היֶתֶר שלה בענייניו הפרטיים.
לואיזה ומר גרדגריינד חושדים שטום שדד את הבנק והפליל את סטיבן בלקפול. סטיבן, שנעדר מקוקטאון ומחפש עבודה בשם בדוי, חוזר כדי להוכיח את חפותו. בדרכו חזרה הוא נופל לתוך בור עמוק באזור המכרה, אירוע אחרון בחייו חסרי המזל. הכפריים מחלצים אותו מהבור, אך הוא מת זמן קצר אחר כך.
לואיזה חושדת שטום הציע עזרה לסטיבן וקבע להיפגש אתו ליד הבנק, כך שהחשדות בגניבה ייפלו על סטיבן. מר גרדגריינד וסיסי אוחזים בדעה דומה, והם מחליטים למצוא את טום ולנסות להציל אותו. התוכנית של סיסי היא להיעזר בחבריה לקרקס ובמנהלו מר סְלִירִי. לואיזה וסיסי נוסעות לקרקס לפגוש את טום, הוא אינו מביע חרטה על מעשיו וטוען שהיה זקוק לכסף. מר סלירי מסכים לעזור לטום להגיע לליברפול, שם יוכל לעלות על ספינה השטה לאמריקה. אך החבורה מעוכבת על ידי בִּיצֶר, המשתוקק לקבל גמול על תפיסת העבריין. לתחינתו של מר גרדגריינד ולשאלתו האם אין לו לב, עונה בִּיצֶר בציניות שכמובן שיש לו לב, מחזור הדם אינו יכול לפעול בלעדיו. סלירי מסכים לקחת את טום יחד עם בִּיצֶר לבנק, אך כשהוא זוכר את יחסו הטוב של מר גרדגריינד לסיסי, הוא מערים על בִּיצֶר ומאפשר לטום לברוח לליברפול.
הפרק האחרון מפרט את גורלן של הדמויות ברומן. באונדרבי אינו מהסס לפטר את מרת ספרסיט על אף קשריה ב"חברה הגבוהה". היא חוזרת לגור עם דודתה ליידי סקאדג'ר, ושתי הנשים המרירות מתנהגות בעוקצנות זו אל זו. באונדרבי מת ברחוב מהתקף פתאומי, אחרי שבזבז את הונו בספקולציות. טום מת באמריקה, ולואיזה מקבלת ממנו מכתב לא גמור בו הוא מבקש את סליחתה. לואיזה מזדקנת לבד ואינה מתחתנת שנית. מר גרדגריינד זונח את ההשקפה התועלתנית, וזוכה ליחס של בוז מידידיו חברי הפרלמנט. רייצ'ל ממשיכה בחייה בעבודה קשה אך ביושר ובהגינות. סיסי, המסמלת את הניצחון המוסרי של הסיפור, מגדלת את ילדיה ללא החינוך הנוקשה של בית הספר בשיטת גרדגריינד, אלא עם חוכמת הילדות.
[עריכה] הדמויות
[עריכה] דמויות ראשיות
ברומן "זמנים קשים" אין גיבור ראשי. הביקורת על ספרי דיקנס טוענת שהעלילות המסובכות שבספריו, התרת הסיבוך שבעלילה בסוף הספר, וחלק מהדמויות מוצגות רק כדי לייצג את רעיונותיו של דיקנס. כל אלה באים בדרך כלל על חשבון ההתפתחות של הדמויות והצגתם בצורה אנושית.
[עריכה] מר תומאס גרדגריינד
תומאס גרדגריינד דוגל בתורת התועלתנות, הוא ייסד שיטת לימוד בעירו קוקטאון המבוססת על התועלתנות. התיאור שלו לאורך הרומן הוא כאדם "מעשי בהחלט", הוא שואף בקנאות לתכליתיות. הוא מייצג את הנוקשות של העובדות, הסטטיסטיקה ושאר הנושאים החומריים. רק אחרי התמוטטותה של בתו הוא מבין את חשיבותם של נושאים כמו שירה, סיפורת ודמיון, ושאלה אינם "שטויות הרסניות" כפי שסבר.
[עריכה] ג'ושייה באונדרבי
באונדרבי הוא שותפו לעסקים של גרדגריינד. הוא אדם נמלץ ומלא חשיבות עצמית הנוטה להטיף מוסר לאחרים ולהרצות באריכות. באונדרבי מעסיק רבים מתושבי העיר במפעליו, עלייתו מחוסר כול לדרגת איש עסקים עשיר ומצליח היא דוגמה למוביליות חברתית. הוא נושא לאישה את לואיזה, בתו של מר גרדגריינד, הצעירה ממנו ב-25 שנה, והם חיים בנישואים חסרי אהבה. דיקנס מפנה את עיקר חצי הביקורת לעבר באונדרבי, המתהדר בעליונות המוסרית של העשירים, אך לבסוף נחשף פרצופו האמיתי וצביעותו, והוא בא על עונשו.
[עריכה] לואיזה גרדגריינד/באונדרבי
לואיזה, בתו הבכורה של מר גרדגריינד, היא מרוחקת, מדחיקה את רגשותיה, וקרה. היא חונכה לוותר על רגשותיה, ומתקשה להביע את עצמה באופן ברור, כמו ילד היא אומרת שיש לה "מחשבות שאינן מסתדרות". לואיזה מתחתנת עם מר באונדרבי בצורה שקולה ומעשית, המסמלת את החינוך התכליתי שקיבלה, חינוך השם דגש על עובדות ומספרים. נישואיה הם אסון, והיא כמעט מתפתה לבגוד בבעלה עם ג'יימס הארטהאוס, אך מצליחה לעמוד בפיתוי.
[עריכה] סטיבן בלקפול
סטיבן בלקפול הוא אחד הפועלים, "ידיים עובדות", העובדים בבית החרושת של באונדרבי. חבריו לעבודה מכנים אותו "סטיבן הזקן", הוא עני שאינו דואג לעתידו. חייו קשים, הוא נשוי לאישה אשר כמעט תמיד שתויה, היא עוזבת את ביתם וחוזרת אליו לפי רצונה. יש לו קשר קרוב עם רייצ'ל, אחת הפועלות במפעל. הוא מפוטר אחרי ויכוח עם באונדרבי, אינו יכול למצוא עבודה בקוקטאון ונאלץ לחפש את פרנסתו במקום אחר. כשהוא יוצא מהעיר, הוא מואשם בגניבה שלא ביצע, וכשהוא בדרכו חזרה לעיר לטעון לחפותו, הוא נופל לתוך בור ונפצע קשה. הוא מת זמן קצר אחרי שמצליחים לחלץ אותו מהבור.
סטיבן הוא אדם ישר העומד על עקרונותיו, אינו מוותר על עמדתו המוסרית ואינו הולך אחר ההמון, מה שגורם לעימות בינו לבין סלקברידג' מהאיגוד המקצועי.
[עריכה] דמויות משנה
כמו הדמויות הראשיות, גם דמויות המשנה ברומן מייצגות את דעותיו של דיקנס. סיסי (ססיליה ג'וּפּ) היא התגלמות הדמיון והתקווה, אשר מדוכאת בבית הספר לפי שיטתו של מר גרדגריינד. סיסי שייכת למעמד הפועלים, ילדה המופיעה בקרקס אשר אביה נטש אותה, והיא נלקחת לביתו של מר גרדגריינד כדי לקבל חינוך.
בּיצֶר הוא תלמיד בכיתה שבה לומדת סיסי ג'וּפּ, הוא מתחנך על עובדות ולומד לפעול תמיד למען טובתו האישית. אחר כך הוא עובד בבנק של באונדרבי.
מרת ספרסיט היא אלמנה טיפוסית, אשר בעקבות מות בעלה נקלעה לסיטואציה כלכלית קשה, היא מועסקת אצל באונדרבי, אך נכונותה המוגזמת לשרת, יחד עם הסקרנות והתערבות-היתר שלה בענייני אחרים, גורמים לפיטוריה.
ג'יימס הארטהאוס, המופיע לראשונה בחלקו השני של הרומן, הוא ג'נטלמן מהמעמד הגבוה, התכונות המאפיינות אותו הן עצלות ואדישות. הארטהאוס מגיע לקוקטאון בתקווה להיבחר לפרלמנט בעזרתו של גרדגריינד.
דמויות נוספות ברומן הן: טום גרדגריינד - אחיה של לואיזה, סיניור ג'ופ - אביה של סיסי, מרת פגלר - זקנה מסתורית, סלקברידג' - מנהיג האיגוד המקצועי, מר סלירי - מנהל הקרקס, ומרת גרדגריינד - אשתו הנכה של תומאס גרדגריינד.
[עריכה] נושאים
דיקנס שם לו למטרה להביא לידיעת הקוראים את תנאי העבודה בבתי החרושת בערים התעשייתיות מנצ'סטר ופרסטון שבצפון אנגליה. כמו כן, רצה לקעקע את ההנחה ששגשוג כלכלי מקביל למוסריות, טענה שמנופצת ברומן בתיאור דמותו של באונדרבי, שהוא מפלצת מוסרית, ושל ג'יימס הרטהאוס האריסטוקרט הציניקן. דיקנס מבליט בספר את החשיבות של הדמיון ושחיי אדם אינם יכולים להצטמצם בעובדות וניתוחים סטטיסטיים. דוגמה לגישתו היא התיאור החיובי של מנהל הקרקס שאין לו עניין בעובדות.
[עריכה] דמיון לעומת עובדות
נושא זה מופיע כבר בתחילת הרומן, בדמותו של מר גרדגריינד הפרגמטי "המבצר של העובדות", ובית הספר לדוגמה שמנוהל לפי שיטתו, המלמד אך ורק עובדות. כל הנושאים הדורשים דמיון או אסתטיקה מסולקים מתוכנית הלימודים, והדגש מושם על אנליזה, הסקת מסקנות ומתמטיקה. אין מקום בבית הספר לנושאים שעיקרם יצירי הדמיון הכוללים ספרות בדיונית, שירה, מוזיקה ומופעים כגון הקרקס של סְלִירִי. גרדגריינד מתייחס לסלירי כאל שוטה, אבל סלירי מבין שבני אדם זקוקים גם לבידור בחייהם. חסרונות השיטה מתגלים בטום רודף התענוגות והמהמר, לואיזה שהיא חסרת נשמה גם בילדותה וגם כאישה נשואה, ובִּיצֶר שדבק בשיטתו של גרדגריינד בילדותו, הופך להיות מבוגר אנוכי וחסר רחמים.
[עריכה] התערבות-יתר, בילוש ומידע
התערבות בחיי אחרים גורמת לחיסולם של דמויות ברומן, כמו מרת ספרסיט ומר באונדרבי. באונדרבי בודה סיפורים על ילדותו, ומסווה את האמת על התבגרותו, המתגלה בסוף הרומן. הוא עצמו אינו תוחב אפו לחיי אחרים, אך מרת ספרסיט מגלה שלא בכוונה את סודו, שהאישה הזקנה והמסתורית היא אמו של באונדרבי, ושהוא שיקר לגבי מוצאו. באונדרבי חש עליונות על אנשי קוקטאון השקועים ביהירות בענייניהם. כך גם מרת ספרסיט, המתגאה בידיעותיה שהשיגה כתוצאה ממעקב אחרי אחרים. כל ה"מפקחים" ברומן מחוסלים בצורה זו או אחרת.
[עריכה] הגינות
נושא היושר וההגינות קשור לביקורת החברתית של דיקנס, שהוא הנושא העיקרי ביצירה. דיקנס מתאר את העשירים כמושחתים מבחינה מוסרית. לבאונדרבי אין נקיפות מצפון כלל, לדוגמה הוא מפטר את בלקפול בגלל החידוש שבדבר. הוא מתנהג ללא שמץ הגינות, יוצא מכליו לעתים קרובות ומשקר בציניות לגבי ילדותו. הרטהאוס, ג'נטלמן בעל זמן פנוי רב, משול לקרחון שעלול לגרום להרס בלא כוונה, הוא מודה שאינו "מסוג האנשים המוסריים". בצד השני מצוי סטיבן בלקפול, שהוא פועל חסר כול אך בעל עקרונות מוסריים מוצקים, שומר על הבטחותיו ותמיד מתחשב באחרים. כמוהו גם סיסי ג'וּפּ.
[עריכה] תגובות ביקורתיות
הרומן, על אף שהיה לרב-מכר, זכה לביקורות מעורבות ממבקרים שונים. המבקר ג'ון ראסקין הצהיר ש"זמנים קשים" הוא הרומן המועדף עליו מבין ספריו של דיקנס, בזכות עיסוקו בבעיות חברתיות חשובות. לעומתו, תומאס מקולי כינה את הספר "סוציאליזם קודר" - לדעתו דיקנס לא הבין לגמרי את העקרונות הפוליטיים של תקופתו. גם ג'ורג' ברנרד שו מתח ביקורת על הספר ותיאר אותו כ"התקוממות נלהבת נגד הסדר התעשייתי של העולם המודרני". נקודה נוספת שהעלה שו היא שהספר אינו מתאר במדויק את פעולות האיגוד המקצועי, ואת דמותו של סלקברידג' הנואם הארסי כינה "פרי הדמיון של המעמד הבינוני".
מבקר הספרות פ. ר. ליביס, בספרו השנוי במחלוקת "The Great Tradition", מתאר את הספר כמשל עם מוסר השכל, ומעניק לו תואר של "יצירת אמנות", ושהוא הרומן היחיד של דיקנס הראוי לבחינה מדוקדקת.
[עריכה] תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית בשם ימים קשים בידי אסתר כספי ויצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1970.
[עריכה] עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
בשנת 1915 עובד "זמנים קשים" לסרט אילם באותו שם.
שתי סדרות טלוויזיה נעשו על פי הרומן. הראשונה משנת 1977 בהפקת חברת הטלוויזיה הבריטית "גרנדה". בין המשתתפים בסדרה היו טימותי וסט בתפקיד באונדרבי ואדוארד פוקס בתפקיד הארטהאוס.
הסדרה השנייה משנת 1994 בהפקת ה-BBC בכיכובם של אלן בייטס בתפקיד באונדרבי, ריצ'רד אי גרנט בתפקיד הארטהאוס ובוב פק בתפקיד גרדגריינד. שתי הסדרות שודרו בישראל בערוץ הראשון.

Summary:
"זמנים קשים" (באנגלית: Hard Times) הוא רומן מאת הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס שיצא לאור בשנת 1854. הספר עוסק בנושא מצב האומה באנגליה באותה תקופה. חיבור נוסף שעסק בכך היה "צפון ודרום" מאת אליזבת גסקל, ומטרת שניהם הייתה למקד את תשומת הלב הציבורית לנושא הנטל החברתי והכלכלי המוטל על חלק מהאוכלוסייה.
בניגוד לשאר ספרי דיקנס, "זמנים קשים" אינו מתרחש בלונדון אלא בעיר ויקטוריאנית ותעשייתית בדיונית בשם "קוקטאון". הספר זכה לתגובות מעורבות ממבקרים שונים כמו פרנק ריימונד ליוויס, ג'ורג' ברנרד שו ותומאס מאקולי. הביקורת השלילית נבעה מיחסו של דיקנס לאיגודים המקצועיים ומהפסימיות שלו ביחס לפילוג הנוצר בין בעלי בתי החרושת הקפיטליסטים ובין הפועלים שלהם בתקופה הוויקטוריאנית שאחרי המהפכה התעשייתית בבריטניה.
"זמנים קשים" הוא הקצר ביותר מבין הרומנים שכתב דיקנס.