[upraviť] Život
Jeho život bol prvýkrát opísaný v biografii Giorgia Vasariho Vite (Životy).
Leonardo sa narodil v dedinke Anchiano, blízko mesta Vinci v Taliansku. Bol nemanželské dieťa. Jeho otec, Piero da Vinci, bol mladý právnik a jeho matka, Caterina, bola pravdepodobne sedliackym dievčaťom, podľa sa predpokladá, podložené chabými dôkazmi, že bola otrokyňou zo Stredného východu, ktorú vlastnil Piero.
Keďže sa narodil pred zavedením modernej konvencie o menách v Európe, jeho celé meno bolo "Leonardo di ser Piero da Vinci", ktoré znamenalo "Leonardo, syn pána Piera z Vinci". Leonardo sám jednoducho podpisoval svoje práce "Leonardo" alebo "Io, Leonardo" ("Ja, Leonardo"). Mnoho autorít preto spomína jeho práce ako "od Leonarda", a nie "od da Vinciho". Meno svojho otca nepoužíval pravdepodobne kvôli svojmu nelegitímnemu postaveniu.
Leonardo vyrastal so svojím otcom vo Florencii. Celý svoj život bol vegetarián. Okolo roku 1466 sa stal učňom maliara Andreu del Verrocchio. Neskôr sa stal nezávislým maliarom vo Florencii.
V roku 1476 bol anonymne obžalovaný z homosexuálneho styku so 17-ročným známym prostitútom, Jacopom Saltarellim, ktorý mu stál ako model. Spolu s ďalšími troma mladými mužmi ho obvinili z homosexuálneho správania. Nakoniec bol pre nedostatok svedkov oslobodený. V nasledujúcom období bol Leonardo a ostatní pod prísnym dohľadom florentských "Nočných strážnikov" — renesančnej obdoby mravnostnej polície.
Tvrdenie, že Leonardo bol homosexuál, sa všeobecne akceptuje. Najdlhší vzťah mal s krásnym delikventom Gianom Giacomom Caprottim da Oreno, ktorého nazýval Salai (malý diabol) a ktorý vstúpil do jeho služieb vo veku 10 rokov ako jeho sluha a asistent. Leonardo podporoval Salaia dvadsaťpäť rokov a vo svojom testamente mu zanechal polovicu svojich vinohradov.
Asi od roku 1482 do roku 1499 Leonardo pracoval pre Ludovica Sforzu, vojvodu Milána , kde si založil aj vlastnú dielňu s učňami. Sedemdesiat ton bronzu, ktoré bolo pripravených na Leonardovu sochu "Gran Cavallo" (Veľký kôň) padlo za obeť (boli použité na výrobu pušiek) vojvodovmu pokusu zachrániť Miláno pred Francúzskom Karla VIII. v roku 1495 — pozri tiež Talianske vojny.
Keď sa v roku 1498 Francúzi už za vlády Ľudovíta XII. vrátili, Miláno padlo bez boja a Sforza bol zvrhnutý . Leonardo istý čas ostal v Miláne, až kým jedného rána neuvidel francúzskych lukostrelcov trénovať na jeho hlinenom modeli sochy "Gran Cavallo" v polovičnej veľkosti. Odišiel spolu so Salaiom a jeho priateľom (a vynálezcom podvojného účtovníctva) Lucom Paciolim do Mantovy, z ktorej po dvoch mesiacoch pokračoval do Benátok, a odtiaľ späť do Florencie na konci apríla 1500.
Vo Florencii vstúpil do služieb Cesara Borgiu, syna pápeža Alexandra VI., zvaného "Vojvoda Valentino", ako vojenský architekt a staviteľ. V roku 1506 sa vrátil do Milána, vtedy už v rukách Maximiliana Sforzu, potom ako švajčiarski žoldnieri vyhnali Francúzov.
V roku 1507 sa Leonardo stretol s výnimočne krásnym 15-ročným aristokratom, grófom Francescom Melzim. Melzi sa stal jeho žiakom, životným druhom a dedičom.
Od 1513 do 1516 žil v Ríme, kde v tom čase pôsobili maliari ako Rafael a Michelangelo; hoci s nimi neudržiaval kontakty, predpokladá sa, že zohral hlavnú úlohu v premiestnení 'Davida', majstrovského diela Michelangela. Michelangelo bol z toho, podľa všetkého, nie veľmi nadšený.
V roku 1515 František I. znova obsadil Miláno, a Leonardo bol poverený vytvorením dekorácie (mechanického leva) pre mierové rozhovory v Boloni medzi francúzskym kráľom a pápežom Levom X., kde sa musel prvýkrát stretnúť s kráľom. V 1516, vstúpil do Františkových služieb a využíval zámok Clos Lucé hneď vedľa kráľovskej rezidencie na kráľovskom zámku v Amboise , a dostával štedrú penziu. S kráľom sa stali blízkymi priateľmi.
Zomrel vo Francúzsku v meste Cloux roku 1519 . V súlade s jeho poslednou vôľou nasledovalo jeho truhlu 60 žobrákov. Bol pochovaný v Kaplnke Saint-Hubert na zámku Amboise.
Leonardo mal množstvo priateľov, tu sú niektorí z nich:
[upraviť] Umenie
[upraviť] Maliar
„Maliarstvo je poézia, ktorá je videná ale nepočutá a poézia je maliarstvo, ktoré je počuté, ale nevidené.“
Leonardo je veľmi známy vďaka svojím majstrovským obrazom ako Posledná večera (po taliansky Ultima Cena alebo Cenacolo, v Miláne), namaľovanom v roku 1498, a Mona Líza (tiež známa po taliansky ako La Gioconda alebo po francúzsky La Joconde, teraz v Louvri v Paríži), namaľovanom v 1503–1506, aj keď sa polemizuje či tento obraz namaľoval sám alebo je to dielo jedného z jeho študentov. Do dnešných čias sa zachovalo iba sedemnásť jeho obrazov, ale žiadna socha.
Leonardo často plánoval veľkolepé obrazy s množstvom kresieb a náčrtov, ale tie neboli nikdy dokončené.
V roku 1481 bol poverený namaľovať obraz nad oltár "Klaňanie kráľov". Po náročných prípravách a množstve kresieb obraz zanechal nedokončený, keď odchádzal do Milána.
Vo Florencii bol poverený namaľovať rozsiahlu verejnú nástennú maľbu "Bitka pri Anghiari"; jeho rival Michelangelo mal maľovať na opačnú stenu. Po vytvorení neuveriteľného množstva štúdií pri príprave na túto prácu, opustil mesto s nedokončenou nástennou maľbou kvôli technickým problémom.
[upraviť] Zoznam obrazov
Poznámka: Údaje o rokoch vzniku obrazov sa v rôznych prameňoch väčšinou značne rozchádzajú
[upraviť] Sochár
Veľa rokov v Miláne strávil vytváraním plánov a modelov pre monumentálnu sedem metrov vysokú sochu koňa z bronzu ("Gran Cavallo"), ktorá mala stáť v tomto meste. Vojna s Francúzskom nedovolila dokončiť tento projekt. Na základe súkromnej iniciatívy bola podobná socha dokončená podľa niektorých jeho plánov v roku 1999 v New Yorku, darovaná a premiestnená do Milána. Huntovo múzeum v meste Limerick v Írsku vlastní malého bronzového koňa, o ktorom sa predpokladá, že je prácou Leonardovho učňa podľa jeho pôvodného návrhu. Okrem to však sám urobil mnoho sôch. Známe sú hlavne tie najstaršie.
[upraviť] Architekt
Mnoho Leonardových zápiskov sa týkalo architektúry, najmä plánov na výstavbu katedrál. Jeho štúdie z tejto oblasti začínali dôkladným preskúmaním rôznych stavebných nástrojov a pomôcok. Ďalej pokračovali do oblasti, ktorá dovtedy nebola preskúmaná a to skúmaním rôznych mohutností stĺpov, trámov, nosníkov a klenieb.
Experti sa zhodujú, že väčšina jeho architektonických štúdii bola teoretických a Leonardo nikdy nečelil praktickým problémom vyplývajúcim zo stavby ním navrhnutých budov. Jeho poznámky o architektúre sú posudzované ako niečo, čo spadá do oblasti "ako navrhnúť konštrukciu na ozdobenie fasády budovy" alebo "ako vyzdobiť plošinu vztýčenú pri oslavách". Na druhej strane niektoré náčrty sú čiastočne zaujímavé svojou ambíciou zobraziť obrovské dómy, kaplnky, štvorcestné točité schody, dvojité špirály točitých schodov, mnohoprúdové ulice pre chodcov a komerčnú dopravu. Ani jeden z týchto monumentov nebol vybudovaný, ani jeden plán sa neuskutočnil.
Ako svoju architektonickú prácu Leonardo prezentoval model ideálneho mesta pre Ludovica Sforzu. To by si ale vyžadovalo úplne prebudovanie Milána, čo sa samozrejme nikdy nestalo. Iba málo Leonardových kresieb a plánov na poli architektúry uzrelo svetlo sveta. Pravdepodobne spolupracoval s Ambrogiom da Cortisom a Bramanteom, v roku 1492, pri prestavbe trhu Vigevano a možno bol aj pri dvoch troch ďalších civilných projektoch. Okrem toho vieme, že predložil projekt centrálnej veže Milánskej katedrály. 10. mája 1490 bol síce odmietnutý, ale zároveň bol vyzvaný na vypracovanie nového, ktorý nikdy nedokončil.
V roku 1502 Leonardo da Vinci vytvoril kresbu visutého mosta s jediným segmentom s dĺžkou 720 stôp (240 m) ako časť stavebného projektu pre sultána Bajazida II. z Konštantínopolu). Most mal preklenúť ústie Bosporu známe ako Zlatý roh. Nikdy nebol vybudovaný, ale Leonardova vízia bola vzkriesená v roku 2001, keď bol na základe jeho projektu postavený menší most v Nórsku.
Na sklonku života pracoval na náčrtoch pre zámok kráľovnej matky v Romorantine. A ako obyčajne ani tie neboli realizované.
[upraviť] Veda a konštrukcia strojov
Možno pôsobivejšie než jeho umelecká tvorba sú jeho vedecké a konštrukčné štúdie zaznamenané v denníkoch, ktoré obsahujú asi 6000 strán poznámok a kresieb, a v ktorých sa prelína veda a umenie. Bol ľavák a počas celého života používal zrkadlové písanie, asi preto, že je ľahšie písacie brko ťahať ako tlačiť; použitím zrkadlového písania môžu ľavo rukí pisatelia pero ťahať sprava doľava.
Jeho prístup k vede charakterizuje jedno: pokúšal sa porozumieť fenoménu jeho opisom a nákresmi do najmenších podrobností a nekládol pritom dôraz na pokusy alebo teoretické vysvetlenia. Počas celého života plánoval zostaviť veľkú encyklopédiu založenú na detailných kresbách všetkého. Odvtedy ako formálne zanechal štúdium latinčiny a matematiky, Leonarda ako vedca vtedajší učenci väčšinou ignorovali.
Leonardo nikdy nepublikoval ani inak nerozširoval obsah svojich denníkov. Mnoho vedcov sa ale domieva, že Leonardo tak chcel urobiť a zverejniť svoje pozorovania. Tieto zápisky ostali záhadné a nezrozumiteľné až do 19. storočia a nemali vplyv na vývoj vedy a techniky. V januári 2005 bádatelia objavili tajné laboratórium, ktoré Leonardo používal na štúdium lietania a pri iných priekopníckych a vedeckých prácach a ktoré sa nachádza v bývalých zapečatených kláštorných izbách hneď vedľa Baziliky Najsvätejšej panny (Santissima Annunziata) priamo v srdci Florencie.
[upraviť] Astronómia
V astronómii, Leonardo veril, že Slnko a Mesiac krúžia okolo Zeme, a že Mesiac odráža slnečné svetlo, pretože je pokrytý vodou. Zistil však vplyv Mesiaca na príliv a odliv.
[upraviť] Anatómia
Podieľal sa na pitvách a vytvoril množstvo veľmi podrobných anatomických kresieb, pričom plánoval rozsiahle práce: ľudskú a porovnávaciu anatómiu. Prišiel na spôsob ako pitvať oko, ktorý sa používal až do 19. storočia. Okolo roku 1490 vytvoril do svojho náčrtníka štúdiu Canon of Proportions (Kánon proporcií) podľa ideálnych proporcií mužského tela, ktoré popísal vo svojej práci rímsky architekt Marcus Vitruvius Pollio. Štúdia nazývaná Homo Vitruvius (Vitruviánsky muž) je jedna z Leonardových najznámejších prác.
Jeho štúdium ľudskej anatómie viedlo k návrhu prvého známeho robota v písanej histórii. Návrh, ktorý sa nazýva aj Leonardov robot, bol pravdepodobne nakreslený okolo roku 1495, ale objavený bol až v 50-tych rokoch 20. storočia. Nie je známe, či sa ho niekto pokúsil zostrojiť.
[upraviť] Lietajúce stroje
Leonardo, fascinovaný fenoménom lietania, vytvoril podrobné štúdie letu vtákov a plány na zostrojenie niekoľkých lietajúcich strojov, vrátane helikoptéry poháňanej štyrmi ľuďmi (ktorá by nefungovala, lebo by začala celá rotovať) a ľahkého rogala (ktoré by mohlo letieť). V jeho poznámkach sa tiež vyskytuje náčrt lietacieho stroja, pri ktorom stojí za povšimnutie pedantné prepracovanie chvostového kormidla. 3. januára 1496 neúspešne vyskúšal lietajúci stroj, ktorý sám zostrojil. Okrem konštrukcií napodobňujúcich krídla vtáčie vytvoril tiež jednu podľa netopierích krídel. Vo svojich poznámkach sa tiež zaoberal myšlienkou padáka, ktorý však rozpracoval len teoreticky. Ako pohon pre svoje lietajúce stroje častokrát využíval ľudskú silu (napr. pedály ako na bicykli).
Vynašiel však anemometer na zisťovanie smeru fúkania vetra. Viatím vetra sa tiež zaoberal anemoskop, ktorý však pravdepodobne zisťoval rýchlosť vetra. Inklinometer mal zasa za úlohu kontrolovať vodorovnú pozíciu pri lete.
[upraviť] Bojové stroje
Jeho denníky obsahujú tiež niekoľko vynálezov vojenského zamerania, ako napríklad guľomety, obrnený tank poháňaný ľuďmi alebo koňmi (podrobnosti ) či klastrovú bombu, a to aj napriek tomu, že neskoršie pokladal vojnu za najhoršiu ľudskú činnosť. Skonštruoval niečo ako bojové delo, ktoré malo možnosť nastavenia uhla a výšky, bolo pohyblivé a využiteľné v boji. Oprášil náčrty z dávneho stredoveku a vylepšil baranidlo, ktoré sa dalo používať priamo na hradby miest. Jeho nápady dali základ, síce v zmenšenej podobe, dnešným zbraniam ako sú revolvery či samopaly. Z ďalších stredovekých zbraní si ako inšpiráciu zobral aj kušu, ktorú však vytvoril ako zbraň hlavne na spôsobenie zmätku v nepriateľských šíkoch a dohnal ju ku gigantickým rozmerom, asi tak na 6 vozov. Vytvoril rôzne druhy projektilov, ktoré síce neboli doplnené matematickými výpočtami dráhy letu, ale už z ich tvaru bolo zrejmé, ako veľmi si Leonardo uvedomoval význam aerodynamiky.
[upraviť] Iné vynálezy
Ďalšie vynálezy zahŕňajú ponorku, zariadenie s ozubenými kolieskami, ktoré môže byť považované za prvú mechanickú kalkulačku, a auto poháňané pružinovým mechanizmom. Počas svojho pobytu vo Vatikáne naplánoval priemyselné využitie slnečnej energie pomocou parabolických zrkadiel na zohrievanie vody. Okrem týchto vynálezov vynašiel skafander, vo svojich štúdiách ho do detailov rozpracoval, aj keď v tej dobe pozostával len zo zvona na hlavu a plávacích plutiev. Až neskôr domyslel kožený odev určený na pobyt pod vodou. Tiež skonštruoval vŕtačku, ktorá pozostávala z hlavice, kolieskového mechanizmu a kľuky, pomocou ktorej sa otáčala.
Z ďalších jeho nápadov, ktoré by našli zúžitkovanie aj v dnešnej dobe, bola napríklad hydraulická píla. Mal aj svojský systém klimatizácie, ktorý mal za úlohu zabraňovať prudkým zmenám teploty, ktoré by mali ničivý účinok na jeho laboratórium. Jednoduchým systémom skonštruoval zariadenie na meranie vlhkosti vzduchu: boli to kvázi váhy, na jedenej strane mali vosk a na druhej rovnaké množstvo vlny, ktorá na rozdiel od vosku absorbuje vlhkosť. Odchýlka, ktorá vznikla vo vlhkom prostredí, keď vlna nasiakla vodou, sa prenášala na stupnicu na váhach. Zaujímavosťou je tiež napríklad jeho funkčný prístroj na výrobu lán, pričom sa kvalita lana dala regulovať.
Aj keď väčšina z Leonardových vynálezov nebola realizovaná, mnohé z nich boli technologicky uskutočniteľné ako to demonštruje napríklad jeho tank .
[upraviť] Leonardo v umení
Odkaz a genialita Leonarda da Vinciho ovplyvnila generácie umelcov a učencov. Nasledujúce príklady môžeme nájsť v kultúre a literatúre:

Summary: Leonardo di ser Piero da Vinci, nazývaný Leonardo da Vinci, (* 15. apríl 1452, Anchiano pri meste Vinci – † 2. máj 1519, zámok Clos Lucé, Amboise, Francúzsko) bol taliansky renesančný architekt, hudobník, vynálezca, sochár a maliar. Bol opísaný ako archetyp "renesančného človeka" a ako univerzálny génius. Leonardo je slávny pre svoje majstrovské obrazy ako Posledná večera a Mona Líza. Tiež je známy ako tvorca mnohých vynálezov, ktoré predvídali modernú technológiu, ale ktoré boli len výnimočne skonštruované počas jeho života. Navyše pomohol rozvinúť anatómiu, astronómiu a stavebníctvo.


[upraviť] Popis raketoplánu
Kompletný raketoplán pri jeho štarte tvoria tri časti:
Celková dĺžka zostavy raketoplánu Space Shuttle pri vzlete je 56,14�m. Vzletová hmotnosť sa pri jednotlivých exemplároch a ich misiách líši a pohybuje sa približne okolo 2�050�ton. Pristávacia hmotnosť tiež kolíše a závisí najmä na množstve nákladu, dopravovaného naspäť na Zem; zvyčajne sa pohybuje od 90 do 115�ton.
[upraviť] Štartovacie stupne SRB
Štartovacie stupne a ich motory vyvinula a vyrába firma Thiokol (teraz Morton Thiokol, súčasť koncernu Alliant Techsystems, Inc.), Brigham City, Utah (USA).
Väčšia časť každého zo štartovacích stupňov SRB (Solid Rocket Booster) s dĺžkou 45,46 m, priemerom 3,8 m a vzletovou hmotnosťou 590�ton (prázdna hmotnosť 87�ton) tvorí raketový motor SRM (Solid Rocket Motor) spaľujúci tuhé pohonné látky (zmes tvorenú 12,04�% polybutadienakrylátu, 16,00�% práškového hliníka a 69,6�% chloristanu amónneho; ďalej potom 0,40�% oxidu železitého ako katalyzátora a 1,96�% epoxidového vytvrdzovača). Stavebne sa motory skladajú zo štyroch segmentov, ktoré sú zostavované dohromady až na kozmodróme. Horný segment obsahuje iniciačnú a zážihovú zložku, k spodnému je pripojená vychyľovateľná ablatívne chladená expanzná tryska. Doba činnosti motorov SRB, pevne daná množstvom pohonnej látky, je približne 120�sekúnd. Každý z motorov SRB v okamžiku vzletu raketoplánu vyvíja ťah 11,8�MN. Prierez stredového kanálu palivového zrna má tvar jedenásťcípej hviezdy; po ohorení cípov, zhruba v T +50�s po štarte, sa ťah motoru samovoľne znižuje.
Na povrchu spaľovacej komory SRM sú lineárne nálože, ktoré sú v prípade havárie raketoplánu počas štartu odpálené, spaľovaciu komoru rozpolia a tým ukončia činnosť motora, aby nedopadol na obývané miesta.
Nad horným segmentom je pod kužeľovým aerodynamickým krytom umiestená časť riadiacej elektroniky a padákový systém, umožňujúci bezpečné pristátie vypotrebovaných motorov na morskú hladinu. Ďalšia časť elektroniky je umiestnená v priestore okolo expanznej trysky, kde je tiež umiestnené turbočerpadlo hydrauliky na vychyľovanie trysky motora. V hornom a spodnom prístrojovom úseku sú tiež umiestnené vždy štvorice malých raketových motorov na rýchle oddelenie SRB od externej palivovej nádrže ET.
Stupne SRB sú z boku pripojené k externej nádrži ET prostredníctvom troch rúrkových konštrukcií, jednej v prednej a dvoch v zadnej časti SRB.
Po dokončení práce SRM vo výške 45�km sa výbušnými skrutkami oddelia spoje s nádržou ET a zapália sa dve štvorice pomocných raketových motorov, ktoré SRB vzdialia do bezpečnej vzdialenosti od raketoplánu. SRB zotrvačnosťou vystúpajú do výšky okolo 66�km. Potom sa voľným pádom vracajú na zem. Vo výške 4,8�km sa na povel barorelé odhodí predný aerodynamický kryt a vypustí sa výtažný a potom aj stabilizačný padák s priemerom 16,6�m. Vo výške 1,8�km sa odhodí stabilizačný padák a otvoria sa tri hlavné padáky, každý s priemerom 41,5�m. Tie zaistia pristátie SRB rýchlosťou 25�m/s, približne 260�km od miesta štartu. Vzduch vo vnútri spaľovacej komory zaistí, že sa nepotopia. Potom sú odvlečené záchrannými loďami do Port Canaveral a predané na demontáž a opätovné naplnenie tuhými pohonnými látkami. Predpokladá sa ich desaťnásobné opakované použitie.
SRB sa prevážajú železnične do firmy Thiokol do Utahu kvôli rozmerom demontované, a po naplnení a prevezení späť na Floridu sú znova zmontované. Práve zlyhanie tesnenia medzi jednotlivými segmentami bola príčina havárie raketoplánu Challenger.
[upraviť] Externá palivová nádrž ET
Externú palivovú nádrž ET vyvinula firma Martin Marietta (teraz Lockheed Martin) a vyrába sa v továrni Michoud Assembly Facility blízko New Orleans, LA (USA).
Nádrž ET je jedinou časťou raketoplánu, ktorá sa nedá opakovane použiť. Je valcovitého tvaru zo spodným sférickým dnom a zašpičateným vajcovitým predom. Jej celková dĺžka je 47,0�m a priemer 8,4�m. V skutočnosti sa skládá z dvoch oddelených nádrží. Spodná s objemom 1515�m3 nesie zásoby kvapalného vodíka (102�600�kg), predná s objemom 554�m3 zásoby kvapalného kyslíka (616�500�kg) pre motory SSME.
Bola vyrábaná v troch základných modifikáciách. Prvá z nich, použitá pri prvých siedmich štartoch raketoplánu, mala prázdnu hmotnosť približne 35�ton. Odľahčená verzia tejto nádrže je označovaná LWT (Lightweight Tank) s hmotnosťou približne 31�ton. Medzitým od roku 1998 bola pre lety k Medzinárodnej kozmickej stanici (ISS) používaná ešte viac odľahčená ET, označovaná skratkou SLWT (Super Lightweight Tank) s prázdnou hmotnosťou približne 30�ton.
Kyslíková nádrž je počas letu tlakovaná na prevádzkový tlak 240 až 250�kPa. K turbočerpadlám motorov SSME v družicovom stupni je kyslík dopravovaný rýchlosťou 1264�kg/s (tj. 1,1�m3/s) prívodným potrubím s vnútornou svetlosťou 380�mm. V potrubí sú umiestnené štyri senzory predčasného spotrebovania kyslíka pred dosiahnutím predpísanej rýchlosti. Vodíková nádrž je počas letu tlakovaná na prevádzkový tlak 22 až 230�kPa. K turbočerpadlám motorov SSME je vodík dopravovaný rýchlosťou 211�kg/s (tj. 3,0�m3/s) prívodným potrubím s vnútornou svetlosťou 430�mm. V spodnej časti vnútra nádrže sú umiestnené priečky, zabraňujúce pohybu kvapalného vodíka počas letu („špliechanie”), aby sa nenarušovala stabilita zostavy raketoplánu. Na týchto priečkach sú tiež umiestnené štyri senzory predčasného spotrebovania vodíka.
Kyslíková a vodíková nádrž sú spojené valcovou prechodovou časťou z hliníkových zliatin s oceľovými resp. titanovými výstuhami. Na hornom konci vodíkovej nádrže je z vonkajšej strany pripojená rúrková konštrukcia, ktorou sú nádrže pripútané k spodku družicového stupňa. Ďalšie dve konštrukcie prepájajúce ET s družicovým stupňom sú umiestnené pri spodnom okraji vodíkovej nádrže. V tomto priestore sú tiež ukončené prívodné potrubia kyslíka a vodíka a napojené na palivové rozvody v motorovom priestore družicového stupňa.
Povrch nádrže ET je pokrytý tepelnou izoláciou hrdzavo hnedej farby z penového polyuretánu plneného rozdrveným korkom, ktorá znižuje odparovanie pohonných látok pred štartom, čiastočne zabraňuje tvorbe námrazy na povrchu nádrže a chráni obsah nádrže pred aerodynamickým ohrevom počas vzletu atmosférou. Niektoré časti povrchu sú chránené proti aerodynamickému ohrevu ablačným materiálom. Pri prvých dvoch štartoch (STS-1 a STS-2) bol povrch izolácie chránený vrstvou bieleho náteru; nepoužitím náteru pri ďalších letoch raketoplánov bolo ušetrených zhruba 500�kg "mŕtvej" (neužitočnej) hmotnosti.
Odpadnutie väčšieho kusu tejto penovej izolácie a jeho náraz do nábežnej hrany krídla raketoplánu Columbia, ktorú poškodil, bol v závere misie STS-107 príčinou jeho havárie.
Približne 15�s po dosiahnutí suborbitálnej dráhy a vypnutí motorov SSME sa prívodné potrubie rozpojí a výbušnými skrutkami sa oddelí prepojovacia konštrukcia medzi ET a družicovým stupňom. Družicový stupeň sa manévrom motormi RCS odpúta do bezpečnej vzdialenosti. Odhodená nádrž ET pokračuje v lete po balistickej suborbitálnej dráhe a zaniká v atmosfére.
[upraviť] Družicový stupeň
Okrídlený družicový stupeň (orbiter) vyvinul hlavný dodávateľ celého raketoplánu. Je to najzložitejšia a najdôležitejšia časť celého raketoplánu a zároveň jediná časť, ktorá sa dostane do vesmíru a potom pristane. Ide o jednoplošník s deltovitými krídlami dvojakej šípovitosti s celkovou dĺžkou 37,24�m, výškou 17,25�m a rozpätím 23,79�m. Jeho prázdná hmotnosť je rôzna pri jednotlivých exemplároch (Columbia bola najťažšia) a pohybuje sa okolo 90�ton. Družicový stupeň má tri hlavné konštrukčné časti:
Priestor pre posádku (7 osôb, v núdzových prípadoch až 10 osôb) má objem 71,5�m3 a v jeho priestoroch je atmosféra normálneho vzduchu s tlakom 1014�hPa. V jeho hornej časti sa nachádza letová paluba alebo pilotná paluba, vybavená 10 oknami, na ktorej sú sústredené prvky riadenia. Nachádza sa tu sedadlo veliteľa letu (vľavo) a pilota (vpravo). Za nimi sú demontovateľné kreslá pre ďalších členov posádky. Priamo za sedadlom veliteľa je v podlahe priechod na strednú, alebo obytnú palubu. Obytná paluba obsahuje bočný prielez pre nástup a výstup posádky a prielez do nákladového priestoru. Okrem toho je vybavená sanitárnym zariadením, záchodom, kuchynkou a miestami pre odpočinok. Za priečkou v prednej časti obytnej paluby je umiestnená väčšina riadiacej elektroniky vrátane piatich palubných počítačov. Pod podlahou obytnej paluby sa nachádza spodná, alebo technická paluba. Je tu klimatizačné zariadenie a systémy podpory života. Do tejto paluby nie je bežne prístup, posádka sa tam môže dostať iba po demontovaní podlahových panelov v obytnej palube.
Riadenie systémov raketoplánu zaisťuje päť hlavných palubných počítačov typu IBM AP-101S (pôvodne AP-101) s výkonom viac ako 1 milión operácií za sekundu a s operačnou pamäťou 256K 32bitových slov. Počas kritických fáz letu ako je vzlet a pristátie, sú štyri počítače prepojené a navzájom sa kontrolujú. Piaty, vybavený jednoduchším programovým vybavením, slúži ako záloha.
Navigačný systém využíva najmä tri inerciálne plošiny IMU (Inertial Measurement Units), ktoré zásobujú palubné počítače informáciami o aktuálnej orientácii družicového stupňa v priestore a o negravitačných zrýchleniach (napr. spôsobených prácou motorov). Na ich nastavovanie slúži automatické aj manuálne zameriavače hviezd. Negravitačné zrýchlenie meria aj ďalšia súprava štyroch lineárnych akcelerometrov. V priebehu stretávacích manévrov na stanovenie vzdialenosti družicového stupňa od cieľa a relatívnej rýchlosti sa používa palubný rádiolokátor. Pre navigáciu v závere pristátia slúži prijímač systému TACAN. V poslednom čase sa skúšobne používa navigačný systém GPS. Vlastná pilotáž letu zaisťuje prostredníctvom hlavných počítačov autopilot, ktorý môže tiež preberať príkazy pilotov z ručných ovládacích prvkov, umiestnených na letovej palube.
Komunikačný systém pracuje v pásmach Ku (15,25 až 17,25�GHz) a S (1,7 až 2,4�GHz). Väčšina spojení s riadiacim strediskom je sprostredkovaná cez družice systému TDRSS (Tracking and Data Relay Satellite System), umiestnených na geostacionárnej dráhe. V prvých približne 4 minútach letu môže systém pracujúci v pásme S komunikovať s pozemnou stanicou na kozmodróme priamo. Pre spojenie s Medzinárodnou kozmickou stanicou v jej blízkosti, alebo s členmi posádky, pracujúcimi v skafandroch vo voľnom priestore, sa používa systém pracujúci v pásme UKV (243 až 300�MHz). Tento systém slúži aj ako záložný pre spojenie s pozemnými stanicami.
V trupe s rozmermi 18,3�×�5,2�×�4,0�m je umiestnený nákladový priestor, uzavierateľný dvojkrídlovými dverami, na ktorých vnútornej strane sú radiátory klimatizačného systému. Tieto radiátory prostredníctvom glykolovej slučky odvádzajú z vnútra družicového stupňa odpadové teplo. Aby mohli správne fungovať, musia byť dvere do nákladového priestoru vo vesmíre otvorené. V trupe sa okrem iného nachádza diaľkový manipulátor RMS (Remote Manipulator System), nazývaný aj manipulačné rameno, tri palivové batérie s výkonom 3�×�7�kW (v maxime 3�×�12�kW) a štyri nádrže s kyslíkom a štyri nádrže s vodíkom potrebným pre ich prevádzku. Nachádza sa tu tiež všetok užitočný náklad. Môže to byť jedna alebo viac družíc, sondy, moduly pre vesmírnu stanicu (Mir, ISS), zásobovacie kontajnery, alebo vesmírne laboratórium. Starší typ vesmírneho laboratória je európsky Spacelab, od letu STS-57 až po let STS-107 sa používal novší Spacehab. Býva tu tiež inštalovaná prechodová komora slúžiaca na prechod do otvoreného priestoru.
Zadná časť orbitera sa nazýva motorová sekcia. Táto časť nesie tiež smerové kormidlo (smerovku). V zadnej časti sú umiestnené tri turbočerpadlá APU (Auxiliary Power Units) hydraulického systému na ovládanie motorov SSME a aerodynamických riadiacich plôch.
V motorovom priestore sa nachádzajú tri kyslíkovodíkové motory SSME (Space Shuttle Main Engines) s nominálnym ťahom 3�×�2,1�MN vo vákuu. Dodávku pohonných látok do spaľovacích komôr týchto motorov zaisťujú turbočerpadlá, pričom časť kvapalného vodíka je najskôr vedená stenami expanznej trysky, ktoré sú tak regeneratívne ochladzované. Všetky tri motory sú uložené výkyvne a ich vychyľovaním hydraulickými ovládačmi je riadený smer letu raketoplánu počas jeho vzletu na obežnú dráhu. Tieto motory sú používané len pri štarte. Po oddelení hlavnej nádrže ET už nie sú pripojené na nijaký prívod paliva a na obežnej dráhe nemajú nijakú funkciu.
Pod motorovým priestorom je umiestnený trupový elevón. Nad motorovým priestorom po stranách kýlovej plochy s kormidlami a aerodynamickou brzdou sú pripevnené dva moduly manévrovacích motorov OMS (Orbital Maneuvring System), každý s jedným motorom OMS s ťahom 26,7�kN, 12 riadiacimi motormi RCS (Reaction Control System) s ťahom 3,87�kN a dvoma vernierovými motormi s ťahom 111�N. Ako pohonné látky pre OMS a RCS slúžia monometylhydrazín a oxid dusičitý. Ďalší modul RCS so 14 motormi s ťahom 3,87�kN a dvoma motormi s ťahom 111�N je zabudovaný vpredu, pred priestorom pre posádku.
Konštrukcia trupu raketoplánu je vyrobená najmä z ľahkých hliníkových zliatin. Pre najviac mechanicky namáhané časti je použitá oceľ a titánové zliatiny.
Povrch raketoplánu je pokrytý systémom tepelnej ochrany TPS (Thermal Protection System), chrániacim trup raketoplánu pred aerodynamickým ohrevom počas zostupu do atmosféry Zeme. Najviac namáhané časti, tj. predok trupu a nábežná hrana krídla, sú chránené panelmi z uhlíkového laminátu, pokrytého glazúrou zo zmesi oxidu hlinitého, oxidu kremičitého a karbidu kremíku ako ochranu proti oxidácii. Spodok trupu a krídla sú pokryté dlaždicami z vysoko porézneho oxidu kremičitého, ktoré sú vyrobené z kremennej vaty, s čiernou glazúrou, zaisťujúcou vysokú emitivitu (spätné vyžarovanie) tepelného žiarenia. Horná časť krídla, boky trupu a boky kýlovej plochy sú pokryté podobnými kremennými dlaždicami, avšak s bielou glazúrou, zaisťujúcou vysokú reflektivitu (odrazivosť) tepelného žiarenia. Celkový počet dlaždíc je viac ako 30�tisíc. Ich hrúbka kolíše podľa prepokladaného tepelného zaťaženia jednotlivých miest trupu od 25 do 125�mm. Dlaždice nie sú lepené priamo na hliníkový trup, ale na pružnú podložku z Nomexovej plsti (vyrobenej z aramidu) a medzi jednotlivými dlaždicami je ponechaná dilatačná medzera, zaplnená pružnou upchávkou z keramickej tkaniny. Najmenej tepelne namáhaný vrch trupu (dvere nákladového priestoru) je pokrytý panelmi FRSI (Felt Reusable Surface Insulation) z Nomexovej plsti. Pred vyvezením raketoplánu na štartovaciu rampu je celý povrch družicového stupňa impregnovaný vodoodpudivým postrekom.
Pre pristátie je raketoplán vybavený vysúvacím podvozkom. Pre skrátenie dojazdu po pristátí je v spodnej časti kýlovej plochy zabudovaný brzdiaci páskový padák.
[upraviť] Nákres orbitera
Tepelná ochrana — špeciálne tvarované izolačné platničky priliehajúce na zakrivené plochy:
A. Zosilnená uhlíkovo-uhlíková izolácia RCC (teploty nad 1�260°C) B. Keramické platničky (648–1 260°C) C. Platničky z keramických vlákien (370–648°C) D. Plsť (do 370°C)
[upraviť] História projektu
Program STS bol oficiálne zahájený 5. januára 1972, keď prezident Richard M. Nixon oznámil, že NASA bola poverená vyvinúť mnohonásobne použiteľný dopravný prostriedok pre lety zo Zeme na obežnú dráhu a späť. Okrem raketoplánu bolo v pláne vyvinúť tiež nadväzujúci systém medziorbitálnych ťahačov a prípadne aj prostriedkov pre kyvadlovú dopravu k Mesiacu a späť. Tieto nadväzujúce projekty, tvoriace komplex prostriedkov označovaných STS však nikdy neboli realizované.
Na základe požiadaviek ministerstva obrany USA boli v projekte urobené značné kompromisy oproti pôvodným návrhom NASA, ktoré predpokladali plne mnohonásobne použiteľný systém. Projekt sa v úvodnej fáze niekoľkokrát menil a konečná realizácia sa dostávala do sklzu najmä pre rozpočtové problémy.
Okrem niekoľkých funkčných overovacích modelov bol konečne postavený prvý letuschopný exemplár (výr. č. OV-101), ktorý však nebol vybavený ani tepelnou ochranou, ani kyslíkovodíkovými hlavnými motormi SSME a bol určený iba k letovým skúškam v zemskej atmosfére. Pôvodne mal byť pomenovaný Constitution (Ústava), ale na základe celonárodnej dopisovej kampane bol na nátlak fanúšikov televizneho seriálu Star Trek nakoniec pomenovaný Enterprise. Jeho slávnostné odovzdanie sa uskutočnila 17. septembra 1976 a v priebehu roku 1977 vykonal päť skúšobných kĺzavých letov v atmosfére.
Prvým exemplárom, určeným na let do vesmíru bol raketoplán Columbia (OV-102). Ten bol odovzdaný NASA 8. marca 1979 a 23. marca toho istého roku bol letecky na chrbte lietadla Boeing 747-SCA prepravený na Kennedyho vesmírne stredisko. Prvý let do vesmíru (STS-1) absolvoval v dňoch 12. až 14. apríl 1981 s dvojčlennou posádkou. Posledný let do vesmíru (STS-107 absolvoval v dňoch 16. januára až 1. februára 2003 so sedemčlennou posádkou; let však skončil haváriou, pri ktorej zahynuli všetci členovia posádky.
Ďalší exemplár Challenger (OV-099) bol prerobený z raketoplánu pôvodne určeného na lámacie skúšky a bol odovzdaný NASA 30. júna 1982. Na svoj prvý let odštartoval 4. apríla 1983. Zničený bol pri havárii počas štartu 28. januára 1986, pri ktorej zahynula celá sedemčlenná posádka.
Tretím exemplárom bol Discovery odovzdaný NASA 16. októbra 1983. Rovnako ako štvrtý raketoplán Atlantis, dokončený 6. apríla 1985, je doteraz v službe.
Piaty raketoplán pomenovaný Endeavour bol postavený ako náhrada za zničený Challenger. Do služby bol odovzdaný 25. apríla 1991.
Po havárii raketoplánu Columbia sa už nepočíta so stavbou náhradného exempláru. Boli odvolané všetky štarty raketoplánov s výnimkou letov k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS). Obnovenie letov raketoplánov nazvané Return to flight bolo podmienené splnením množstva technických a organizačných zmien. Počas prvého letu raketoplánu Discovery (STS-114) v dňoch 26. júla až 9. augusta 2005 však došlo k opätovnému odpadávaniu tepelnej izolácie nádrže ET, čo viedlo k opätovnému prerušeniu letov raketoplánov. Opätovné obnovenie letov sa uskutočnilo až 4. júla 2006.
Z rozhodnutia vlády USA majú byť raketoplány Space Shuttle vyradené z prevádzky po dobudovaní ISS v roku 2010.
[upraviť] Prehľad vyrobených exemplárov
[upraviť] Ekonomika prevádzky
Pôvodné predpoklady, že po ekonomickej stránke bude prevádzka raketoplánov výhodná sa ukázala ako chybná. Už pred rokom 1985 sa náklady na vypustenie pohybovali od 71 po 74 milónov dolárov. Bolo známe že štarty boli dotované približne 16 miliónmi dolárov aby raketoplány mohli konkurovať v tom čase novej nosnej rakete Ariane. Po katastrofe raketoplánu Challenger sa náklady skokom vyšplhali až na 110 mil. USD a aj neskôr sa neúmerne zvyšovali.
Náklady v porovnaní s ďalšími nosčmi (údaje z roku 1997):
[upraviť] Priebeh typickej expedície
[upraviť] Pozemné prípravy
Družicový stupeň je po návrate z predchádzajúcej misie presunutý do jednej z troch montážnych hál OPF (Orbiter Processing Facility) na vyloženie nákladu a odstrojenie, v priebehu ktorého sa demontujú hlavné motory SSME a nahradia sa inými, ktoré medzitým prešli údržbou. Revíziou prechádzajú tiež moduly manévrovacích motorov OMS a RCS, ktoré sa niekedy tiež ako stavebný celok vymenia. Kontrolou prejde aj systém tepelnej ochrany TPS a je prípadne opravený a ošetrený. V OPF je do kabiny posádky a nákladového priestoru podľa potreby umiestnená časť užitočného nákladu.
V montážnej budove VAB (Vehicle Assembly Building) sa medzitým na pohyblivom vypúšťacom zariadení MLP (Mobile Launch Platform) z jednotlivých segmentov zostavia obidva štartovacie stupne SRB a potom sa k nim pripojí odhadzovacia nádrž ET. Po ukončení príprav družicového stupňa v OPF je tento prevezený do VAB, žeriavom zdvihnutý, otočený do vertikálnej polohy a pripojený k ET. Po dokončení základných previerok sa MLP so zostaveným kompletným raketoplánom prevezie pásovým transportérom na jednu z dvoch štartovacích rámp LC-39A alebo LC-39B (v súčasnosti už len na 39-A), kde sa MLP posadí a napojí na pozemné zariadenie (rozvody elektrickej energie, dátové komunikačné linky, rozvody dodávky stlačených plynov, prevádzkových kvapalín a pohonných látok). Na rampe prebehnú ďalšie skúšky zostavy, zavŕšené skušobným odpočítavaním štartu.
Na rampe sa tiež naloží zostávajúce užitočné zaťaženie.
Vlastné odpočítavanie štartu začíná zvyčajne tri dni pred očakávaným štartom za stavu T −43�hodín a obsahuje množstvo plánovaných prerušení, z ktorých posledné dve sú za stavu T −20�minút a T −9�minút. Približne 6 hodín pred štartom je do nádrže ET natankované palivo, dve hodiny pred štartom začína do stroja nastupovať posádka. Vlastný štart začína postupným zážihom hlavných motorov SSME začínajúc v čase T −6,6�sekundy. V T −0 sa zapália motory SRB a ich ťah pretrháva nity, ktorými je do tej doby raketoplán pripútaný k MLP.
[upraviť] Vzlet
V momente štartu je ťah motorov SSME nastavený na najvyššiu možnú hodnotu (107�% nominálneho ťahu) a tiež motory SRM dávajú maximálny ťah. V čase T +10�s minie raketoplán najvyššie poschodie obslužnej veže a otáča sa pozdĺž pozdĺžnej osi tak, aby jeho vertikálna os (kolmá na rovinu krídla) ležala v rovine dráhy, do ktorej má byť navedený. Postupne sa tiež mení sklon, takže pôvodne vertikálne stúpanie sa plynule mení na dopredný let. Tento manéver sa uskutočňuje preto, aby sa nádrž ET nachádzala nad orbiterom a tým priveľmi nezaťažovala svoje spoje s orbiterom. V čase T +50�s sa znižuje ťah motorov SSME na 67�%, aby sa znížilo aerodynamické namáhanie počas zmeny režimu letu raketoplánu z podzvukového na nadzvukový. Maximálne aerodynamické namáhanie nastáva pri T +54�s. Približne v T +65�s sa opäť ťah motorov SSME zvyšuje na 100 až 104�% nominálneho ťahu.
V čase T +120 až 130�s dohoria motory SRM a štartovacie stupne SRB sa odhadzujú. Pokračujú v lete po balistickej dráhe a neskôr na padákoch približne v T +410�s dopadajú do Atlantiku.
Družicový stupeň poháňaný motormi SSME pokračuje v lete. Približne v T +450 až +460�s, keď preťaženie dosiahne hodnotu 3 g, začnú palubné počítače znižovať ťah motorov SSME tak, aby sa preťaženie ďalej nezvyšovalo. V určitom okamihu letu sa raketoplán otočí do polohy, v ktorej je nádrž ET pod orbiterom. Tento manéver sa nazýva angl. roll to heads up a tým sa umožní komunikácia raketoplánu s riadiacim strediskom prostredníctvom spojovacej družice TDRS. Pri prvých letoch sa tento manéver neprevádzal. Pri letoch na Medzinárodnú vesmírnu stanicu sa niekedy zažihnú aj motory OME, aby uľahčili stúpanie. Tesne pred dosiahnutím plánovanej rýchlosti sa skokom zníži ťah motorov SSME na 64�%. K vypnutiu motorov (angl. main engine cut off) dochádza medzi T +500 až 510�s. O 20�sekúnd neskôr je odhodená nádrž ET, ktorá pokračuje po balistickej dráhe, zhorí v atmosfére a jej prípadné zvyšky približne v čase T +86,5�min po štarte dopadajú do oceánu.
[upraviť] Núdzové prerušenie štartu
Ak dôjde k výpadku jedného alebo viacerých motorov SSME počas vzletu alebo inej závažnej poruche na systémoch raketoplánu, je nutné vzlet raketoplánu núdzovo ukončiť. Časy, uvedené v ďalších odstavcoch sú pre prípad výpadku jedného motora; v prípade výpadku viacerých motorov alebo iných porúch, sa podstatným spôsobom líšia. Časové intervaly sa prekrývajú, niekedy je možné využiť viaceré alternatívne spôsoby.
[upraviť] Manéver RTLS (Return to Launch Site)
Ak sa tak stane v čase od T +0 do približne T +245�s, raketoplán pokračuje v doprednom lete do odhodenia štartovacích stupňov (ak k nemu už nedošlo) tak dlho, až kým sa nespotrebuje časť pohonných látok z nádrže ET. Potom sa družicový stupeň otočí, aby motory SSME najskôr vynulovali doprednú rýchlosť a naopak raketoplán urýchlili naspäť smerom k miestu štartu. Po vyčerpaní pohonných látok je ET odhodená a raketoplán pristáva na KSC.
[upraviť] Manéver TAL (Trans-Atlantic Landing)
Tento manéver sa používa v čase od približne T +150�s do T +275�s. V tomto prípade sa raketoplán uvedie do viac či menej strmo stúpajúceho letu, aby vyčerpal prebytočné pohonné látky a po odhodení ET družicový stupeň pristáva na záložnom letisku v západnej Európe alebo západnej Afrike (podľa sklonu plánovanej dráhy).
[upraviť] Manéver ATO (Abort to Orbit)
Pri tomto manévri, ktorý môže byť uskutočnený po T +260�s, je raketoplán navedený na bezpečnú obežnú dráhu okolo Zeme, avšak podstatne nižšej ako bola plánovaná a preto nie je možné splniť úlohy misie. Používa sa v prípade, že nehrozí bezprostredné nebezpečenstvo a raketoplán môže zotrvať na obežnej dráhe dlhšiu dobu a prípadne plniť náhradné úlohy.
[upraviť] Manéver AOA (Abort Once Around)
Tento manéver sa používa tiež po T +260�s a to v prípade, že buď nie je možné dosiahnuť bezpečnú stabilnú obežnú dráhu alebo hrozí nebezpečenstvo (napr. dehermetizácia obytných priestorov). Družicový stupeň je navedený na takú dráhu, z ktorej môže uskutočniť pristátie na území USA po necelom jednom obehu okolo Zeme.
[upraviť] Núdzové navedenie na obežnú dráhu
Ak dôjde k výpadku jedného motora SSME po T +305�s, výkon zostávajúcich motorov spolu so zásobami pohonných látok pre motory OMS je zvyčajne dostačujúci, aby družicový stupeň bol navedený na plánovanú obežnú dráhu a mohol tak splniť všetky alebo väčšinu stanovených úloh.
[upraviť] Operácie na obežnej dráhe
Pod odhodení ET pokračuje družicový stupeň v lete po suborbitálnej dráhe. Po dosiahnutí apogea tejto dráhy približne v čase T +40�minút sa zapoja obidva manévrovacie motory OMS, ktoré zvýšia rýchlosť raketoplánu tak, aby sa dostal na stabilnú východziu dráhu. Po prvotnej previerke systémov (cca 90 minút po štarte) sú otvorené dvere nákladového priestoru, aby mohli začať fungovať radiátory klimatizačného systému. Potom sú zvyčajne vypojené tri z piatich hlavných palubných počítačov, aby sa ušetrila elektrická energia.
Nasledujú operácie na obežnej dráhe, špecifikované úlohy podľa jednotlivých misií.
Deň pred návratom z obežnej dráhy sa uskutočňuje dôkladná kontrola všetkých systémov družicového stupňa vrátane skúšobného zážihu motorov OMS a RCS. V obytnej kabíne sú uložené resp. pripútané všetky predmety.
V deň návratu sú na obytnej palube nainštalované kreslá, posádka si oblečie ľahké skafandre a pripraví sa na zostup. Dvere do nákladového priestoru sú uzavreté a sú spustené čerpadlá hydrauliky APU.
[upraviť] Návrat na Zem
Družicový stupeň sa otočí proti smeru letu a zapojí motory OMS, ktoré znížia jeho rýchlosť o 85 až 110�m/s. Zážih motorov OMS sa oficiálne považuje za začiatok pristávacieho manévra. Tým sa pôvodná dráha zmení na eliptickú s perigeom pod hornou hranicou atmosféry. Po ukončení manévru sa raketoplán otočí do polohy pre vstup do atmosféry (predkom dopredu, pozdĺžnu os asi 30º nad horizont). V tejto polohe sa totiž opiera o zemskú atmosféru veľkou plochou, čo umožňuje aerodynamické brzdenie a zároveň tepelnému treniu vystavuje svoju spodnú, tepelne najlepšie chránenú stranu. Potom sa z dôvodu bezpečnosti z prednýmch motorov raketoplánu FRCS vypúšťajú prebytočné pohonné hmoty. Do atmosféry družicový stupeň vstupuje v referenčnej výške 121�km rýchlosťou asi 7,6�km/s asi 30 až 35�minút pred dosadnutím na pristávaciu dráhu a vo vzdialenosti viac ako 8�000�km od miesta pristátia.
Počas zostupu atmosférou družicový stupeň vďaka aerodynamickému odporu stráca rýchlosť, pričom jeho kinetická energia sa mení na tepelnú a okolitý vzduch sa v nárazovej vlne ohrieva na vysokú teplotu a ionizuje sa. Tepelná energia z nárazovej vlny sa v prvých fázach zostupu prenáša na povrch raketoplánu najmä žiarivým prenosom (radiačne), pričom povrch sa zahrieva na najexponovanejších miestach až na 1�500�ºC. V neskorších fázach zostupu, keď sa raketoplán pohybuje v hustejších vrstvách atmosféry a prúdenie okolo neho prechádza z laminárneho na turbulentné, sa pridáva aj prenos tepla vedením a nábežné hrany môžu byť vystavené teplotám až 1�800�ºC. Stabilitu lode v tejto fáze udržujú korekčné raketové motory, nakoľko je hustota atmosféry ešte príliš nízka na to, aby mohli byť použité aerodynamické prvky. So vzrastajúcim odporom vzduchu rastá aj preťaženie na palube raketoplánu.
Pre urýchlenie brzdenia raketoplán počas prvých 20�minút po vstupe do atmosféry vykoná dve striedavo pravotočivé a ľavotočivé zatáčky. Po znížení rýchlosti na 760�m/s vo výške okolo 25�km a vzdialenosti približne 100�km od miesta pristátia, začne raketoplán kontrolované aerodynamické brzdenie TAEM (Terminal Area Energy Management), aby do oblasti letiska priletel vo výške 9,5�km rýchlosťou okolo 240�m/s. Potom prejde do zatáčky HAC (Heading Alignment Circle) s polomerom 5 až 6�km, ktorá ho navedie rýchlosťou 150±6�m/s na zostupnú dráhu v osi pristávacej dráhy vo výške 3�km, 12,8�km od prahu dráhy asi jednu minútu pred dosadnutím.
Kĺzavý zostup prebieha veľmi strmo, pod uhlom 17º až 19º k horizonále (teda asi sedemkrát strmejšie, ako bežné dopravné lietadlo). Dvadsať sekúnd pred dosadnutím vo výške okolo 500�m je uhol klesania znížený na 1,5º a posádka vysúva podvozok. Záverečné podrovnanie vo výške 25�m zníži vertikálnu rýchlosť na menej ako 2,7�m/s. Družicový stupeň dosadá asi 65�m za prahom dráhy pristávacou rýchlosťou medzi 340 až 360�km/h (podľa hmotnosti nákladu) najskôr kolesami hlavného podvozku (pod krídlom), potom sa vypúšťa brzdiaci padák, ktorý pri prvých letoch nebol používaný. V súčasnosti väčšinou pristáva na Floride na pristávacej dráhe SLF Shuttle Landing Facility). Ďalšou možnosťou je Edwardsova letecká základňa v Kalifornii, v krajnom prípade aj základňa White Sands v Novom Mexiku, kde však raketoplán pristával len raz. Približne 20 až 30�s po prvom dotyku so zemou dosadnú aj pneumatiky predného podvozku a zhruba o minútu neskôr sa raketoplán zastaví. Po pristátí prebieha zabezpečenie raketoplánu. Pokiaľ stroj pristál v Kalifornii alebo v Novom Mexiku, na Floridu je premiestnený prostredníctvom špeciálneho lietadla Shuttle Carrier Aircraft. Potom sa vracia naspäť do hangáru OPF.
[upraviť] Štatistika letov (k 5. júlu 2007)
[upraviť] Pôvod názvu
Prvé slovo názvu, space, je skrátením dvojslovného termínu outer space, teda vesmír; druhá časť shuttle v pôvodnom význame slova znamená článok tkáčskeho stavu alebo šijacieho stroja, teda súčiastku, vykonávajúcu nepretržitý pohyb tam a späť; v americkej angličtine je v prenesenom význame používaný na označenie dopravného prostriedku kyvadlovej prepravy (napr. vlak, autobus, loď a pod.). V spojení space shuttle teda znamená dopravný prostriedok pre kozmickú kyvadlovú prepravu.

Summary:
Space Shuttle je americký pilotovaný kozmický raketoplán používaný na lety do vesmíru vládnou organizáciou NASA. Mal sa stať jednou zo súčastí projektovaného komplexného kozmického dopravného systému STS (Space Transportation System), ktorý však nebol realizovaný.
Raketoplán vyprojektovala a postavila päť plne prevádzkyschopných exemplárov firma Rockwell International, Space Systems Group (teraz Boeing North American), Palmdale, Kalifornia (USA). Lety sú riadené z riadiaceho strediska MCC (Mission Control Center) v Johnsonovom kozmickom stredisku (NASA Lyndon B. Johnson Space Center) v Houstone, Texas (USA) pre NASA Office of Space Flight, Washington (USA).


[upraviť] Tituly Alexandra Veľkého
[upraviť] Prehľadná časová os
všetky roky sa rozumejú pred Kr.
[upraviť] Životopis
[upraviť] Mladosť (356–336 pred Kr.)
Alexander sa narodil v roku 356 pred Kr. ako syn Filipa II., kráľa Macedónie, a jeho ženy Olympiady z Epiru. Veľa podrobností jeho života, najmä jeho detstva, neskôr ľudia prehnali a stali sa legendou. Napríklad Plútarchos (Alexander 3.1, 3) tvrdí, že Alexandrovým skutočným otcom bol sám Zeus, nie Filip, ktorý sa bál manželky Olympiady a jej sklonu spať s hadmi; takisto nás informuje (Alexander 2.2-3), že Olympiada aj Filip mali sny, ktoré im veštec Aristander z Talmessu vyložil tak, že ich čaká narodenie dieťaťa s charakterom leva (Olympii sa snívalo o hlasnom hrome a blesku udierajúcom do jej lona, Filipovi ako zapečaťuje jej lono pečaťou leva). Matka Alexandrovej matky Olympiady vraj navyše pochádza priamo od Achilla. V deň, keď Alexander uzrel svetlo sveta, bol tiež podpálený slávny Artemidin chrám v Efeze, z čoho sa usudzovalo, že tento deň splodil nešťastie a veľkú pohromu pre celú Áziu.
Podľa (asi takisto čiastočne vybájeného) príbehu od Plútarcha vraj Alexander v mladosti skrotil svojho koňa Bukefala, ktorý ho neskôr sprevádzal až do Indie, hoci ho nikto iný nedokázal skrotiť. Koňa sa mu vraj podarilo skrotiť, pretože si všimol, že mal strach zo svojho tieňa, a tak ho presunul čelom k Slnku. Potom mu vraj Filip povedal: „Choď, syn môj, nájdi si vhodné kráľovstvo, ktoré ťa je hodné. Macedónia pre teba nie je dosť veľká.“
Okrem legiend toho o Alexandrovom detstve nie je veľa známe. Macedónia bol štát na sever od starovekého Grécka. Keďže Macedónčania hovorili odlišným gréckym nárečím a v predchádzajúcich storočiach nesplodili známych filozofov a básnikov, veľa osobností klasického Grécka Macedóniu neúctivo označovali ako barbarskú krajinu. Macedónia sa naopak snažila prijať kultúru a zvyky Grécka. Napríklad Filip II. priviedol filozofa Aristotela do macedónskeho hlavného mesta Pelly, aby vyučoval Alexandra a rovnako starých mladých ľudí. Olympiada pochádzala z Epiru – ďalšieho gréckeho štátu na kraji klasickej Gréckej civilizácie na severozápade gréckeho polostrova.
Jeho otec Filip premenil Macedóniu z bezvýznamného roľníckeho štátu na najdôležitejšiu vojenskú mocnosť Grécka. Dobyl Tesáliu a Thrákiu a všetky grécke mestské štáty s výnimkou Sparty prinútil vytvoriť spolok pod jeho vedením. Už na týchto vojenských výpravách sa zúčastňoval aj Alexander, napríklad v bitke pri Chaironeii (338 pred Kr.), v ktorej boli podmanené grécke mestá pod vedením Atén. Hlavným prvkom vojenského úspechu sa pritom ukázala byť macedónska falanga. Keď Filip viedol útok proti Byzancii v roku 340 pred Kr., 16-ročný Alexander dokonca dostal velenie v Macedónii.
Vzťah medzi otcom a synom nebol v žiadnom prípade bezkonfliktný, a to práve pokiaľ ide o ľúbostné epizódy otca. Roku 337 (alebo 339) pred Kr. sa Filip rozviedol s Olympiadou. Pretože sa obával, že ho vylúčia z následníctva na trón, utiekol Alexander so svojou matkou cez Epirus do Ilýrie. Pretože bolo jeho následníctvo naďalej neisté, vrátil sa čoskoro potom do Pelly.
Krátko pred svojou smrťou si Filip vzal neter svojho generála Attala. Filipa zavraždili roku 336 pred Kr. počas svadby jeho dcéry. Pozadie jeho vraždy ostali neznáme. Vrahom bol možno bývalý kráľov milenec, nespokojný mladý šľachtic Pausanias, ktorý bol na kráľa nahnevaný, pretože predtým zamietol jednu jeho sťažnosť. Kedysi sa myslelo, že vo vražde bol zapletený Alexander alebo Olympiada, ale v posledných rokoch sa to spochybňuje a existujú dôvody domnievať sa, že vraždu inicioval Dareios III., vtedy nový kráľ Perzie. Plútarchos spomína nahnevaný list Alexandra Dareiovi, v ktorom Alexander obviňuje Dareia a Bagoasa z vraždy jeho otca, pričom spomína, že práve Dareios sa vychvaľoval v ostatných gréckych štátoch, ako sa mu podarilo dať zavraždiť Filipa.
[upraviť] Ujatie sa vlády a zabezpečenie moci (336–335 pred Kr.)
V roku 336 pred Kr. sa dvadsaťročný Alexander stal nástupcom svojho otca na tróne. To, že nebolo žiadneho podstatného odporu, je zrejme zásluha Antipatrosa, ktorý primäl vojsko k tomu, aby uznalo Alexandra ako kráľa. Už počas prvých dní dal popraviť členov dvora, ktorí rozširovali klebetu, že Alexander mal čosi spoločné so zavraždením svojho otca. Potom sa obrátil proti svojmu úhlavnému nepriateľovi Attalovi, ktorý bol na úteku, ktorého však zavraždil jeho príbuzný Parmenion. Tak Antipatros, ako aj Parmenion boli pre ich činy dlhý čas v Alexandrovej zvláštnej priazni.
Po roku 336 Alexandrovi v Korinte grécke mestá prisľúbili poslušnosť. Ľudia v Thrákii a Ilýrii sa však snažili využiť situáciu a striasť sa macedónskej nadvlády. Alexander roku 335 pred Kr. tiahol s 15000 mužmi na sever do dnešného Bulharska a Rumunska, prekročil Dunaj a porazil thrácku vzburu. Potom rovnako postupoval s Ilýrmi.
Kým Alexander bojoval na severe, rozhodli sa Gréci na juhu odtrhnúť od Macedónie. Ich hovorcom bol Démosthenes, ktorý sa snažil presvedčiť Grékov o tom, že Alexander v Ilýrii padol a Macedónia ostala bez vladára. Ako prví sa vzbúrili obyvatelia Téb a vyhnali macedónskych okupačných vojakov z mesta.
Alexander reagoval bleskovo a pochodoval priamo zo svojej ilýrskej výpravy na juh do Téb. Falanga jeho generála Perdikka dobyla mesto, kde Alexander za trest dal zničiť všetky budovy s výnimkou chrámov a obytného domu básnika Pindara. Šesťtisíc obyvateľov zabili, zvyšných 30000 bolo predaných do otroctva. Mesto Téby prestalo existovať a postavili ho znova až o dvadsať rokov neskôr, hoci už nikdy nenadobudlo svoj bývalý význam.
Vystrašené Alexandrovým trestným súdom prerušili ostatné grécke mestá vzburu a vzdali sa. V Korinte Alexandra opäť museli uistiť o ich poslušnosti a Alexander im potom odpustil, lebo ich potreboval ako spojencov pre svoju výpravu do Perzie.
[upraviť] Začiatok výpravy do Perzie (334–333 pred Kr.)
Perzská ríša bola v Alexandrovej dobe najväčšou teritoriálnou mocnosťou Zeme. Perzskí králi v predchádzajúcich storočia dobyli Palestínu, Mezopotámiu, Egypt a Anatóliu (dnešné ázijské Turecko) a podnikli viacero pokusov o dobytie Grécka (pozri grécko-perzské vojny). Keď sa Alexander roku 334 pred Kr. pustil do Perzskej ríše, vládol jej už spomínaný Dareios III. z dynastie Achajmenojcov. Už Alexandrov otec mal plány na útok proti Peržanom. Armáda vedená Parmeniom už prešla cez Hellespont do Ázie, Peržania ju však zatlačili späť. Alexander prekročil Hellespont v máji 334 s armádou pozostávajúcou z asi 35000 Macedóncov a Grékov, aby zasiahol do bojov.
V bitke pri Graniku došlo k prevému stretnutiu s perzskými bojovými silami pod vedením žoldnieskeho vodcu Memnona, ktorý pochádzal z ostrova Rhodos. Víťazstvo umožnilo oslobodiť mestá Iónie, čo Alexander uviedol ako motiváciu pre svoju výpravu. Po víťazstve však Alexander vymenoval pre tieto územia miestodržiteľov, čím ukázal, že mestá nechcel oslobodiť, ale pripojiť k macedónskemu územiu.
V Lýdii Alexander bez boja vtiahol do Sárd. Miestny chrám zasvätil Diovi a využil bohatstvá mesta na zaplatenie svojich mužov. Potom tiahol ďalej do Milétu, najväčšieho mesta na západnom pobreží Malej Ázie. Miestny satrap ako jediný nekapituloval, pretože mu prisľúbili príchod perzskej pomocnej flotili pozostávajúcej zo 400 lodí. Pretože aj Alexander o tejto flotile počul, nariadil Nikanorovi, bratovi Parmenia, aby so 160 loďami zatarasil vjazd do milétskeho zálivu. Potom sa mu Milét podarilo dobyť.
Peržania, ktorí ešte stále podliehali príkazom Memnona, sa teraz zhromaždili v Halikarnasse, hlavnom meste Kárie, a pripravovali mesto na obliehanie. Alexander v bojoch utrpel veľké straty. Počas bojov dokonca dohodol prímerie, aby skryl macedónskych zajatcov, čo bolo niečo, čo nikdy predtým, ani nikdy potom už neurobil. Keď napokon prerazil múry, utiekol Memnon s väčšinou vojakov na lodiach z mesta. Tým, že kárskej dcére satrapa, Ade, prisľúbil vládu nad Helikarnassom, zabezpečil si spojenectvo s ľudom Kárie. Tu Alexander prvýkrát ukázal taktiku veľkorysosti voči porazeným národom, aby ich nepohnevali proti svojím Grékom.
Pôvodný cieľ výpravy proti Perzii, dobytie západného pobrežia, bol týmto dosiahnutý. Napriek tomu sa Alexander rozhodol vo výprave pokračovať. Pozdĺž pobreží Lýkie a Pamfýlie sa macedónske vojsko nestretlo s významnejším odporom. Mesto po meste sa vzdávalo bez boja. Alexander vymenoval svojho priateľa Nearcha za miestodržiteľa Lýkie a Pamfýlie.
V lete roku 334/333 pred Kr. dobyl Alexander anatolské vnútrozemie. Alexander postupoval z juhu, jeho generál Parmenion od Sárd na západe. Obidve armády sa stretli v Gordione, hlavnom meste perzskej satrapie Frýgia. Tu vraj Alexander Veľký podľa legendy preťal svojím mečom gordický uzol, o ktorom orákulum predpovedalo, že len ten, kto tento uzol uvoľní, získa vládu nad Áziou.
Macedónci a Gréci istý čas ostali v Gordione, aby počkali na doplnenie mužov a dovoz úrody. V tomto čase zomrel v auguste 333 pred Kr. perzský veliteľ Memnon na chorobu. Za jeho nástupcu vymenovali Farnabaza, a pretože sa Peržania medzitým znova sformovali, Alexander sa znova proti nim vypravil. V Gordione zanechal svojho generála Antigona ako miestodržiteľa Frýgie a dal mu za úlohu podmaniť si sever Anatólie a zabezpečiť cesty pre dopĺňanie zásob.
Cez Kappadókiu vpochodovalo Alexandrovo vojsko do Cilicie (Kilikie). Tam po krátkom boji dobyli hlavné mesto Tarsos, kde Alexander ostal do októbra.
[upraviť] Bitka pri Isse (333 pred Kr.)
V Tarse sa Alexander dozvedel, že Dareios hrozbu konečne vzal natoľko vážne, že sám viedol vojsko z jadra perzskej ríše na západ. Podľa Plútarcha toto perzské vojsko malo 600000 mužov, čo je údaj, ktorý je asi značne prehnaný. Dareiovi sa podarilo obísť Alexandrovu armádu na severe a obsadiť Issos (Issus), čím zablokoval cesty pre zásobovania. V bitke pri Isse sa armády stretli a bojovali proti sebe, až kým Dareios neutiekol z bojiska pre veľké straty. Macedónci mali 450 mŕtvych a 4000 zranených. Neznáme sú perzské straty, boli však asi oveľa vyššie.
Po bitke Parmenion utekajúceho perzského kráľa sledoval až do Damasku. Tam mesto prekvapil, dobyl ho a vyčerpal jeho bohatstvo. Na 7000 ťažných zvieratách doniesol zlato a striebro na západ do Issu, aby ho rozdal Alexandrovým mužom.
Medzi zajatcov, ktorí padli do rúk Macedóncov patrila matka Dareia, jeho žena Statira, päťročný syn a dve dcéry. Alexander s nimi zaobchádzal s rešpektom. Okrem toho bola zajatá Basine, vdova Memnona. Medzi Alexandrom a Barsine vznikla ľúbostná aféra, z ktorej neskôr vznikol syn, ktorého nazvali Herakles.
Po bitke Alexander založil prvé mesto v Ázii, ktoré pomenoval po sebe: Alexandria, dnešné Iskanderun. Tu usídlil 4000 zranených z bitky.
Dareios poslal Alexandrovi posla, ktorý mu sľúbil všetky krajiny na západ od Eufratu výmenou za rukojemníkov a koniec výpravy. Keď sa o tejto ponuke dozvedeli, Parmenion vraj povedal: “Keby som bol Alexandrom, prijal by som to.“ Alexander vraj odvetil: “Aj ja by som to prijal, keby som bol Parmenionom.“
[upraviť] Dobytie Palestíny (333–332 pred Kr.)
Po bitke pri Isse ostali Alexandrovi dve možnosti: Prenasledovať Dareia do jadra Perzskej ríše alebo dobyť stredomorské pobrežia pod perzskou nadvládou. Pod vedením Farnabaza naďalej operovala perzská flotila so 400 loďami, ktoré mohli kedykoľvek zaútočiť, keď by Alexandrova armáda bola ďalej vo vnútrozemí. Alexander sa preto rozhodol, že dobyje perzské prístavy v Fenícii a Egypte.
Vo Fenícii dobyl Alexander bez odporu prístavy Tripolis, Byblos, Bejrút a Sidón. Iba v meste Tyros narazil Alexander na odpor. Tyros síce ponúkol rokovania, no Alexandrovi zamietol právo podávať obete v chráme mestského boha Melkarta, ktorého Gréci stotožňovali s Heraklom. Pretože sa Alexander cítil urazený a na tomto práve trval, došlo k obliehaniu miest, ktoré ležalo na ostrove a zo všetkých strán bolo obklopené morom.
Obliehanie Tyrosu sa začalo v januári 332 pred Kr. a trvalo šesť mesiacov, až kým flotila z macedónskych a spojeneckých fénických lodí nezlomila odpor. V bojoch v uliciach Tyru umreli ďalšie stovky macedónskych vojakov. V zlosti dal Alexander usmrtiť všetkých mužských obyvateľov; posledných dve tisíc preživších dal pribiť na kríže pozdĺž pobrežia. Ženy a deti z Tyru boli predané do otroctva.
Pádom Tyru sa domovské prístavy všetkých perzských lodí dostali do rúk Macedónie. Prístavné mestá zavolali lode do prístavov, čím zbavili Peržanov ich flotily. Od mora Alexandrovi už nehrozilo žiadne nebezpečenstvo.
Alexander potom tiahol ďalej na juh a v Gaze narazil na ďalšie mesto, ktoré sa mu postavilo na odpor. Aj tu obliehanie trvalo tri mesiace a skončilo sa zavraždením celého mužského obyvateľstva. Perzského veliteľa mesta, muža menom Batis, dal Alexander zaživa pripútať na vojenský voz a uťahať po zemi k smrti, čo bola imitácia správania Achilla pred Trójou.(s rozdielom že Hektor už bol mŕtvy)
Alexander vraj tiež navštívil v Palestíne Jeruzalem, no možno aj tu ide o legendu. Niektoré zdroje tvrdia, že prešiel len okolo Jerazulemu, ale v meste nebol. Pravdepodobné je, že ho podporovalo židovské obyvateľstvo a že ho židovskí žoldnieri sprevádzali na výprave do Egypta.
[upraviť] Dobytie Egypta (332–331 pred Kr.)
Staroveký Egypt bol pre Alexandra ľahkou korisťou. Už v Pelusiu (dnes Port Said) mu prišiel v ústrety perzský satrap Mazakes a vyhlásil kapituláciu. Teraz už nebolo vojenských dôvodov viesť armádu do Egypta, ostali však symbolické dôvody. Macedónci tiahli do Heliopolu, kde sa Alexander dal vyhlásiť faraónom Egypta a synom boha Ré. Odtiaľ Alexander pokračoval do Memfisu (Memfidy). Antické pramene informujú, že Grékov po ceste všade oslavovali ako osloboditeľov. Je naozaj možné, že tomu tak bolo, pretože Egypt stratil svoju nezávislosť v prospech Perzie iba 11 rokov predtým. Aby si Egypťanov získal na svoju stranu, dal Alexander skoro všetky vládne funkcie obsadiť domácimi.
Alexander tiahol pozdĺž Nílu a v januári 331 pred Kr. založil pri pobreži Stredozemného mora ďalšiu Alexandriu, najdôležitejšie z miest, ktoré založil.
V marci Alexander tiahol 400 km na západ cez púsť k orákulu Amona v oáze Siva v Lýbijskej púšti. Aké posolstvá sa tam dozvedel, nie je známe. Antické pramene informujú, že sa tam vraj dozvedel, že je synom Dia; napríklad najvyšší kňaz ho vraj pozdravil ako „syna Dia“. Plutachos to upresňuje tak (Alexander 2.1), že jeho otec pochádzal z Herakla cez Carana a jeho matka Aeaca cez Neoptolema a Achilla. V skutočnosti sa však Alexander už predtým označoval ako Diov syn. Zo Sivy sa Alexander vrátil do Memfidy, pobudol tam zopár týždňov a potom svoje vojská odviedol späť do Palestíny.
[upraviť] Dobytie jadra perzského štátu (331–330 pred Kr.)
V máji 331 sa Alexander vrátil do Tyru. Prikázal tam, aby bolo znovu postavené mesto, ktoré potom dal znovu osídliť spriatelenými Féničanmi. 15 000 nových vojakov bolo na jar vyslaných z Macedónie. V Júli sa pri Tyre stretli s Alexandrom. Jeho armáda teraz pozostávala zo 40000 pešiakov a 7000 jazdcov.
Alexander tiahol na východ cez Sýriu a prešiel cez Eufrat. Jeho plánom asi bolo ísť odtiaľto na juh do Babylonu, no armáda vedená perzským satrapom Mazaeom mu zatarasila cestu. Alexander sa vyhol bitke, ktorá by ho bola stála veľa mužov, a namiesto toho tiahol na sever. Dareios zatiaľ v Asýrii zhromaždil novú veľkú armádu a Alexander sa chcel stretnúť práve s touto armádou. V septembri 331 prekročili Gréci rieku Tigris.
20. septembra, bezprostredne pred bitkou, bolo zatmenie Mesiaca, ktoré Peržanov zneistilo, pretože ho vnímali ako zlý omen. Gréci mali tábor 11 km od perzskej armády pri dedine menom Gaugaméla, preto sa aj nasledujúca bitka stala známou ako bitka pri Gaugaméle. 1. októbra armády Macedónčanov a Peržanov proti sebe bojovali, Gréci aj tentokrát zvíťazili, nepodarilo sa im však zabiť alebo zajať Dareia. Hoci kráľ znova utiekol, bola jeho armáda prakticky zničená. Gréci teraz získali nadvládu nad satrapiou Babylónia a mohli nerušene vtiahnuť do bohatého Babylonu. Mazaeus, ktorý sa po bitke pri Gagugamele stiahol do Babylonu, odovzdal mesto Alexandrovi, ktorý doň vstúpil cez Ištarinu bránu a dal sa vyhlásiť za kráľa Ázie.
Zatiaľ čo predtým Gréci národy Ázie povýšenecky považovali za barbarov, Alexander ich videl inými očami. Fascinovaný nádherou Babylonu prikázal uchovať všetky stavby. Alexander prepáčil perzskému satrapovi Mazaeovi a dokonca ho vymenoval za svojho miestodržiteľa v Babylone.
Po päťtýždňovom pobyte v Babylone tiahol Alexander ďalej na východ, aby zaútočil na veľké perzské mestá v jadre perzského štátu. Mesto Súsy sa vzdalo bez boja. V januári 330 pred Kr. Macedónci dosiahli perzské hlavné mesto Persepolis. Veľa obyvateľov mesta pred príchodom Alexandra spáchalo samovraždu alebo utieklo. Alexander mesto dal vyrabovať a Xerxesov kráľovský palác spáliť ako odplatu za spálenie Aténskej akropoly počas Druhej perzskej vojny.
[upraviť] Prenasledovanie a smrť kráľa Dareia (330 pred Kr.)
Hoci bola Perzia teraz v Alexandrových rukách, bol kráľ Dareios III. ešte stále nažive a na úteku. Pretože Alexandrovi oznámili, že je Dareios v Médii, sledoval jeho stopu v júni na severozápad do Ekbatany (dnes Hamadan). Ani Dareiovi prívrženci už teraz nevideli nádej, že by Perziu získali späť. Dokonalosť porážky pripúšťala, len možnosť vzdať sa alebo celý život utekať s Dareiom. Bisthanes, člen kráľovskej rodiny, sa rozhodol zostať v Ekbatane, kde prijal Alexandra a odovzdal mu mesto. Alexander sa opäť prejavil ako veľkorysí človek a vymenoval jedného Peržana za miestodržiteľa v Médii.
Dareios medzitým pokračoval vo svojom úteku. Dúfal, že sa uchýli v Baktrii, kde bol satrapom jeho príbuzný Bessos (Bessus). Bessos však Dareia zajal a poslal k Alexandrovi vyjednávača. Ponúkol mu, že Dareia odovzdá Grékom, ak Baktria na oplátku ostane slobodná. Alexander na rokovania nereagoval a pokračoval v prenasledovaní. Bessos svojho rukojemníka v júli zabil a sám utiekol. Mŕtvolu Alexander priniesol do Persepolu a tam ju slávnostne pochovali.
[upraviť] Prenasledovanie Bessa (330–329 pred Kr.)
Medzitým Alexander zistil, že na zabezpečenie vlády nad Perzskou ríšou potrebuje podporu perzských šľachticov. Využil preto vraždu Dareia na to, aby Peržanov vyzval na odvetnú výpravu proti Bessovi, ktorý sa medzitým dal meno Artaxerxes V. a nazval sa veľkokráľom Perzie. Grécki vojaci neboli veľmi nadšení, že sa musia pomstiť za smrť úhlavného nepriateľa a navyše bojovať proti Peržanom. Okrem toho im bola krajina na severovýchode úplne neznáma. Tamojšie provincie Baktria a Sogdia sa nachádzali približne na územiach dnešných štátov Afganistan, Uzbekistan a Turkmenistan.
V auguste 330 sa Alexander vypravil na novú výpravu a dobyl najprv Hyrkániu, perzskú satrapiu na južnom pobreží Kaspického mora. Medzi osobami bojujúcimi proti Alexandrovi, bol aj Oxyartes, Dareiov brat. Namiesto toho, aby sa z Hyrkánie vydal priamou cestou do Baktrie, išiel Alexander cez satrapiu Aria, ktorej satrap Satibarzanes sa zúčastnil na zajatí Dareia. Alexander dobyl hlavné mesto Aratcoana, predal obyvateľov do otroctva a premenoval mesto na Alexandriu. Dnes sa mesto volá Herat.
Na jeho ďalšej ceste došlo k incidentu, pri ktorom bol Parmenionov syn Filotas obvinený, že sa pokúsil zavraždiť Alexandra (resp. že Alexandrovi neprezradil plánovaný atentát na neho). Či k tomu pokusu naozaj došlo, je nejasné. Možno aféra bola len Alexandrovou zámienkou na odstránenie Parmeniona, ktorý sa stal hovorcom Alexandrových kritikov. Alexandrov sklon ctiť si Peržanov a dokonca nosiť ich odevy mnoho Grékov vnímalo ako vtieranie sa barbarskému národu. Filota dal Alexander na mieste zavraždiť kopijou. Potom k adjutantom Parmeniona poslali kuriéra, ktorý zostal v Ekbatane. Adjutanti vykonali Alexandrov rozkaz a zabili Parmeniona.
Po namáhavej ceste pozdĺž rieky Tarnak dosiahol Alexander v apríli 329 centrum dnešného Afganistanu a založil tam ďalšiu Alexandriu, dnešný Charikar, na úpätí Hindukúšu. Odtiaľto chcel Alexander prekročiť pohorie a po tejto ceste vpadnúť do Baktrie. Podľa legendy tu Grécu našli horu, na ktorej bol pripútaný poloboh Prométeus.
Keď sa do Baktrie dostala správa, že sa Alexander chystá prejsť cez Hindukúš, obávali sa obyvatelia Baktry (dnes Balch) potrestania svojho mesta a vyhnali Bessa. Namáhavý prechod cez pohorie medzitým vojakov donútil, aby zjedli niektoré z nákladných zvierat. Vyčerpaní dorazili do Baktrie, ktorú im odovzdali bez boja. Alexander svojho perzského dôverníka Artabazoa, otca Barsiny, vymenoval za satrapa.
Alexander sa v Baktre dlho nezdržal a ďalej sledoval Bessa, ktorý utiekol na sever k rieke Amudarja. Tento 75 km dlhý pochod cet púšť bez vody sa veľa Grékom stal osudným. Bessos medzitým dal zničiť všetky lode, s ktorými by sa cez Amudarja bolo dalo prejsť. Macedóncom trvalo päť dní, kým zhotovili dosť pltí na preplávanie rieky. Potom prešli na druhú stranu do satrapie Sogdia v dnešnom Turkménsku.
Bessovi sprievodcovia už nechceli utiecť. Vzbúrili sa proti nemu, zajali ho a vydali Alexandrovi. Ten sa ukázal byť neľútostným a dal Bessovi odrezať nos a uši. Potom ho Alexander takto odovzdal Oxyartovi, aby ho priviedol do Médie na miesto, kde bol zavraždený Dareios. Tam Bessa ukrižovali.
Alexander medzitým išiel ďalej na sever a dorazil k hlavnému mestu Sogdie Maracanda (dnes Samarkand). Všetky satrapie perzskej ríše teraz podliehali Alexandrovi a nikto okrem neho samého si už nenárokoval perzský kráľovský titul.
[upraviť] Alexander v Sogdii (329–327 pred Kr.)
Po dobytí Samarkandu tiahol Alexander ešte ďalej k Syrdarje a založil tam mesto Alexandria Eschate („najvzdialenejšia Alexandria“), dnešný Chudshand v Tadžikistane. Stalo sa to v máji roku 329 pred Kr. .
Približne v rovnakom čase sa proti Alexandrovi vzbúrilo obyvateľstvo Sogdie. Vodcom rebélie bol muž menom Spitamenes, ktorý predtým zradil Bessa a odovzdal ho Alexandrovi. Alexander tiahol od jedného vzbúreneckého mesta k druhému, sedem z nich obliehal a potom zabil všetkých obyvateľov. Medzitým dobyl Spitamenes späť Maracandu, no Alexander si mesto znovu vydobyl. Spitamenes ušiel. Keďže boli vojaci vyčerpaní a ich počet klesol, musel Alexander upustiť od prenasledovania. V hneve spálil dediny a polia roľníkov, ktorí podporovali sogdickú vzburu. Na zimu 329/328 pred Kr. sa vrátil do Médie a očakával nové vojská, ktoré mali poslať zo západu.
Na jar roku 328 sa Alexander vrátil do Sogdie. Podľa prameňov pri Amudarje založil ďalšiu Alexandriu, ktorá je možno totožná s dnešnou osadou Ai Khanum. Boj proti sogdickým rebelom trval celý rok. Až po mesiacoch sa ukázalo, že prívrženci Spitamena začínajú opúšťať svojho veliteľa. Hlavu vodcu rebelov napokon Alexandrovi priniesli v decembri 328.
Kým sa oslavovalo víťazstvo, vypukol spor medzi Alexandrom a jeho generálom Kleitom. Obaja boli v tom čase opití a Kleitos začal chváliť Alexandrovho otca Filipa. Alexander sa tým cítil tak urazený, že Kleita zabil kopijou. Nato svoj čin oľutoval a považoval ho za jednu zo svojich najväčších chýb, no Alexandrov sklon k nadmernému alkoholizmu ostal slabosťou, pri ktorej často stratil sebakontrolu.
V nasledujúcom roku 327 pred Kr. dobyl Alexander ešte dve sogdické opevnenia. Potom už nebolo nikoho, kto by sa mu staval na odpor. Dva roky sa Sogdičania búrili proti Alexandrovi a zaplietali ho do stále nových potýčiek. Po tomto čase väčšina z nich už nežila alebo bola zotročená. Predtým ako sa Alexander vrátil do Baktrie, nechal v dobytých územiach Sogdie 11000 mužov ako okupačné sily.
[upraviť] Alexander v Baktrii (327 pred Kr.)
Späť v Baktre vydal Alexander množstvo rozkazov, ktoré mu ešte viac odcudzili jeho grécku generalitu. Pretože sa baktrickí jazdci ukázali byť užitoční pri výpravách v Sogdii, prikázal Alexander svojím generálom, aby 30000 mladých Peržanov a Baktrijčanov vycvičili na vojakov falangy. Aj do kavalérie začlenili domácich. Vojaci svoje úlohy akceptovali len neradi, no ešte stále Peržanom nedôverovali.
Alexander sa v Baktre oženil s Roxanou (Rhóxanou), sogdickou princeznou, dcérou muža menom Oxyartes (nepliesť si s bratom Dareia rovnakého mena). Touto politickou svadbou sa snažil upokojiť Sogdiu. Zato Alexander poslal preč svoju dlhoročnú milenku Barsinu a spoločného nemanželského syna Herakla. Svadba bola aj urážkou pre Alexandrovho spojenca Artabaza, Barsininho otca, ktorý bol jeho miestodržiteľom v Baktrii.
Alexander sa okrem toho pokúšal zaviesť perzský dvorný rituál proskynézy. K nemu patrilo, že každý, kto chcel prestúpiť pred kráľa, sa pred ním musel skloniť a tvár pritlačiť k zemi. Slobodní Gréci však takéto gesto vykonávali len pred bohmi. Hovorí sa, že sa viacerí z Alexandrových generálov zdráhali takto sa pred ním ponižovať, a že Alexander tento zámer potom musel zrušiť. Len Peržania sa pred ním museli skláňať, Gréci nie.
Alexandrove nariadenia ľudia vnímali ako natoľko zvláštne, že tentokrát hrozilo, že vypukne medzi gréckymi vojakmi otvorená vzbura. Aby jej zabránil, dal Alexander popraviť celý rad bývalých členov jeho družiny, medzi nimi aj jeho dvorného životopisca Kallisthéna z Olyntu.
[upraviť] Výprava do Indie (326 pred Kr.)
Po dobytí celej Perzskej ríše sa Alexander rozhodol, že svoju ríšu rozšíri ďalej na východ. India bola pre Grékov pololegendárnou krajinou, o ktorej nič nevedeli. Krajina, ktorú vtedy volali India, nie je totožná s dnešným štátom India. Začínal tam, kde sa končila Perzia: na východe Afganistanu. Patril do nej aj Pakistan a samozrejme dnešná India. Presne vymedzená východná hranica neexistuje, pretože žiaden cestovateľ sa nikdy nedostal hlbšie do Indie. Najzápadnejšie časti tejto Indie boli v čase Dareia I. kedysi časťami Perzskej ríše. India nebol jednotný štát, ale pozostávala z množstva málo známych miništátov. Výprava do Indie nebola vojensky potrebná. Dôvodmi boli zrejme iba Alexandrova zvedavosť a bojachtivosť.
Začiatkom roka 326 pred Kr. dve grécko-perzské armády prenikli do doliny rieky Kábul, ktorá bola vtedy súčasťou Indie. Prienik bol spojený s mimoriadnymi krutosťami. Stále zriedkavejšie preukazoval Alexander voči dobytým územiam veľkorysosť. Ničili sa mestá a dediny a ich obyvateľstvo sa vraždilo. Spomenuté armády sa stretli pri rieke Indus. Alexander z krajiny medzi Kábulom a Indom urobil provinciu Gandhara a člena svojej družiny Nikanora vymenoval za jej miestodržiteľa.
Na druhom brehu Indu Omfis, kráľ Taxily, ktorá sa nachádzala asi 30 km od dnešného Islamabádu, zajal Alexandrove vojská. Tu sa Alexander stretol s mužom menom Kalanus, ktorého vyzval, aby ho sprevádzal na ďalších výpravách. Kalanus súhlasil a stal sa Alexandrovým poradcom; zrejme bol pri ďalších rokovaniach s indickými vodcami veľmi užitočný.
Z Omfisovho dvora Alexander vyzval ďalšie štáty Pandžábu , aby sa mu podrobili a uznali ho za boha. Toto odmietol Poros, kráľ Pauravasu, ktorý od Taxily oddeľoval rieka Hydaspes (dnes Jhelum). V máji Alexander počas lejaku prešiel cez Hydaspes a zvíťazil nad jazdeckou jednotkou vedenou Porosovým synom. Gréci a Peržania tiahli ďalej na východ. Počtom boli voči malej Porosovej armáde, ktorá ich očakávala, vo výhode, no len ťažko sa vysporadúvali v značne zalesnenej krajine so stálymi dažďami. Okrem toho sa k nim dostali správy, že Poros mal jednotku vojnových slonov, s ktorými Gréci nikdy predtým nebojovali. V bitke pri rieke Hydaspes Indovia prehrali. V tejto bitke vraj umrel Alexandrov kôň Bukefalos, hoci iné pramene tvrdia, že zomrel na stareckú slabosť už pred bitkou. Na počesť svojho dlhoročného jazdeckého koňa založil Alexander mesto Bukefala (dnes Jalapur). Poros dostal milosť a vymenovali ho za Alexandrovho miestodržiteľa v Pauravase.
Ďalej na východe sa nachádzalo indické kniežatstvo Magadha pri rieke Gange, ktoré ledva poznali aj samotní ľudia z Pandžábu. Alexander chcel dobyť aj túto krajinu. Za silných monzúnových dažďov sa demoralizovaná armáda trápila cestou smerom na východ a musela prechádzať cez jednu rieku v stave povodne za druhou. Koncom júla bol na rade prechod cez Hyfasis (dnes Beas) a od Magadhy boli vojaci ešte veľmi ďaleko. Vtom sa muži vzbúrili a odmietali ísť ďalej. Alexander bol maximálne nahnevaný, nakoniec ho však jeho dôstojník Coenus prehovoril, aby sa obrátili. Na brehu rieky Hyfasis založil ďalšiu Alexandriu a usídlil tu veľa veteránov, ktorí sa tým pádom sotva mohli nádejať, že sa niekedy vrátia do Grécka.
[upraviť] Návrat do Perzie (326–325 pred Kr.)
Namáhavý návrat k rieke Hydaspes trval do septembra. V Bukefale bola začatá stavba 800 lodí, ktoré sa mali plaviť po prúde k Indickému oceánu. Nebolo ich však dosť na to, aby prepravili celú Alexandrovu armádu, preto museli lode na brehu sprevádzať vojaci-pešiaci. V novembri vyrazili od Bukefaly, no po desiatich dňoch narazili pri sútoku rieky Hydaspes s riekou Acesines (dnes Chenab) na pereje, v ktorých stroskotalo viacero lodí a veľa Grékov prišlo o život.
Ďalšia cesta viedla cez indické štáty, ktoré si Alexander nepodrobil. Tieto na armádu stále útočili a Peržania a Gréci ničili mestá a dediny všade, kde im prišli do cesty. Pri Multane Alexandra ťažko zranili šípom. Strela mu prenikla do pľúc. Hoci Alexander prežil, po celý zvyšok svojho života trpel na následky tohto zranenia. Z nemocenského tábora rozkázal, aby založili na sútoku riek Acesines a Indus ďalšiu Alexandriu (pri dnešnom Uchu), a aby Roxanin otec Oxyartes bol vymenovaný za miestodržiteľa tejto novej provincie.
Ďalej Alexander zaútočil na štáty Sindhu, aby tak prebojoval svojej armáde cestu na juh. Podrobil si kráľov menom Musicanus, Oxicanus a Sambus. Musicana, ktorý neskôr začal vzburu, nakoniec ukrižovali. Až keď sa znova začali monzúny, dosiahla armáda roku 325 pred Kr. ústie Indu a Indický oceán. Alexander tu založil mesto Xylinepolis (dnes Bahmanabad) a pripravil flotilu na odplávanie. Kým asi štvrtina armády sa takto po mori mala plaviť domov, musela väčšina armády ísť do Perzie po pevnine. Jednu malú pevninskú armádu viedol Krateros (Crateros, Craterus) cez Arachóziu a Drangianu. Druhú, hlavnú pozemnú armádu, v ktorej boli aj obchodníci, herci, prostitútky/prostitúti a ich deti, viedol sám Alexander. V auguste roku 325 pred Kr. sa táto pozemná armáda pod vedením Alexandra vydala na cestu. Flotila pod vedením Nearcha odišla urýchlene o mesiac neskôr, lebo sa domáci začali búriť. Prakticky ihneď po odchode armády sa práve dobyté štáty Indie odtrhli a vzbúrili sa proti veteránom, ktorí zostali v nových mestách. O ich ďalšom osude vieme len v ojedinelých prípadoch.
Dnešný Belučistan bol vtedy známy ako Gedrosia. Hoci Peržania varovali pred prechodom cez gedroskú púšť, pustil sa Alexander do tohto rizika, pretože to bola najkratšia cesta. Šesťdesiatdňové trápenie spôsobilo smrť nespočetných vojakov na vyčerpanie, úpal alebo smäd. V decembri vojaci dorazili do Pury (dnes Bampur), jedného z najvýchodnejších strážnych bodov Perzie, čím boli v bezpečí.
[upraviť] Posledné roky a smrť (324–323 pred Kr.)
Po oslavách úspešného návratu založil Alexander v januári roku 324 pred Kr. ďalšiu Alexandriu (dnes Golashkerd). Po ceste na západ v Súsach narazil na Nearcha a jeho mužov, ktorí plavbu po mori prežili viac menej bez ujmy. Nové oslavy boli využité na to, aby 10000 perzských žien vydali za gréckych vojakov. Tieto manželstvá Alexander vnímal ako nutnosť k tomu, aby podporil zrastanie Peržanov a Grékov. On sám si vzal dve ženy, Statiru, dcéru Dareia, a Parysatis. Týmto teda mal už tri manželky. Svadby prebehli podľa perzského rituálu. Už Alexandrov otec použil svadbu s viacerými ženami ako diplomatický prostriedok na stabilizáciu a rozšírenie svojej moci.
Za účelom prevzatia ďalších atribútov perzského štátu Alexander vymenoval svojho dlhoročného priateľa a milenca Hefaistiona za chiliarchu (vezíra) a svojho generála Ptolemaia I. za ochutnávača. Obidva tituly boli na západe neznáme. Historici si nie sú istí, či prijal aj perzský kráľovský titul šachinšach (šáhinšáh = kráľ kráľov). Takisto vycvičil regiment perzských chlapcov na macedónsky spôsob.
Tieto novinky zväčšovali priepasť medzi Alexandrom a jeho macedónskou generalitou. Pretože počet perzských vojakov vo vojsku začínala byť vyššia ako počet Grékov, obávali sa, že sa čoskoro stanú celkom bezvýznamní. Peržania teraz už mohli zastávať aj vyššie hodnosti v armáde, čo Grékom pripadalo neslýchané. Keď armáda dosiahla mesto Opis pri Tigride, dovolil Alexander veľa Macedóncom, aby sa vrátili do Grécka. Hoci po tom predtým túžili, teraz im to pripadalo ako urážka, pretože to bolo prvé znamenie ich nahradenia Peržanmi. Podľa prameňov niektorí vojaci na Alexandra kričali najhoršie nadávky. Alexander reagoval tak, že ich okamžite zosadil a pohrozil im, že na nich pošle perzských vojakov. Vojaci sa potom ospravedlnili a bolo im prepáčené. 11500 gréckych vojakov potom bolo poslaných domov.
Na jeseň roku 324 pred Kr. išiel Alexander do Ekbatany. Tam sa prihodilo, že Hefaistion, oslabený indickou džungľou a gedroskou púšťou, po jednom z mnohých pijackých posedení ochorel a zomrel. Alexander, ktorý bol dlhé roky Hefaistionov milenec, bol od žiaľu celý bez seba. Hefaistionovho lekára dal popraviť, niekoľko dní sa postil a potom vypravil monumentálny pohreb. Neskorší rímski spisovatelia opisovali Alexandrov prejav žiaľu ako prehnaný, no Alexandrovi súčasníci ho asi za taký nepovažovali.
Vo februári 323 pred Kr. sa Alexander nakoniec vrátil do Babylonu. Tu pripravil nové výpravy, ktoré mali viesť k dobytiu Arabského polostrova. Takisto možno plánoval, že potom dobyje západné Stredomorie s Kartágom a Rímom. V máji, krátko pred plánovaným odchodom armády, oznámil Alexander, že jeho mŕtveho priateľa Hefaistiona odteraz treba uctievať ako poloboha. Stalo sa tak potom, čo dorazil posol z oázy Siva, kde sa Alexander pýtal na zbožštenie Hefaistiona. Pri tejto príležitosti zorganizoval oslavy, pri ktorých zase pil príliš veľa alkoholu. Nasledujúci deň ochorel na horúčku a potom zomrel ako 32-ročný popoludní 10. júna toho istého roka v Nebukadnesarovom paláci v Babylone.
Odvtedy sa diskutovalo o viacerých príčinách smrti. Najpravdepodobnejšie však je, že jeho telesná slabosť, vyplývajúca zo zranení v bojoch a prehnaného konzumu vína, spôsobila záchvat slabosti alebo nejakú chorobu. Navrhovanými teóriami sú:
Mŕtvolu Alexandra Veľkého vraj vložili do hlinenej nádoby plnej medu a do skleneného sarkofágu (čo by však vzhľadom na zriedkavosť priesvitného skla v staroveku bol neuvetiteľne drahý sarkofág). Jeho zvyšky mali tak ostať naveky zachované. Strabón, Caligula, Caesar a Augustus patrili k osobám, ktoré hrob vraj navštívili.
Alexandrove posledné slová ako odpoveď na Perdikkasovu otázku, komu svoju ríšu zanecháva, vraj zneli takto: Najsilnejšiemu/Najdôstojnešiemu (z vás) (aristos, čo vysvetľuje častú zámenu s menom Krateros). Okrem toho Alexander vyslovil tajomné proroctvo o budúcnosti: Myslím, že moji priatelia pre mňa usporiadajú veľké pohrebné hry. (Diodorus, 17, 117, 4).
[upraviť] Po Alexandrovej smrti
Po jeho smrti Roxana porodila Alexandra IV. Aiga , jeho jediného legitímneho syna, ktorého však ešte v detskom veku zavraždili.
Macedónske zhromaždenie armády zvolilo za Alexandrových nástupcov tak Alexandrovho duševne postihutého brata Arrhidaia, ako aj jeho jednoročného syna Alexandra IV. . Gubernátorom a skutočným vládcom sa stal Perdikkas. Alexandrovi generáli a členovia družiny (heteiri) dostali provincie a začali proti sebe bojovať v tzv. Bojoch diadochov (323-301/281), na ktorých konci sa obrovská ríša rozpadla na jednotlivé ríše diadochov:
Roku 320 pred Kr. vyhnali Macedóncov z Indie. V Macedónii a Grécku vládol už od čias Alexandrovej výpravy do Ázie Antipatros, ktorý sa po zavraždení Perdikka roku 320 pred Kr. (na účely ktorého sa spojili Antipatros, Antigonos, Ptolemaios a Krateros) stal správcom celej ríše. Antipatros však čoskoro zomrel a roku 318 pred Kr. sa jeho syn Kassandros zmocnil Macedónie a dal vyvraždiť časť Alexandrovej rodiny. V roku 306 pred Kr. sa nakoniec dovtedajší správca Malej Ázie Antigonos vyhlásil za Alexandrovho dedica, Kassandros za kráľa Macedónie, Ptolemaios za kráľa Egypta a Seleukos za kráľa ázijskej časti Alexandrovej ríše. Za thráckeho kráľa sa už od Alexandrovej smrti považoval Lýsimachos. Macedóniu a časti Grécka nakoniec roku 297 dobyli Antigonovci (definitívne 276), Lýsimacha v Malej Ázii a Thrákii definitíbne porazili Seleukovci roku 281 pred Kr. Z ríš diadochov teda nakoniec (okolo 270 pred Kr.) vznikli tri stabilizované ríše:
Tým sa začala éra helenizmu v užšom zmysle, ktorá potom trvala ešte skoro 300 rokov.
Vojnami a vraždami medzi nástupcami rýchlo ubúdalo Alexandrových priateľov a členov jeho rodiny�: Väčšina jeho najlepších dôstojníkov (okrem dvoch) padla za obeť vražedným bojom; aj jeho matka (316 pred Kr.), jeho žena Roxana (310 pred Kr.), jeho syn Alexander IV. (310 pred Kr.), jeho nemanželský syn Herakles s matkou (310 pred Kr.), jeho sestra Kleopatra, jeho polosestra Euridyka a jeho polobrat Filip Arrhidaios zomreli. Jediný Antipatros zomrel prirodzenou smrťou.
Alexander okrem ríše perzsko-gréckej kultúry zanechal sadu novo založených miest v Grécku, Egypte a Indii nesúcich mená Alexandria , Alexandropolis a iné variácie jeho mena.
Okrem toho sa v mnohých jazykoch rod papagájov „Psittacula“, ktorý Alexander vraj ako prvý doniesol do Európy, nazýva podľa neho (v češtine napr. alexandr, v slovenčine ale oficiálne ladniak a iba hovorovo alexander).
Alexander nepochybne otvoril Grékom bránu sveta a prostredníctvom helenizmu pripravil cestu Rímskej ríši a kresťanstvu, ktoré nadväzovali na grécky svet. Tento vývoj dokonala až islamská expanzia.
[upraviť] Alexandrove manželstvá a sexualita
Všeobecne sa zastáva názor, že najväčšia Alexandrova náklonnosť patrila jeho druhovi, veliteľovi kavalérie (chiliarchos) a pravdepodobnému milencovi Hefaistionovi. Pravdepodobne boli najlepšími priateľmi už od detstva, pretože aj Hefaistion získal svoje vzdelanie na dvore Alexandrovho otca. Hefaistion sa prvýkrát objavuje v okamihu, keď Alexander prišiel k Tróji. Tam obaja priatelia vzdali obete pri svätyniach hrdinov Achilla a Patrokla, pričom Alexander poctil Achilla a Hefaistion Patrokla. Aelian vo svojich Varia Historia (12.7) tvrdí, že "tým naznačil, že je predmetom Alexandrovej lásky, tak ako bol Patroklos predmetom Achillovej.
Často sa diskutovalo o jeho ambivalentnej sexualite. List 24 z listov pripisovaných Diogenovi zo Sinope, pravdepodobne napísaný v prvom alebo druhom storočí a odrážajúci klebetu z Alexandrových čias, Alexandra poučuje: Ak chceš byť kalos kagathos [prekrásny a dobrý] zahoď vyčíňanie(?), ktoré máš na hlave, a príď k nám. Ale ty to nedokážeš, lebo ťa ovládajú Hefaistionove stehná. A Curtius informuje, že pohŕdal [ženskými] sexuálnymi radovánkami natoľko, že jeho matka sa obávala, či bude schopný splodiť potomkov. Na povzbudenie jeho chuti k opačnému sexu priviedli kráľ Filip (ktorý už vynadal synovi za to, že hovorí príliš nahlas) a Olympias kurtezánu Kallixeinu z Thesálie. No starovekí autori neboli všetci jedného názoru. Eumenes (370-265) tvrdil, že Alexandrovi „sex neprinášal útechu“, kým Athenaios tvrdil, že Alexander bol „divoký pederast“.
Neskôr počas svojho života si Alexander vzal za ženu niekoľko princezien z bývalých perzských území: Roxanu z Baktrie; Statiru, dcéru Dareia III.; a Parysatis, dcéru Ochusa. Bol otcom aspoň dvoch detí – Herakla, ktorý sa narodil roku 327 pred Kr. jeho milenke Barsine, dcére satrapa Frýgie menom Artabazus, a Alexandra IV. Macedónskeho , ktorý sa narodil Roxane v roku 323 pred Kr.. Toto by bolo v súlade so starovekým „všestranným“ chápaním sexuality.
Curtius tvrdí, že Alexander mal aj milenca „...Bogoasa, eunucha mimoriadnej krásy a v najväčšom rozkvete chlapčenstva, s ktorým mal intimity Dareios, a s ktorým mal neskôr intimity Alexander...“ (VI.5.23). Eumenes píše, že pred vydaním sa ďalej na východ Alexander ubytoval Bagoasa vo vile mimo Babylonu a požadoval od všetkých svojich dôstojníkov a kurtizán(ov), tak gréckych ako aj perzských, aby mu prejavovali úctu (napr. aby mu dávali bohaté dary). Alexandrova priazeň voči Bogoasovi je tiež zjavná v tom, že následne vymenoval Bogoasa za jedného z trierachov, podstatných mužov, ktorí dohliadali nad výstavbou a financovali konštrukciu vojenského loďstva na plavbu domov. Zdá sa, že ich vzťah bol vo vojsku dobre známy, pretože Plutarchos rozpráva príbeh (ktorý tiež spomína Athenaios a Dicaearchus) ako počas istých osláv na ceste späť z Indie Alexandrovi muži Alexandra hlasito vyzvali , aby otvorene pobozkal Bogoasa, čo Alexander aj urobil. Akýkoľvek bol jeho vzťah k Bagoasovi, nebol prekážkou vzťahu Alexandra ku kráľovnej: šesť mesiacov po Alexandrovej smrti mu Roxana porodila syna a dediča Alexandra IV.. Okrem Bogoasa Curtius spomína ešte iného Alexandrovho milenca menom Euxenippos, ktorého mladícky šarm ho napĺňal entuziasmom. (VII.9.19)
Otázka, či bol Alexander homosexuál, bisexuál alebo dokonca „cross-dresser“ (na oslavách príležitostne nosil strieborný odev Atény) v modernom zmysle týchto slov, je sporná. Gréci a macedónski Slovania, ktorí Alexandra považujú za národného hrdinu, dokonca v rozpore s historickými dokumentmi popierajú Alexandrovu náklonnosť k mužom, čo súvisí aj s dnešným vnímaním sexuality v týchto krajinách. Väčšina medzinárodných vzdelancov však takéto diskusie považuje za anachronistické. Zdôrazňujú, že koncepcia homosexuality v staroveku neexistovala, a že sexuálna príťažlivosť medzi mužmi bola vnímaná ako normálna a univerzálna súčasť ľudskej prirodzenosti, pretože ľudia boli presvedčení, že mužov priťahuje krása, čo je atribút mladých, bez ohľadu na pohlavie. Navyše ak Alexandrov ľúbostný život bol vtedy prehreškom, tak to bolo nie preto, že miloval pekných mladíkov, ale preto, že sa stýkal s rovnako starými mužmi v dobe, keď štandardným modelom mužskej lásky bola pederastická láska (podrobnosti pozri pod Dejiny homosexuality).
[upraviť] Alexandrovo vojsko
Alexandrova armáda bola jednou z prvých, ktoré úspešne použili obliehacie zbrane. Už jeho otcovi Filipovi síce boli k dispozícii, ale nikdy ich nepoužil. Počas svojich prvých mesiacov ako kráľ však mal Alexander čoskoro možnosť vyskúšať ich počas hore uvedených vzbúr gréckych mestských štátov, najmä Téb. Keď sa Tébania odmietli vzdať, zaútočil na múry pomocou katapultov a balíst.
Jadrom Alexandrovej armády však bolo jeho dobre vycvičené jazdectvo (kavaléria). Kavaléria sa skladala z dvoch typov jednotiek. Prvá mala dlhé kopije, ktoré sa používali na prepichnutie nepriateľských šíkov. Druhou boli jednotky s dlhými šaršónmi (obojručnými mečmi). Tieto jednotky museli byť veľmi dobre trénované, pretože jazdci ešte nemali strmene.
V jeho armáde boli kopijníci, ktorí niesli zbrane, ktoré boli dlhé 13 stôp. Títo kopijníci boli veľmi efektívni proti kavalérii a útočiacim pešiakom. Títo vojaci boli vycvičení, aby svojimi kopijami počas útoku mávali hore a dolu, čo pomáhalo odrážať prípadné šípy vystrelené smerom k nim. Tento typ infantérie bol veľmi schopný na otvorenom bojisku, ale mal problémy s manévrovaní, najmä v určitých typoch terénu.
Útvary s dostrelovými zbraňami (napr. lukostrelci a vrhači) pomáhali decimovať rady nepriateľa skôr ako dosiahli Alexandrovu líniu, a ukázali sa byť veľmi užitočné proti perzským lukostrelcom.
Medzi efektívnejšie Alexandrove infantérie patrili nosiči štítov. Títo muži nesúci štíty a meče boli zvyčajne umiestnení po jeho bokoch. Ak sa nepriateľ pokúsil zaútočiť na jeho bok, dokázali títo ťažko vyzbrojení vojaci chrániť vnútro línie.
Alexander mal aj určité jednotky, ktoré možno porovnať so Special Forces USA. Títo muži sa volali Gurkhovia a mali oštepy. Alexander ich používal pri ťažkých výstupoch a nočných útokoch.
V tej dobe nebola žiadna iná armáda taká pestrá. Alexander bol dobre známy snahou mať diverzifikovanú armádu.
[upraviť] Historické pramene
Bohužiaľ sa nám vtedajšie pramene, ako napríklad dejepisné dielo Alexandrovho dvorného dejepisca Kallisthéna, záznamy Ptolemaia (Alexandrovho priateľa z detstva a neskoršieho zakladateľa rovnomennej dynastie pod menom Ptolemaios I.), správy Aristobula (člena technického štábu Alexandrovho vojska), cestovné správy Nearcha (generála v Alexandrovom vojsku) a správa od Kleitarcha nezachovali alebo zachovali len v zlomkoch. Sám Alexander zanechal len zopár nápisov a zlomkov listov s pochybnou autenticitou.
Musíme sa teda spoľahnúť na podania neskorších autorov založené na uvedených pôvodných autoroch:
Problémom je, že každý prameň podáva iný obraz Alexandra. Arriános podáva lichotivý obraz, Curtius negatívnejší obraz a Plútarchos sa snaží o dobrý príbeh, či už kladný alebo záporný. Všetky pramene obsahujú značnú dávku fantázie, čo viedlo Strabóna k tvrdeniu (2.1.9): Všetci, kto písali o Alexandrovi uprednostnili zázračné pred pravdivým. Napriek tomu nám toho pramene prezradzujú veľa.
[upraviť] Alexandrovský mýtus
Alexander sa už za živa stal mýtom. Už jeho dvorný historik Kallisthénos zobrazuje more v Kilikii ako ustupuje pred Alexandrom v proskynéze. Iný účastník výprav, Onesicritus, po Alexandrovej smrti dokonca napísal, že existovala dohoda medzi Alexandrom a Thalestris, kráľovnou Amazoniek. (Keď Onesicritus túto časť čítal svojmu pánovi Lýsimachovi (Alexandrovmu generálovi a neskoršiemu kráľovi), Lýsimachos vtipne poznamenal „Čudujem sa, kde som vtedy bol?“). Grécky historik Klitachos z Alexandrie už v 4. stor. pred Kr. napísal Históriu o Alexandrovi plnú výmyslov, ktorá bola prvým dielom, ktoré stvorilo mýtus o Alexandrovi. Najväčšia časť mýtu o Alexandrovi zrejme vznikla v Egypte za vlády Ptolemaiovcov, pretože Ptolemaiovci na legitimovanie svojej dynastie potrebovali vytvoriť mýtus o egyptskom Alexandrovi s božským charakterom. Odtiaľ sa zbožňovanie postupne dostalo do starovekého Ríma – počas Druhej púnskej vojny v Alexandrovi Titus Maccius Plautus videl perfektný vzor hrdinu.
Na základe týchto starších legiend vznikol aj tzv. Alexandrovský román. Vznikol pravdepodobne v Alexandrii od neznámeho autora okolo roku 222 po Kr.. Autor Alexandrov príbeh vyzdobil románovými a rozprávkovými prvkami. Napríklad sa zrazu dozvedáme, že Alexander je synom Olympie a posledného egyptského faraóna, ktorý utiekol do Pelly, hlavného mesta Macedónie, pred perzskou armádou. Tento „román“ sa tešil obrovskej obľube a bol medzinárodne rozšírený až do čias moderny. Mylne sa pripisoval Kallisthénovi, preto sa autor ešte aj dnes pomocne nazýva Pseudo-Kallisthénos. Latinské a starosýrske preklady vznikli v neskorom staroveku. Z týchto prekladov vznikli preklady do všetkých podstatných jazykov Európy a Stredného Východu, vrátane arménčiny, gruzínčiny, perzštiny, arabčiny, turečtiny, hebrejčiny, srbčiny, slovančiny, rumunčiny, maďarčiny, nemčiny, taliančiny a francúzštiny. Tento „román“ sa považuje aj za zdroj príbehu o Alexandrovi uvedeného v Koráne (súra "Jaskyňa")- pozri dolu. Je prameňom pre viaceré udalosti vo Firdausího Knihe Kráľov (Šáhnama). Zachovala sa aj mongolská verzia. Niektorí ľudia sú presvedčení, že Alexandrovský román je – s výnimkou niektorých náboženských textov – najčítanejšou knihou čias pred obdobím moderny.
Prostredníctvom mýtov sa Alexander dostal do viacerých náboženstiev:
[upraviť] Hodnotenie Alexandra
Alexandra dnes uznávajú ako legendárneho hrdinu v Európe a väčšine západnej a strednej Ázie, kde je známy ako Iskander. Pre zoroastristov je však človekom, ktorý zničil ich prvú veľkú ríšu a Persepolis.
Staroveké pramene Alexandra buď glorifikujú alebo úplne zhadzujú, takže je ťažké ho hodnotiť. Ak sa Alexander kritizuje, kritizuje sa jeho megalománia po Gaugaméle (hoci to mohol byť len grécky stereotyp pre opisy takýchto vládcov), vražda priateľa Kleita, poprava Filota a generála Parmeniona a pod.
Moderné západné hodnotenie kolíše medzi uctievaním hrdinu (Droysen, Tarn, Lauffer, oveľa menej aj Hammond) a triezvou skepsou (Schachermeyr a Green) a pokusom o „rekonštrukciu“ Alexandrovho sebavnímania ako „homérskeho hrdinu“ (Lane Fox). Vcelku sa názor na Alexandra pohybuje medzi bohom inšpirovanou misiou s cieľom zjednotiť ľudský rod až po presvedčenie, že išlo o staroveký ekvivalent Napoleona či Hitlera, teda megalomana zamilovaného do myšlienky ovládnuť svet.
Alexandrova vojenská genialita sa bez závisti uznáva (hoci ju moderný výskum sčasti koriguje), no v ľudskej sfére vyplávali na povrch aj negatívne stránky, na ktoré sa často zabúdalo (pijanstvo, brutálne masové vraždenie civilného obyvateľstva, Kleitova smrť atď.). Problematickým stále zostáva vzťah Alexandra k podmanenému obyvateľstvu a aspekt jeho zbožšťovania.
[upraviť] Členovia Alexandrovej družiny
[upraviť] Najdôležitešie mestá založené Alexandrom
Vraví sa, že Alexander založil asi 70 miest. Hlavnými sú:
[upraviť] Alexander v médiách
[upraviť] Literatúra
V slovenčine a češtine
V angličtine
V nemčine

Summary:
všetky roky sa rozumejú pred Kr.
Alexander Veľký alebo Alexander/Alexandros Macedónsky alebo Alexander III. (po gr. Αλέξανδρος ὁ Τρίτος ὁ Μακεδών = Aléxandros o Trítos o Makedón, resp. "ΜΕΓΑΣ ΑΛΕΞΑΝΔΡΟΣ" = „MEGAS ALEXANDROS“, po perzs. Iskander) (* medzi 20. júlom a 30. júlom 356 pred Kr. v Pelle; † 10. jún 323 pred Kr. v Babylone) bol macedónsky kráľ.
Rozšíril hranice macedónskej ríše, ktorú vybudoval jeho otec Filip II. (Filippos II.) z bývalých macedónskych štátikov a niektorých rozpadajúcich sa mestských štátov zvyšného Grécka, až do Perzie a Egypta a k indickému subkontinentu.
S jeho ujatím sa vlády sa spája aj začiatok novej éry – éry helenizmu.